http___bg.gospeltranslations.org_wiki__D0_A2_D0_BE_D0_B9__D1_82_D1_80_D1_8F_D0_B1_D0_B2_D0_B0__D0_B4_D0_B0__D1_80_D0_B0_D1_81_D1_82_D0_B5___D0_B0_D0_B7__D1_82_D1_80_D1_8F_D0_B1_D0_B2_D0_B0__D0_B4_D0_B0__D1_81_D0_B5__D1_81_D0_BC_D0_B0_D0_BB_D1_8F_D0_B2_D0_B0_D0_BC_1.xml
1.1 2.1 3.1 4.1 5.1 6.1 8.1 8.2 8.3 8.4 8.5 8.6 8.7 8.8 8.9 9.1 9.2 9.3 10.1 11.1 11.2 11.3 12.1 12.2 13.1 14.1 14.2 14.3 14.4 15.1 15.2 15.3 15.4 15.5 15.6 15.7 15.8 16.1 17.1 17.2 17.3 17.4 17.5 18.1 19.1 20.1 20.2 20.3 21.1 22.1 23.1 23.2 23.3 23.4 23.5 24.1 24.2 24.3 24.4 24.5 25.1 26.1 26.2 26.3 26.4 27.1 27.2 27.3 27.4 27.5 27.6 27.7 28.1 29.1 29.2 30.1 31.1 31.2 32.1 32.2 32.3 32.4 32.5 32.6 32.7 32.8 33.1 34.1 34.2 34.3 34.4 35.1 35.2 36.1 37.1 37.2 37.3 38.1 38.2 38.3 39.1 40.1 40.2 40.3 40.4 41.1 41.2 41.3 42.1 42.2 42.3 42.4 42.5 42.6 43.1 44.1 45.1 45.2 45.3 45.4 45.5 45.6 45.7 45.8 45.9 45.10 45.11 46.1 46.2 46.3 46.4 46.5 47.1 48.1 48.2 48.3 48.4 48.5 49.1 49.2 49.3 50.1 51.1 51.2 51.3 51.4 51.5 51.6 52.1 52.2 52.3 52.4 52.5 53.1 54.1 54.2 54.3 55.1 56.1 56.2 56.3 56.4 57.1 57.2 57.3 58.1 59.1 59.2 59.3 59.4 60.1 61.1 62.1 62.2 62.3 63.1 64.1 65.1 65.2 65.3 65.4 65.5 65.6 65.7 65.8
Той трябва да расте, аз трябва да се смалявам от Gospel Translations Bulgarian By John Piper About Jesus Christ Part of the series The Gospel of John Translation by Desiring God „След това дойде Исус с учениците Си в Юдейската земя; и там живееше с тях и кръщаваше. Също и Йоан кръщаваше в Енон, близо до Салим, защото там имаше много вода; и людете идваха и се кръщаваха. Понеже Йоан още не беше хвърлен в тъмница. И така, възникна препирня от страна на Йоановите ученици с един юдеин относно очистването. И дойдоха при Йоан, и му рекоха: Учителю, Онзи, Който беше с тебе отвъд Йордан, за Когото ти свидетелства, ето, Той кръщава и всички отиват при Него. Йоан в отговор рече: Човек не може да вземе върху си нищо, ако не му е дадено от небето. Вие сами сте ми свидетели, че рекох: Не съм аз Помазаникът, но съм пратен пред Него. Младоженецът е, който има невястата, а приятелят на младоженеца, който стои и Го слуша, се радва твърде много на гласа на младоженеца; и така, тая моя радост е пълна. Той трябва да расте, а пък аз да се смалявам.“ Исус спира да говори на Никодим и действието се пренася на друго място – в областта Юдея. Там Исус и учениците Му кръщават (въпреки че в Йоан 4:2 се казва: „...макар сам Исус да не кръщаваше, а учениците Му“). Стих 22: „След това дойде Исус с учениците Си в Юдейската земя; и там живееше с тях и кръщаваше.“ Това беше един от начините, по които Исус събираше последователи – когато те изразяваха покаянието и вярата си чрез кръщението. Две групи, които кръщаваха Стих 23 ни връща към Йоан Кръстител и ни подготвя за главното в тази част. Стихове 23,24: „Също и Йоан кръщаваше в Енон, близо до Салим, защото там имаше много вода; и людете идваха и се кръщаваха. Понеже Йоан още не беше хвърлен в тъмница.“ Ето какво беше положението: кръщаваха две групи – на Йоан и на Исус. По някаква причина между учениците на Йоан и един евреин започна спор за очистването. Стих 25: „И така, възникна препирня от страна на Йоановите ученици с един юдеин относно очистването.“ Спорният въпрос беше за очистването и по всяка вероятност това, което го беше предизвикало бяха двете групи, които кръщаваха. Спор за очистването? Библията ни казва само това. Самото разискване не е описано. Всъщност, когато учениците на Йоан идват при него с този въпрос, по нищо не личи, че спорът е за очистването. Стих 26: „И дойдоха при Йоан, и му рекоха: Учителю, Онзи, Който беше с тебе отвъд Йордан, за Когото ти свидетелства, ето, Той кръщава, и всички отиват при Него.