http___en.wikipedia.org_wiki_History_of_Libya_4.xml
1.1 2.1 2.2 2.3 3.1 4.1 5.1 6.1 7.1 8.1 9.1 10.1 11.1 12.1 12.2 12.3 12.4 13.1 13.2 13.3 13.4 13.5 13.6 14.1 14.2 14.3 14.4 14.5 14.6 14.7 15.1 15.2 15.3 15.4 15.5 16.1 17.1 17.2 17.3 17.4 18.1 19.1 19.2 19.3 20.1 20.2 20.3 20.4 20.5 20.6 21.1 22.1 22.2 23.1 24.1 25.1 25.2 25.3 25.4 25.5 26.1 26.2 26.3 26.4 26.5 27.1 27.2 27.3 27.4 28.1 28.2 29.1 30.1 30.2 30.3 30.4 31.1 31.2 32.1 32.2 32.3 32.4 33.1 34.1 34.2 35.1 35.2 36.1 36.2 36.3 37.1 38.1 38.2 38.3 38.4 39.1 40.1 40.2 40.3 41.1 41.2 42.1 42.2 43.1 43.2 43.3 44.1 45.1 45.2 45.3 45.4 45.5 45.6 45.7 46.1 46.2 46.3 47.1 47.2 48.1 49.1 49.2 49.3 49.4 50.1 50.2 50.3 50.4 51.1 51.2 52.1 52.2 52.3 53.1 54.1 54.2 54.3 54.4 55.1 55.2 55.3 55.4 56.1 56.2 56.3 57.1 58.1 59.1 59.2 59.3 59.4 59.5 60.1 60.2 61.1 61.2 61.3 61.4 61.5 62.1 62.2 62.3 63.1 64.1 65.1 65.2 65.3 66.1 66.2 67.1 68.1 69.1 70.1 70.2 71.1 71.2 72.1 73.1 74.1 74.2 75.1 76.1 77.1 78.1 79.1 80.1 81.1 82.1 83.1 84.1 85.1 86.1 86.2 87.1 87.2
История на Либия Историята на Либия е понятие, включващо историята на различните народи, обитавали през годините границите на днешната суверенна държава Либия, и тази на коренното ѝ население — берберските племена. През по-голямата част от историята си, либийците са подложени в различна степен на чуждестранен контрол. Съвременната история на независима Либия започва през 1951 г. Историята на Либия се състои от шест отделни периода: Древна Либия, римска епоха, ислямска епоха, времето на османско владичество, като италианска колония и съвременна епоха. Съдържание - 1 Либия преди римляните - 2 Римска Либия - 3 Ислямски период - 4 Италианска власт - 5 Нeзависима Либия - 6 Бележки Либия преди римляните[редактиране | редактиране на кода] Преди новата ера, в крайбрежните равнини на Либия съществува неолитна култура, обща за цялото средиземно крайбрежие, която е опитомила добитък и отглежда земеделски култури. На юг, в това, което в днешни дни е пустинята Сахара, ловци-номади и пастири изминават големи разстояния в обширна, влажна савана, която изобилства от дивеч и осигурява пасища за добитъка им. Културата процъфтява, докато регионът започва да се обезводнява около 2000 г. пр.н.е. Отстъпвайки пред нарастващата пустиня и нападенията на конните народи, хората от саваната мигрират на югоизток към областите на Судан или са асимилирани от берберите.[1] От своя страна, произходът на берберите отчасти е загадка, чието изучаване е довело до изобилие от спекулации, но не и до отговор. Археологическите и лингвистичните доказателства сочат Югозападна Азия като мястото, от което, в началото на третото хилядолетие пр.н.е., предците на берберите са започнали миграцията си към Северна Африка. През следващите векове, те разширяват диапазона си на миграция от Египет до басейна на река Нигер. Хора от бялата раса, предимно от от средиземноморската езикова група, берберите представляват широк спектър от физически типове и говорят на разнообразие от взаимно неразбираеми диалекти, които принадлежат към афроазиатското езиково семейство. Те никога не развиват чувство за държавност и исторически се идентифицират в рамките на собственото си племе, клан или семейство. Заедно, берберите наричат себе си имазиген, което е в значение на „свободни хора“.[1] Надписи, намерени в Египет и датирани към периода на Старото царство (около 2700 — 2200 г. пр.н.е.) представляват най-ранните известни записани сведения за берберската миграция, а също и най-ранните писмени документи за историята на Либия. Най-малко, по времето на този период, предизвикващи неприятности берберски племена, едно от които е записано в египетски надпис като Леву (или „либийци“), извършват набези на изток към делтата на Нил и се опитват да се заселят там. По време на Средното царство (ок. 2200-1700 г. пр.н.