D'una manera cabdal.
Fortià va comunicar força amb la platea, sent l’únic dels músics que no requeria partitura. Tot i això, excepte pels seus pocs solos, l’avantatge estratègic del seu ús experimental de l’instrument quedava dissolt enmig d’un paisatge sonor massa poblat. Un dilema que també va afectar la veu recitativa de Martínez, que tampoc acabava d’entrellaçar orgànicament amb el cant més tel·lúric de Lizana. Aquest, extreia del saxo solos vibrants però també una mica errants, mentre el piano oscil·lava entre el nostàlgic i l’orientalista i el bateria complia cabdalment la missió