“ Имало ли е спор относно очистването? Само можем да предполагаме. Може би е станало нещо такова: Един юдеин казва на Йоановите ученици: „Вие кръщавате много хора. Това прилича на баня или на очистване. Обаче все повече хора ви напускат и се присъединяват към другата група, която се е събрала около Христос. Какво общо имат двете кръщения? Това тяхна работа ли е или ваша? Да не би при тях хората наистина успяват се очистват, а при вас не? Нова насока на разговора Разискването може да е протекло по подобен начин. От това, което следва, не изглежда точно този да е бил спорният въпрос. Повече не се споменава за това. Като че ли нещата започват така и после всичко спира. Може и да се е случило нещо друго. Става ясно, че в стихове 27-30 Йоан Кръстител насочва разговора в друга посока, която сякаш няма нищо общо с очистването, а единствено с Исус (като младоженец), с Йоан (като приятеля на младоженеца) и с техните служения (защото булката напуска Йоан и отива при младоженеца); и по специално, с това, как сърцето на Йоан реагира на случващото се. Отново за Йоан Кръстител За да разберем какво се случва в този откъс, нека се запитаме защо Йоан, авторът на Евангелието, отново ни връща към Йоан Кръстител. Вие знаете, че за Исус могат да се напишат още хиляди неща, които обаче Йоан пропуска. Спомнете си Йоан 21:25: „Има още много други дела, които извърши Исус; но ако се напишеха едно по едно, струва ми се, че цял свят не би побрал написаните книги.“ Защо точно след разговора с Никодим, Йоан отново обръща внимание на Йоан Кръстител, който казва в стих 28: Аз не съм Христос; в стих 29: Аз не съм младоженеца, само Негов приятел; и в стих30: „Той трябва да расте, а пък аз да се смалявам“? Расте радостта на Йоан заради Исус Чували сме това и преди. Йоан 1:8: Той не е светлината; Йоан 1:20: Той не е Христос; Йоан 1:21: Той не е Пророкът и не е Илия; Йоан 1:23: Той е само глас, който вика в пустинята; Йоан 1:27: Той не е достоен да развърже сандалите на Исус. И още много неща. Йоан се е смирил и вече е възвеличил Христос. Защо писателят се връща на него точно тук и той отново се смирява и възвеличава Исус? Според мен причината е следната. Йоан не просто повтаря това, което е казал преди. Тук казва нови неща и изразява нови чувства. Отговорът на въпроса защо Йоан казва точно тези думи, е: защото са своеобразна реакция на това, което Исус току що е говорил. Те потвърждават и отговарят на Исусовите думи по начин, който тогава на много хора е изглеждал неразбираем: Йоан се радва много на това, че се смалява, докато Исус расте. Вниманието е насочено към Исус Нека да видим как стих 29 подчертава радостта на Йоан: „...а приятелят (Йоан) на младоженеца (Исус), който стои и Го слуша, се радва твърде много на гласа на младоженеца. И така, тая моя радост е пълна.“ Това са силни думи: „...се радва твърде много“ и „...тая моя радост е пълна.“ Голяма радост. Пълна радост. И на какво се дължи тя? Младоженецът привлича цялото внимание. Всички камери са насочени към него. Оризът също лети към него; меденият месец е за него. Никой не поглежда назад към смълчания „глас“, който седи на стъпалата на църквата. Гласът на Младоженеца, на Овчаря е заменил гласа, който вика в пустинята. След няколко месеца мечът на Ирод ще накара Йоан да замлъкне завинаги (стих 24). Отговорът на Йоан е да „отслабва и да се снижава.“ „...тая моя радост е пълна“ (стих 29). Кой е този, който смята, че е център на вселената и няма по-важен от него? Никодим не откликна по този начин на Исус. Днес има много хора, които също не разбират защо Йоан възвеличаваше Исус и смаляваше (омаловажаваше) себе си. Например миналият вторник, 13 май радио NPR излъчи интервю с един автор, който цитира в книгата си думите на Исус от Евангелието на Матей 10:37,38 и пита: Кой е този, който си позволява да говори така и да се смята за център на всичко? „Който люби баща или майка повече от Мене, не е достоен за Мене; и който люби син или дъщеря повече от Мене, не е достоен за Мене. И който не вземе кръста си и не върви след Мене, не е достоен за Мене.“ Исус съвсем ясно изисква от нас да Го ценим повече от всичко и от всеки. Днес мнозина смятат това за очевидна егомания. Такива хора изобщо не разбират реакцията на Йоан Кръстител. Тя е противоположна на тяхната. Те виждат, че Исус иска да Го обичаме повече от всеки друг, да Го следваме, да Му вярваме, да Му се радваме, да бъдем задоволени от Него, да му се наслаждаваме, да се подчиняваме samo на Него. Той наистина иска това. А техният отговор е противоположен на отговора на Йоан Кръстител. Те остават такива, какъвто от начало беше и Никодим – смаяни или ужасени. Когато расте Исус, расте радостта Йоан Кръстител обаче казва в стихове 29,30: „...