е.), египетските фараони успяват да наложат властта си над тези източни бербери и получават данък от тях. Много бербери служат в армията на фараоните, като някои се издигат до важни позиции в египетската държава. Един такъв служител завзема властта в Египет около 950 г. пр.н.е. и управлява като фараон под името Шешонк I. За неговите наследници от XXII и XXIII династии, т.н. Либийски династии (около 945 — 730 г. пр.н.е.), също се смята, че са от берберски произход.[1] За древните гърци, Либия е един от трите известни континенти, заедно с Азия и Европа. В този смисъл, Либия е целия африкански континент на запад от долината на Нил и на юг от Египет. Херодот описва жителите на континента като два народа: либийците в Северна Африка и eтиопците на юг. Според него, Либия започва където завършва Египет, и се простира до нос Спартел, разположен южно от Танжер, на брега на Атлантическия океан. Както гърците, така и финикийците колонизират земите на Северна Африка, където се появява и развива пуническата цивилизация (макар, че главният град Картаген не е в днешна Либия, а в границите на съвременен Тунис). Приблизителните територии на днешна Северна Либия имат различно историческо развитие по времето на Римската империя, тъй като са разделени на две провинции - Триполи (западната част) и Киренайка (източната част). Преди да стане римска провинция, Киренайка е колонизирана първо от гърците. Тогава е известна също като Пентаполис („Петоградие“), като петте гръцки колонии са: Кирена (в близост до днешното село Шахат), пристанището му Аполония (дн. Марса Суса), Арсиноe (Токра), Береника (Бенгази) и Барка (Ел-Мардж). От името на най-старата и най-известна колония, плодородната крайбрежна равнина приема названието Киренайка. Римска Либия[редактиране | редактиране на кода] Римляните завладяват Триполитания (областта около Триполи) през 106 г. пр.н.е. Птолемей Апион, последният гръцки владетел, завещава Киренайка на Рим, който официално анексира областта в 74 пр.н.е. и я присъединява към Крит като римска провинция. До 64 г. пр.н.е. легионите на Юлий Цезар установявят властта си, и, по този начин, римляните обединяват трите региона на Либия — Триполитания, Киренайка и Северен Фезан, в една нова област, наречена Проконсулска Африка (Africa proconsularis), а по-късно Киренайка е отделена административно. Като римска провинция, Либия просперира, и достига своя златен век през 2 век, когато градът Лептис Магна конкурира Картаген и Александрия по известност. В продължение на повече от 400 години, Триполитания и Киренайка са сред най-богатите римски провинции и част от космополитна държава, чиито граждани споделят общ език, правна система и идентичност. Римските останки като тези в Лептис Магна, съществуващи в днешна Либия, свидетелстват за жизнеността на региона, където големите градове и дори по-малките населени места ползват удобствата на градския живот - форум, пазари, обществени развлечения, както и бани. Търговци и занаятчии от различни краища на римския свят се установяват в крайбрежната част Либия и, според германския историк Теодор Момзен, провинцията е силно романизирана. Характерът на градовете на Триполитания обаче остава частично пунически, а на тези в Киренайка — гръцки. Преобладаващата религия е християнството, като има и многобройна еврейска общност (най-вече в Киренайка). Триполитания е основен износител на зехтин, както и на център за керваните от злато и роби, превозвани до брега от гарамантите, докато в същото време Киренайка e важен източник на вина, лекове и коне. Като част от реорганизацията на империята през 300 г., император Диоклециан отделя управлението на провинция Крит от това на Киренайка, като във втората формира две нови провинции — Горна Либия и Долна Либия, използвайки терминът Либия за първи път в административно предназначение. С окончателното разделяне на империята през 395 г., Киренайка остава в Източната империя, а Триполитания е придадена към Западната Римска империя. Ислямски период[редактиране | редактиране на кода] Ранен период[редактиране | редактиране на кода] През 