Situació sociolingüística en què dos idiomes o parlars són usats amb valor social diferent, l'un per a funcions formals, generalment en l'ús escrit, i l'altre per a funcions informals, bàsicament orals.
A començaments del segle XX el català es troba en una situació de diglòssia: és una llengua vigorosa en l'àmbit familiar i popular, utilitzada en una gran part dels contextos orals, però té poc ús en els àmbits formals, de manera que com a llengua escrita s'ha convertit en residual