и така, тая моя радост е пълна. Той трябва да расте, а пък аз да се смалявам.“ Когато Исус става по-велик в света, а аз ставам по-малък, радостта ми расте. Тъй като това са плановете и целта на самия Исус, това не може да се нарече егомания. Това е любов. Моят отговор на въпроса защо думите на Йоан Кръстител са включени точно на това място в Евангелието е: за да ни бъде обяснена с пример радостната реакция на важните неща, които Исус каза на Никодим за Себе Си, и за независимата работа на Бог в спасението. Можете да наречете това изпълнен с радост отклик на върховното Божие самовъзвеличаване. Как ще отговори Йоан? Нека погледнем по-отблизо как са свързани тези неща. В стих 21 Исус каза, че за разлика от този, който обича тъмнината и мрази светлината, човекът, „...който постъпва според истината, отива към светлината, за да се явят делата му, понеже са извършени по Бога.“ С други думи, една от основните особености на новородения е, че много иска да си проличи, че новорождението, новите му дела, поведение, наклонности са „извършени по Бога.“ Това означава чрез Божията сила. Той иска за всички да стане ясно, че неговата нова личност е работа на Бога – работа на върховната Му и независима милост. Нека видим как думите на Йоан Кръстител са свързани с това. Учениците му казват в края на стих 26, че той губи последователи. „Всички отиват при Него.“ Какво ще отговори Йоан? Това е Божият план Стих 27: „Йоан в отговор рече: Човек не може да вземе върху си нищо, ако не му е дадено от небето.“ Той каза, че тези хора го напускат и отиват при Исус, защото Бог Му ги дава. „Човек не може да вземе върху си нищо...“, а какво остава да приеме при себе си цяло множество, освен ако не му е дадено от небето (а това означава от Бога). Това е смисълът на стих 21 – хората, които отиват при Исус, искат на всички да е ясно, че Бог ги праща при Него. Това е същото, което последно видяхме в 6:37: „Всичко, което Ми дава Отец, ще дойде при Мене...“ Иначе казано, тези думи на Йоан Кръстител са написани на това място, защото подчертават и потвърждават върховенството на Божието дело в хората, идващи при Христос, за които Той говори в Йоан 3:21 и 3:8: „Вие се чудите защо те си тръгват от мен и отиват при Христос.“ Йоан казва: „Бог върши това. Той ги дава на Сина Си (6:37;44;65). Ясно ще се види, че идването им при Христос е станало с Божията сила.“ В стих 28 Йоан казва на учениците си, че не е изненадан, защото Бог го е изпратил точно за това – за да могат хората да се отдръпнат от него и да отидат при Христос. Стих 28: „Вие сами сте ми свидетели, че рекох: Не съм аз Помазаникът, но съм пратен пред Него.“ Бог го е изпратил заради това. Божият план е бил такъв – да събере хора и да му ги даде. Да изгрее като звезда в пустинята и да изгори като метеорит. Това е планът, който Йоан Кръстител е знаел. Когато това се случва, радостта му се увеличава. Гласът на младоженеца След това, в стих 29, той напълно ни изненадва с нова мисъл: „Младоженецът е, който има невястата, а приятелят на младоженеца, който стои и го слуша, се радва твърде много на гласа на младоженеца; и така, тая моя радост е пълна.“ Защо се споменава гласът на младоженеца? Защо приятелят на младоженеца (Йоан Кръстител) „се радва твърде много“ на гласа Му? Може би единствено заради това, че Той е там и това прави приятеля щастлив. Подозирам обаче, че е повече от това. Йоан Кръстител описва себе си в Йоан 1:23 като „глас“, който вика в пустинята. Неговият глас също е събрал хора. Сега всички го напускат и отиват при Исус. Защо? Защото са чули друг глас. По-велик глас; по-силен глас. „...и овцете слушат гласа му; и вика своите овце по име, и ги извежда...и овцете го следват, защото познават гласа му“ (Йоан 10:3,4). Младоженецът има невястата, защото тя чува гласа на съпруга си и го познава. Тя напуска Йоан и отива при Него. Йоан се радва твърде много на гласа на младоженеца, не защото Той е там, а защото Неговият глас „събира“ невястата и то, отнемайки я от Йоан. Ето защо, следващите му думи в стих 30 са: „Той трябва да расте, а пък аз да се смалявам.