647 г., 40 000-на арабска армия, водена от Абдула ибн Саад, побратим на халифа Осман ибн Афан, нахлува в Либия, за да я отнеме от византийците. Триполи е превзет, а след него и Суфетула, град на около 200 km южно от Картаген, където е убит екзарх Григорий. Походът продължава петнадесет месеца, със завръщането на арабските войски в Египет, след като наследникът на Григорий, Генадий, им обещава годишен данък от 330 000 нумизми. В същото време, Генадий трябва да изпраща обичайните излишъци от приходите в Константинопол, макар като цяло да е оставен да управлява Северна Африка по своя преценка. Когато отказва да плати допълнителните суми, наложени от Константинопол, собствените му подчинени го свалят от властта. С избухването на въстанието, Генадий бяга в Дамаск, където иска помощ от Моавий. През 665 г., халифът изпраща Генадий обратно, заедно с многочислена войска, която трябва да разпространи исляма в Африка. Въпреки, че сваления екзарх умира в Александрия по време на похода, арабското нашествие продължава. Византийците изпращат подкрепления, под командването на Никифор Патриций, който обаче губи битката с арабите и натоварва войските обратно на корабите. Северна Африка е присъединена към Омаядския халифат, а през следващите години арабските управители Окба ибн Нафи и Абу Мухаир ал Динар допринасят много за приемането на исляма от по-голямата част от местното население. През 750 г., Абасидската династия сваля от власт Омаядския халифат и премества столицата в Багдад, запазвайки номиналната власт на емирите, от името на отдалечената централна власт, върху либийското крайбрежие. През 800 г., халифът Харун ал-Рашид назначава Ибрахим ибн ал-Ахлаб като управител на областта. Династията на Алабидите де факто става независима от халифите в Багдад, които запазват само духовната си власт. Алабидите възстановяват римските напоителни системи и провеждат редица мерки за благополучието на региона. Въпреки това, този просперитет е последван от икономически и политически колапс[2] и нашествие на хилалийците (бедуински племена,[3] пасториалисти от Горен Египет, които напускат изсушените пасища в горното течение на Нил и, напредвайки на запад в Либия, унищожават посевите и градините на местното население[4]) през 1050-1052 г. Ибн Халдун сравнява нахлуването с това на рояк скакалци.[5] Водещото племе на тези бедуини е Бану Хилал, откъдето идва и името на нашествениците.[3] Либия под османско управление[редактиране | редактиране на кода] Към началото на 16 век, върху либийското крайбрежие няма почти никаква централна власт и пристанищата ѝ се пръвръщат в рай за пиратите. Хабсбургска Испания завзема Триполи през 1510 г., но испанците са по-загрижени за контрола над пристанището, отколкото от възможните неудобства при управлението на една бъдеща колония. През 1538 г. Триполи е отнет обратно от пиратски крал на име Хаир Aд-Дин (познат повече като Барбароса, или Червената брада), и крайбрежието става известно като Берберския бряг. Когато турците завземат Триполи през 1551 г., те не виждат причини да ограничават пиратите, а предпочитат да се възползват от положението. Контролът на пиратите над района е отнет едва два века по-късно. В рамките на Османската империя, Магреба е разделен на три провинции - Алжир, Триполи и Тунис. След 1565 г., административен орган е пашата, назначаван от султана в Цариград. Султанът предава под контрола на пашата корпус от еничари, който на свой ред е разделен на отряди под командването на младши офицери или бейове. Еничарите бързо се превръщат в доминираща сила в Османска Либия. През 1711 г., кавалерийския офицер Ахмед Караманли завзема властта и основава династията Караманли, която просъсществува в продължение на 124 години, през които Либия преминава и през гражданска война (1791 — 1795 г.). През май 1801 г., паша Юсуф Караманли изисква от Съединените щати увеличаване на данъка (83 000 долара годишно), които те плащат от 1796 г. за защита на