“ Това трябва да бъде така. И аз за това се радвам. Божието Трябва Думата трябва от 30 стих е много важна. Тя е Божието трябва. Това трябва е част от Неговия план. В стих 27 Бог дава хора на Исус и те напускат Йоан Кръстител, за да отидат при Него. Това е Божие дело, то е част от това трябва, което виждаме в 30 стих. В стих 28 Бог изпраща Йоан не като Христос, а за да върви пред Него и да сочи към Него. Божият план е да събере хора при Йоан и после да ги изпрати при Исус. Това е част от Божието трябва в стих 30. Превъзходният глас на Исус После, в стих 29 Йоан обръща внимание на гласа на младоженеца; глас, който е по-превъзходен от неговия. Този глас съживява мъртвите (5:25; 11:43), познават го всички овце и го следват (10:3,4). Този глас убеждава и покорява невястата. Тя разпознава своя съпруг и отива при него. Тя принадлежи на младоженеца и няма да отиде при друг. Това е Божие дело и е част от това, което трябва в 30 стих. Йоан обобщава Божието дело в стих 30: „Той трябва да расте, а пък аз да се смалявам.“ Той трябва. Такъв е Божият план. Божият Син, младоженецът ще бъде възвеличен. Той ще бъде прославен, ще расте в очите на хората. Както е казано в стих 21 „ще се види съвсем ясно“, че новите дела на хората Му всъщност са Негови дела. Нека видим какъв е отговорът на Йоан и да направим същото По тази причина, независимо че е в противовес с човешката природа, Йоан Кръстител се радва твърде много на гласа на младоженеца и радостта му най-накрая е пълна. Стихове 29,30: „...а приятелят на младоженеца...се радва твърде много на гласа на младоженеца; и така, тая моя радост е пълна. Той трябва да расте, а пък аз да се смалявам.“ Очистването Последно наблюдение. Всичко, което казахме до тук, започна в стих 25 от един спор за очистването. Стих 25: „И така, възникна препирня от страна на Йоановите ученици с един юдеин относно очистването.“ Нима Йоан не е имал какво да каже по този въпрос? Трябвало ли е просто да го подмине? Съдете сами. Ако Йоан ни беше насочил към Исус както го прави в 1:29: „...Ето Божият Агнец, Който носи греха на света!“, бихме казали: Ето, това е връзката с очистването от греховете. Агнето е пожертвано за грешниците и ги очиства от греховете им! Чистата невяста на Агнето Вместо това, в стих 29 Йоан говори за Христос като за младоженеца и за църквата като за Неговата невяста. Има ли връзка между тях обаче в съзнанието на Йоан (и на двамата – Йоан Кръстител и Йоан, авторът на Евангелието)? Вижте какво пише в Откровение 21:9: „Ела, ще ти покажа Невястата, жената на Агнето.“ Невястата е жена на Агнето. Затова Младоженецът е Агнето, което отнема греховете на света. Ето защо не се изненадваме когато чуваме Павел да говори за Христос като за младоженеца на църквата и категорично да заявява, че Той я освещава и очиства. „Мъже, любете жените си, както и Христос залюби църквата и предаде Себе си за нея, за да я освети, като я очисти с водно умиване чрез словото, за да я представи на Себе Си славна църква, без петно или бръчка, или нещо подобно, но да бъде свята и непорочна.“ Когато Йоан ни казва, че Исус е младоженецът и Той има невястата, отговаря на въпроса за очистването. Младоженецът е Агнето. Младоженецът жертва Себе Си за Своята невяста и я очиства от всичките й грехове. Завръщане към Спасителя Не е странно, нали, че Йоан Кръстител вижда как сам се смалява, как младоженецът расте, как последователите му отиват при младоженеца и казва: „...тая моя радост е пълна?“ Те не отиват при някакъв егоманяк. Те се обръщат към Спасител. Агне. Защитник. Снабдител. Водач. Те не познават никого като Него. Как е възможно да не Го обичат повече от всеки друг?
1.1 2.1 3.1 4.1 5.1 7.1 7.2 7.3 7.4 7.5 7.6 7.7 7.8 7.9 7.10 8.1 8.2 8.3 9.1 10.1 10.2 10.3 11.1 11.2 11.3 12.1 13.1 13.2 13.3 13.4 14.1 14.2 14.3 14.4 14.5 14.6 14.7 14.8 14.9 15.1 16.1 16.2 16.3 16.4 16.5 16.6 17.1 18.1 19.1 19.2 19.3 19.4 20.1 21.1 22.1 22.2 22.3 22.4 22.5 22.6 22.7 22.8 22.9 23.1 23.2 23.3 23.4 24.1 25.1 25.2 25.3 25.4 25.5 25.6 26.1 26.2 26.3 26.4 26.5 26.6 26.7 26.8 26.9 27.1 28.1 28.2 29.1 29.2 30.1 30.2 31.1 31.2 31.3 31.4 31.5 31.6 31.7 31.8 31.9 31.10 31.11 32.1 33.1 33.2 33.3 33.4 33.5 34.1 34.2 35.1 36.1 36.2 36.3 36.4 36.5 37.1 37.2 37.3 38.1 39.1 39.2 39.3 39.4 39.5 40.1 40.2 40.3 40.4 40.5 41.1 41.2 41.3 41.4 41.5 41.6 41.7 41.8 41.9 42.1 43.1 43.2 43.3 43.4 44.1 44.2 44.3 44.4 44.5 44.6 44.7 44.8 44.9 44.10 44.11 44.12 44.13 44.14 45.1 45.2 45.3 45.4 45.5 45.6 46.1 47.1 47.2 47.3 47.4 47.5 47.6 48.1 48.2 48.3 49.1 50.1 50.2 50.3 50.4 50.5 50.6 50.7 50.8 50.9 50.10 51.1 51.2 51.3 51.4 51.5 51.6 51.7 52.1 53.1 53.2 53.3 53.4 54.1 54.2 54.3 54.4 54.5 54.6 54.7 55.1 55.2 56.1 57.1 57.2 57.3 57.4 57.5 58.1 58.2 58.3 58.4 59.1 60.1 60.2 60.3 60.4 60.5 61.1 61.2 62.1 63.1 63.2 63.3 64.1 65.1 66.1 66.2 66.3 66.4 66.5 66.6 66.7 66.8