търговските си кораби от пиратите. Това искане е отказано, а Съединените щати изпращат военни кораби, които блокират Триполи, и последвалата война (известна като Първа берберска война) се проточва до 3 юни 1805 г. Втората берберска война от 1815 г. (известна също като Алжирска) е втората от двете в Северна Африка между Съединените американски щати и васалните на Османската империя Алжир, Триполи и Тунис, известни като Берберските държави. През 1814 г. правителството на султан Махмуд II се възползва от местните сътресения, за да затвърди пряката си власт над региона, която задържа до окончателното разпадане на Османската империя. Тъй като децентрализираната османска власт е довела до фактическа независимост на Египет, както и на Триполи, в разположената между тях пустиня и по крайбрежието настъпва анархия, дори и след предаването на прекия турски контрол на Триполи. В продължение на 75-годишен период, турците сменят 33-ма управители на областта (която остава номинално в границите на империята, въпреки че на моменти е почти автономна) — до 1911 г., когато Османската империя е силно отслабена и италианските войски нахлуват в Либия, започвайки и спечелвайки Италианско-турската война. Италианска власт[редактиране | редактиране на кода] Италианското управление на Либия започва със завладяването на крайбрежните Триполитания и Киренайка през 1911 г. То продължава повече от тридесет години, до февруари 1943 г., когато западната част на Триполитания е завладяна от Съюзниците, по време на Северноафриканската кампания. Официално Италия се отказва от Либия през 1947 г., в мирния договор след Втората световна война. Вероятно, най-важната последица от установяването на италианската власт, според историци като Шапен Мец, е политическото създаване на колонията Италианска Либия, чрез обединението на областите Триполитания, Киренайка и Фезан през 1934 г. Италианско-турска война и Италианска Либия[редактиране | редактиране на кода] Опитите за колонизиране на турските провинции Триполитания и Киренайка от страна на италианците никога не са напълно успешни, поне не и в началото. На 3 октомври 1911 г. италианците нападат Триполи, под претекст, че Либия трябва да бъде освободена от османското владичество. Въпреки голямото либийско въстание, през 1912 г., султанът отстъпва Либия на италианците с подписването на Договора от Лозана. След оттеглянето на османската армия, италианците лесно успяват да разширят окупацията на страната, завладявайки до 1913 г. Източна Триполитания[6], Гадамес, Джебел, както и Фезан с Мурзук.[7] Избухването на Първата световна война, породила необходимостта от завръщането на войските в Италия, заедно с обявяването на джихад от страна на турците, въстанието на либийците в Триполитания и Фезан и партизанската война, водена от сенусите в Киренайка,[8] принуждава италианците да се откажат от всички окупирани територии и да се укрепят в Триполи, Дарна и по крайбрежието на Киренайка.[7] Едва в края на 1920-те години италианците са в състояние да поемат контрола над цяла Либия. В същото време, между 1920 и 1940 г., около 150 хиляди италианци се заселват в колонията, значително помагайки във всички области от развитието ѝ. По време на Парижката мирна конференция, Кралство Италия не получава германски колонии или части от тях. Вместо това, Франция се съгласява да предаде някои свои територии на юг от Сахара към Либия, а Великобритания - провинция Джубаланд към Италианска Сомалия. След дълги дискусии през 1920-те, през 1935 г. е сключено споразумението Мусолини-Лавал, с което Италия получава ивицата Аузу, която е обединена с новосъздадената Италианска колония Либия. На 25 октомври 1920 г., италианското правителство признава шейх Сиди Идрис, наследствения водач на номадите сенуси, с големи правомощия в Куфра и други оазиси, като Емир на Киренайка — нова титла, въведена от британците в края на Първата световна война. Борбата на либийците се засилва след идването на