He Must Increase, I Must Decrease From Gospel Translations By John Piper About Jesus Christ Part of the series The Gospel of John After this Jesus and his disciples went into the Judean countryside, and he remained there with them and was baptizing. 23 John also was baptizing at Aenon near Salim, because water was plentiful there, and people were coming and being baptized 24 (for John had not yet been put in prison). 25 Now a discussion arose between some of John’s disciples and a Jew over purification. 26 And they came to John and said to him, “Rabbi, he who was with you across the Jordan, to whom you bore witness—look, he is baptizing, and all are going to him.” 27 John answered, “A person cannot receive even one thing unless it is given him from heaven. 28 You yourselves bear me witness, that I said, ‘I am not the Christ, but I have been sent before him.’ 29 The one who has the bride is the bridegroom. The friend of the bridegroom, who stands and hears him, rejoices greatly at the bridegroom’s voice. Therefore this joy of mine is now complete. 30 He must increase, but I must decrease.” Now Jesus is finished talking to Nicodemus, and the scene shifts to the Judean countryside where Jesus and his disciples are baptizing (though John 4:2 says that “Jesus himself did not baptize, but only his disciples”). Verse 22: “After this Jesus and his disciples went into the Judean countryside, and he remained there with them and was baptizing.” This is part of the way Jesus was gathering a following: They signified their repentance and faith in baptism. Two Bands of Baptizers Then verse 23 brings in John the Baptist again and gets us ready for the main point of this section. Verses 23–24: “John also was baptizing at Aenon near Salim, because water was plentiful there, and people were coming and being baptized (for John had not yet been put in prison).” So the situation is set: Jesus’ band of brothers is baptizing, and John’s band of brothers is baptizing. For some reason, this triggers a dispute over purification between John’s disciples and a certain Jewish man. Verse 25: “Now a discussion arose between some of John’s disciples and a Jew over purification.” So the issue is purification, and what seems to have set up the dispute was the two baptizing bands. A Dispute Over Purification? That’s all we are told. The debate is never described. In fact, when John’s disciples come to John with the issue, it doesn’t even sound like a purification issue. Verse 26: “And they came to John and said to him, ‘Rabbi, he who was with you across the Jordan, to whom you bore witness—look, he is baptizing, and all are going to him.’” So what’s the dispute over purification? We can only guess. Maybe it went something like this. A Jewish man says to John’s disciples: “Look, you are baptizing lots of people. It looks like a kind of bath or purification. But more and more people are leaving your movement and going over to that other group gathering around Jesus. So what’s the deal with his baptism and your baptism? Does his work and yours doesn’t? Does his really make people pure and yours fails?” A New Direction in the Conversation Maybe the dispute over purification was something like that. It doesn’t seem to be the main issue in what follows. It’s never referred to again. It just seems to get things started and then disappear. But that may not be the case. We will see. What does appear in verses 27–30 is that John the Baptist takes the conversation in a direction that seems to have nothing to do with purification and everything to do with who Jesus is (as the bridegroom) and who John is (as the friend of the bridegroom) and what’s happening in their ministries (as the bride