власт в Италия на диктатора Бенито Мусолини. През 1922 г., Идрис (по-късно крал на Либия) бяга в Египет. От 1922 до 1928 г., италианските сили, под командването на генерал Бадолио, водят наказателна кампания по умиротворяването на страната. Наследникът на Бадолио, маршал Родолфо Грациани, приема възложената от от Мусолини задача, при условие, че му се разреши да да смаже либийската съпротива, без това да е обременено с ограниченията на италианското или международното право. Мусолини веднага се съгласява и Грациани засилва гнета над либийците. Някои от тях продължават да се защитават, като най-силна е съпротивата в Киренайка. В лидер на въстанието се превръща Омар Муктар, шейх на сенусите. След доста спорното временно примирие от 3 януари 1928 г., италианската политика в Либия достига нивото на пълномащабна война, включително депортирането и затварянето в лагери на хората от Джебел Акдар, за да се пресече подкрепата на местното население за бунтовниците. След залавянето на Муктар на 15 септември 1931 г. и екзекуцията му в Бенгази, съпротивата постепенно намалява. Ограниченият отпор на италианската окупация се концентрира около шейх Идрис, емира на Киренайка. Либия е напълно умиротворена и новият италиански управител, Итало Балбо, започва политика на интеграция между араби и италианци. В действителност, през 1939 г. са приети закони, които позволяват на мюсюлманите да се присъединяват към Националната фашистка партия (и по-специално към Мюсюлманската асоциация на ликторите (Associazione Musulmana del Littorio), като тези реформи позволяват създаването на либийски военни части в рамките на италианската армия.[9] В резултат на това, по време на Втората световна война има силна подкрепа за Италия от страна на много либийски мюсюлмани, които се записват в италианската армия.[10] В периода 1934-1940 г., губернаторът Балбо (след създаването на Либия през 1934 г., с обединението на Триполитания, Киренайка и Фезан в една страна) развива колонията, създавайки обширна инфраструктура (4 000 km пътища, 400 km железници със стеснено междурелсие, нови индустрии и десетина нови земеделски селища).[11] Либийската икономика преживява разцвет, предимно в селскостопанския сектор. Развиват се дори и някои производствени дейности, свързани най-вече с хранително-вкусовата промишленост. Увеличава се строителството. Освен това, италианците въвеждат модерни медицински грижи за първи път в историята на Либия, и подобряват санитарните условия в градовете. Хауърд Кристи пише: Италианците започнаха много на брой и разнообразни по начинание дейности в Триполитания и Киренайка. Сред тях са завод за експлозиви; жп работилници; цехове за части на ФИАТ; различни съоръжения за хранителната промишленост; електротехнически цехове; металургични фабрики; водни инсталации; фабрики за селскостопански машини; пивоварни; дестилационни фабрики; фабрики за бисквити; тютюнева фабрика; цехове за щавене, за хлебни изделия; варни, тухларски и циментови заводи; промишленост за еспарто, механични дъскорезници, и Петролибия (Trye 1998 г.). Италианските инвестиции в колонията ѝ са направени, с цел да се използват от новите заселници и да я направят по-самостоятелна. Местното италианско население възлиза на 110 575 от общо 915 440 души в Либия през 1940 година (General Staff War Office 1939, 165/b)..[12] Балбо насърчава изграждането на голям брой нови селища в крайбрежните райони на Италианска Либия,[13] предназначени за хилядите италиански заселници. Той дори спомага за създаването на нови селища и за арабите. На 13 септември 1940 г., магистралата на Мусолини е използвана за нападението на италианските сили в Либия над Египет. По време на Втората светойвна война, от 1940 до 1943 г. страната става арена на упорити сражения — контраатаките на британците и техните съюзници под командването на Арчибалд Уейвъл; успешната им двумесечна кампания в Тобрук, Бенгази и Ел Агейла; и контраофанзивите на Ромел. През ноември 1942 г. съюзническите сили си връщат Киренайка, а до февруари 1943 г. и последните немски и италиански войници са изгонени от Либия. След Втората световна война[редактиране | редактиране на кода] Непосредствено след края на войната, Триполитания и Киренайка остават под британска администрация, докато французите контролират Фезан. През 1944 г., Идрис се завръща от изгнание от Кайро, но отказва да поднови постоянното си пребиваване в Киренайка, до отстраняването на някои аспекти на чуждестранния контрол през 1947 г. Съгласно условията на мирния договор със Съюзниците от 1947 г., Италия, (която се надява да запази Триполитания) и Франция (която иска Фезан) се отказват от всякакви претенции към Либия. Така Либия остава териториално едно цяло. След освобождаването на Северна Африка от съюзническите войски, в Либия избухват силни антиеврейски настроения. От 5 до 7 ноември 1945 г., повече от 140 евреи (включително 36 деца) са убити, а стотици ранени при погром в Триполи. Разрушени са пет синагоги в столицата и четири в провинциалните градове, а само в Триполи са ограбени над 1000 еврейски жилища и търговски сгради.[14][15][16] През юни 1948 г., при нови антиеврейски размирици в Либия са убити други 12 евреи и унищожени 280 еврейски къщи.[15] Страхът и несигурността, породени от тези антиеврейски атаки и основаването на Израел, карат много евреи да напуснат Либия. От 1948 до 1951 г., 30 972 либийски евреи се преселват в новообразуваната юдейска държава.[17] До 1970-те години, останалата част от либийските евреи (около 7 000 души) са евакуирани в Италия. На 21 ноември 1949 г., Общото събрание на ООН приема резолюция, в която се посочва, че Либия трябва да получи независимост преди 1 януари 1952 г. Като представител на страната в по-късните преговори с ООН, присъства шейх Идрис. Преди това, след края на Втората световна война, СССР е поискал мандат над Либия.[18] Нeзависима Либия[редактиране | редактиране на кода] Кралство Либия[редактиране | редактиране на кода] Идрис ас Сенуси, емир на Триполитания и Киренайка и водач на сенуския орден на мюсюлманите-суфити, представя Либия в преговорите с ООН, и на 24 декември 1951 г. Либия обявява независимостта си, като представители на Киренайка, Триполитания и Фезан обявяват създаването на уния — страната е наречена Обединено кралство Либия, а короната е предложена на Идрис І. В съответствие с конституцията, новата държава има федерално правителство, а трите отделни области — Киренайка, Триполитания и Фезан, имат автономия. Кралството също така има три столици: Триполи, Бенгази и Ал Байда. Две години след обявяването на независимостта си, на 28 март 1953 г., Либия се присъединява към Арабската лига. Либия е първата страна, която постига независимост чрез ООН и една от първите бивши европейски колонии в Африка, които получават свобода. Кралство Либия е обявено за конституционна и наследствена монархия, а Идрис І — за крал. След обявяването на независимостта си, Либия е изправена пред редица проблеми. В страната няма колежи и само шестнайсет души са завършили висше учебно заведение. Също така в страната има само трима адвокати и нито един либийски лекар, инженер, геодезист или фармацевт. Изчислено е, че само 250 хиляди либийци са грамотни, а 5% от населението е сляпо, с наличието на широкоразпространени очни заболявания като трахома. В светлината на тези числа, Великобритания изпраща редица държавни служители като помощен персонал към правителството. През април 1955 г., започва търсене на петрол в кралството, като първите петролни полета са открити през 1959 г. Първият износ започва през 1963 г., а откриването на петрола спомага за трансформирането на либийската икономика, въпреки т.