leaves John and goes to the bridegroom)—and especially how John responds to all this in his heart. John the Baptist Reprise Now to figure out what is going on in this passage, pause and ask with me why John, the writer of this Gospel, brings John the Baptist back into the picture again. Remember there are hundreds and hundreds of things that could be told about Jesus that John is leaving out. Remember John 21:25: “Now there are also many other things that Jesus did. Were every one of them to be written, I suppose that the world itself could not contain the books that would be written.” So why, right here after the Nicodemus conversation, does John bring John the Baptist in again to say in verse 28, “I’m not the Christ,” and to say in verse 29, “I am not the bridegroom but only a friend of the bridegroom,” and to say in verse 30, “He must increase, but I must decrease”? John’s Joy Over Jesus Increasing We have heard this theme before. John 1:8: He is not the light. John 1:20: He is not the Christ. John 1:21: He is not Elijah and not the prophet. John 1:23: He is just a voice crying in the wilderness. John 1:27: He is not worthy to unstrap Jesus’ sandals. And lots more. John has humbled himself and exalted Christ already. Why does the writer bring him in again right here to do this again—humble himself and exalt Jesus? Here is what I think the reason is. John doesn’t just repeat himself here. There are new things that he says and new emotions expressed. My answer to why John the Baptist is brought in right here with these words is that he represents a kind of response to what Jesus had just said that confirms what he said and responds to it in his heart in a way that many in that day and this find unintelligible—namely, abounding joy over himself getting smaller and Jesus getting bigger. The Attention Is Going to Jesus Look how verse 29 emphasizes John the Baptist’s joy: “The friend [that’s John] of the bridegroom [that’s Jesus], who stands and hears him, rejoices greatly at the bridegroom’s voice. Therefore this joy of mine is now complete.” Those are strong words: “rejoices greatly” and “this joy of mine is not complete.” Great joy. Complete joy. All owing to what? The Bridegroom is getting all the attention. The cameras are flashing all in that direction. The rice is all flying in that direction. The honeymoon is in that direction. And nobody glances back at the silenced voice sitting on the church steps. The voice of the Bridegroom, the voice of the Shepherd, has replaced the voice crying in the wilderness. And in a few months, the sword of Herod will absolutely silence John’s voice (cf. verse 24). And John’s response to this—to this diminishing, this decreasing? This great joy of mine is now complete (verse 29). “Who Is This Egomaniac?” That was not Nicodemus’ response to Jesus. And there are many today who find this response to the exaltation of Jesus (above his friends) unintelligible. Last Tuesday, May 13, for example, NPR played an interview with an author who quoted Jesus in Matthew 10:37–38 and asked in his book, “Who is the egomaniac speaking these words?” What Jesus said was, Whoever loves father or mother more than me is not worthy of me, and whoever loves son or daughter more than me is not worthy of me. And whoever does not take his cross and follow me is not worthy of me. Jesus is clearly demanding that we treasure him over everyone and everything else. To many people today, that is sheer egomania. And the people who respond that way find John the Baptist’s reaction unintelligible. It’s the opposite of their own. They see that Jesus demands that we love him more than anyone—that we follow him, trust him, enjoy him, be satisfied in him, delight in him, obey him more than anyone else. That’s true. He does. And their response is exactly the opposite of John the Baptist’s. They remain where Nicodemus was. Flabbergasted (John 3:9). Or appalled. When Jesus Increases, Joy Increases But John the Baptist says in verses 29–30, “Therefore this joy of mine is now complete. He must increase, but I must decrease.” When Jesus becomes greater in the world and I become lesser in the world, my joy increases. And when this is the purpose and plan of Jesus himself, it is not egomania. It’s love. So my answer to the question of why John the Baptist is brought in right here is to illustrate a joyful response to the radical things Jesus had been saying to Nicodemus about himself and about the sovereign work of God in salvation. You could call it a joyful response to God’s sovereign self-exaltation. How Will John Respond? Let’s take a closer look to see the connection more closely. Jesus had said in verse 21 that unlike the man who loves darkness and hates light, the man who does the truth “comes to the light, so that it may be clearly seen that his works have been carried out in God.” In other words, one of the main marks of the born-again person is that he loves for it to be clearly seen that his new birth, his new deeds, new attitude, new affections are “carried out in God.” That is, in the power of God. He loves to make it clear that his newness is a work of God—a work of sovereign grace. Now notice how the words of John the Baptist relate to this. John’s disciples say at the end of verse 26 that John is losing followers: “All are going to him.” What will John’s response be? This Is God’s Plan Verse 27: “John answered, ‘A person cannot receive even one thing unless it is given him from heaven.” His answer is that the reason these people are leaving him and going to Jesus is that God is giving them to Jesus. “A person cannot receive one thing”—one person, let alone a throng—unless it is given him from heaven (that is, from God).” That’s the point of verse 21—the people who come to Jesus love to make it clear that God gave them to Jesus. This is exactly what we saw last time in John 6:37, “All that the Father gives me will come to me.” In other words, these words of John the Baptist are here because they underline and confirm the sovereign work of God in people coming to Christ that Jesus just spoke about in John 3:21 and 3:8. “You wonder why they are turning away from me and going to Christ,” John says. “God is doing this. He is giving them to his Son (6:37, 44, 65). And it will be clearly seen that their coming has been carried out in the power of God.” Then in verse 28, John tells his disciples that this is no surprise because God sent him for this very thing—that people would turn away from him and go to Christ. Verse 28: “You yourselves bear me witness, that I said, ‘I am not the Christ, but I have been sent before him.’” God sent him for this. This was God’s plan. Gather a people and then give them up. Rise like a star in the wilderness, and then burn out like a meteorite. That’s the plan. John knows it. And as it happens, his joy increases. The Voice of the Bridegroom Then he totally surprises us with a new image in verse 29. “The one who has the bride is the bridegroom. The friend of the bridegroom, who stands and hears him, rejoices greatly at the bridegroom’s voice. Therefore this joy of mine is now complete.” Why the mention of the bridegroom’s voice? Why does the friend of the bridegroom—John the Baptist—rejoice greatly over the bridegroom’s voice? Perhaps only because his voice means he is here. And the friend is glad he’s here. But I suspect it’s more than that. John the Baptist described himself in John 1:23 as “the voice” crying in the wilderness. His own voice has gathered a people. But now they are all leaving and going to Jesus. Why? Because another voice is being heard. A greater voice. A stronger voice. “The sheep hear his voice, and he calls his own sheep by name and leads them out. The sheep follow him, for they know his voice” (John 10:3–4). The bridegroom has the bride because the bride has a voice, and the bride knows the voice of her husband. And she leaves John and goes to him. John rejoices in the voice of the bridegroom, not just because the bridegroom is here, but because the voice gathers the bride—and it gathers her precisely away from John. Which is why the next words out of his mouth in verse 30 are, “He must increase, but I must decrease.” It must be so. And in this I rejoice. The Divine Must The “must” of verse 30 is very important. This is God’s must. It’s the must of a divine plan. In verse 27, God gives people to Jesus, and they leave John the Baptist and go to Jesus. This is God’s doing. This is part of the “must” of verse 30. And in verse 28, God sends John not to be the Christ but to go before and point to him. So it’s God’s plan that John gather a people and then send them away to Jesus. This is part of the divine “must” of verse 30. Jesus’ Superior Voice Then in verse 29, John focuses on the bridegroom’s voice. This is a voice superior to his own voice. This voice raises the dead (5:25; 11:43). This voice is known by all the sheep, and they follow (10:3–4). This voice woos and wins the bride. She knows her husband and goes to him. The one who has the bride is the bridegroom. We know that; she would not go to another. This is God’s doing. It is part of the “must” of verse 30. So John sums up God’s work in verse 30: “He must increase and I must decrease.” He must. This is the plan of God. The Son of God, the bridegroom, will be exalted. He will be glorified. He will increase in the eyes of man. Or as verse 21 says, it will be “clearly seen” that the new works of all his people are his work. To See John’s Response—And Imitate It And contrary to all ordinary human nature, this is why John the Baptist rejoices with great joy and calls his joy finally full. Verse 29–30: “[He] rejoices greatly at the bridegroom’s voice. Therefore this joy of mine is now complete. He must increase, but I must decrease.” This is why John, the writer of this Gospel, records these words here. Nicodemus was baffled by the Christ-exalting sovereignty of God in the new birth. John saw it and loved it: “Nobody leaves me and goes to Jesus unless it is given him from heaven (verse 27). And there they go—away from me to Jesus—so this is the work of heaven. This is the glorification of the Son, the Shepherd, the Bridegroom, the sovereign voice. He increases, and I decrease. And this is the fullness of my joy.” That is what John, the Gospel writer, wants us to see. And be. What About Purification? One last observation. All of this got started in verse 25 because of a discussion over purification. Verse 25: “Now a discussion arose between some of John’s disciples and a Jew over purification.” Did John have nothing to say about this? Did he just leave it behind? You judge. If John had referred to Jesus the way he did in 1:29, “Behold, the Lamb of God, who takes away the sin of the world!” we would say: There it is! There’s the connection with purification from sin. The Lamb is sacrificed for sinners and purifies them from their sin. The Purified Wife of the Lamb But instead, in verse 29, John speaks of Christ as the bridegroom and the church as the bride. But is there a connection between these two in the mind of John—both Johns (the Baptist and the Gospel writer)? Listen to Revelation 21:9: “Come, I will show you the Bride, the wife of the Lamb.” The bride is the wife of the Lamb. So the Bridegroom is the Lamb that takes away the sin of the world. So maybe it’s not surprising to hear Paul speak of Christ as the bridegroom of the church, and explicitly say that he sanctifies her and purifies her. Ephesians 5:25–27: Husbands, love your wives, as Christ [the bridegroom] loved the church and gave himself up for her, that he might sanctify her, having cleansed her by the washing of water with the word, so that he might present the church to himself in splendor, without spot or wrinkle or any such thing, that she might be holy and without blemish. So when John tells us that Jesus is the bridegroom and that he has the bride, he is indeed answering the question about purification. The Bridegroom is the Lamb. The Bridegroom does give himself for his bride and purify her from all her sins. Turning to the Savior And so in the end, it’s not so strange, is it, that John the Baptist would see this bridegroom increase—and see all his followers turn to the bridegroom and see himself decrease—and say, in this my joy is complete? They are not turning to an egomaniac. They are turning to a Savior. A Lamb. A Protector. A Provider. A Leader. Like none they’ve ever known. How could they not love him more than anyone else?