н. проклятие на ресурсите за Либия. Макар, че износът значително подобрява финансите на страната, в същото време се развива обществено недоволство, със съсредоточаването на все по-голяма част от богатството в ръцете на определени кръгове. На 25 април 1963 г., федералната система на управление е премахната и името на страната е променено на Кралство Либия, в отражение на конституционните промени. Както и с други африкански страни след обявяването им на независимост, останалите в Либия заселници (в случая основно италианци) заемат много от най-добрите работни места, притежават най-добрите земеделски земи и ръководят най-успешните сфери на дейност. Монархията е свалена на 1 септември 1969 г., когато група от офицери, начело с Муамар ал-Кадафи, организира държавен преврат срещу крал Идрис, докато е на медицинско лечение в Турция. Революционерите арестуват началник-щаба на армията и ръководителя на държавната сигурност в кралството. След получаването на вестта за преврата, крал Идрис го отхвърля като „маловажен“. След падането на монархията, страната е преименувана на Либийска арабска република. Престолонаследникът, Хасан ас Сенуси, е назначен за регент, след абдикацията и оттеглянето на Идрис в Турция. Под ръководството на Кадафи[редактиране | редактиране на кода] Въстанието от 2011 г.[редактиране | редактиране на кода] Бележки[редактиране | редактиране на кода] - ↑ а б в Nelson & Nyrop (1987). "Libya: Early History". - ↑ Morony, Michael G. (2003) Manufacturing and Labour Ashgate, Aldershot, Hant, England, p. 245, note 77, ISBN 0-86078-707-9 - ↑ а б Weiss, Bernard G. and Green, Arnold H.(1987) A Survey of Arab History American University in Cairo Press, Cairo, p. 129, ISBN 977-424-180-0 - ↑ Ballais, Jean-Louis (2000) "Chapter 7: Conquests and land degradation in the eastern Maghreb" p. 133 In Barker, Graeme and Gilbertson, David (2000) The Archaeology of Drylands: Living at the Margin Routledge, London, Volume 1, Part III — Sahara and Sahel, pp. 125-136, ISBN 978-0-415-23001-8 - ↑ Bovill, E. (1958) The Golden Trade of the Moors Oxford University Press, London, pp. 58-59 OCLC 9462004 - ↑ ((it)) Снимки и данни за италианското завладяване на Либия - ↑ а б Bertarelli (1929), p. 206. - ↑ Bertarelli (1929), p. 419. - ↑ Sarti, p196. - ↑ 30 000 Libyans fought for Italy in WWII - ↑ Chapter Libya (in Italian) - ↑ Economic development of Italian Libya - ↑ Photo of a new Village - ↑ Selent, pp. 20-21 - ↑ а б Shields, Jacqueline."Jewish Refugees from Arab Countries" in Jewish Virtual Library. - ↑ Stillman, 2003, p. 145. - ↑ History of the Jewish Community in Libya". Retrieved July 1, 2006 - ↑ Stalin: Court of the Red Czar, Simon S. Montefiore, 2003
1.1 2.1 2.2 2.3 2.4 3.1 4.1 5.1 6.1 6.2 6.3 6.4 7.1 7.2 7.3 7.4 7.5 7.6 7.7 8.1 8.2 8.3 8.4 8.5 8.6 9.1 9.2 9.3 9.4 9.5 10.1 11.1 11.2 11.3 12.1 13.1 13.2 13.3 14.1 14.2 14.3 14.4 14.5 14.6 15.1 16.1 16.2 17.1 18.1 19.1 20.1 20.2 20.3 20.4 20.5 20.6 20.7 20.8 21.1 21.2 21.3 21.4 22.1 22.2 23.1 24.1 25.1 25.2 25.3 26.1 26.2 27.1 27.2 27.3 27.4 28.1 28.2 29.1 29.2 30.1 30.2 30.3 30.4 31.1 31.2 31.3 32.1 33.1 34.1 35.1 36.1 37.1 37.2 38.1 39.1 39.2 40.1 41.1 41.2 41.3 42.1 42.2 43.1 43.2 43.3 44.1 45.1 46.1 46.2 46.3 46.4 46.5 46.6 46.7 47.1 47.2 47.3 48.1 48.2 49.1 50.1 50.2 50.3 50.4 51.1 51.2 51.3 51.4 52.1 52.2 53.1 53.2 53.3 54.1 55.1 55.2 55.3 55.4 56.1 56.2 56.3 56.4 57.1 57.2 58.1 59.1 60.1 60.2 60.3 60.4 61.1 61.2 61.3 62.1 62.2 62.3 62.4 62.5 63.1 63.2 63.3 64.1 65.1 66.1 66.2 66.3 67.1 67.2 68.1 69.1 69.2 69.3 69.4 70.1 70.2 71.1 71.2 71.3 71.4 72.1 72.2 73.1 73.2 73.3 74.1 74.2 75.1 76.1 77.1 77.2 78.1 78.2 78.3 79.1 79.2 80.1 81.1 81.2 82.1 83.1 84.1 85.1 86.1 86.2 86.3 86.4 87.1 87.2 88.1 88.2 89.1 89.2 89.3 90.1 90.2 90.3 90.4 91.1 92.1 93.1 94.1 95.1 96.1 97.1 98.1 99.1 99.2 100.1 101.1 102.1 103.1 104.1 105.1 106.1 107.1 108.1 109.1 110.1 111.1 112.1 113.1 114.1 114.2 116.1 116.2 117.1 117.2 118.1 119.1 119.2 119.3 119.4 119.5 119.6 120.1 121.1 121.2 121.3 121.4 121.5 122.1 122.2 122.3 122.4 122.5 123.1 123.2 123.3 124.1 124.2 124.3 124.4 125.1 125.2 125.3 126.1 126.2 126.3 126.4 126.5 127.1 127.2 127.3 127.4 128.1 128.2 128.3 128.4 128.5 129.1 129.2 129.3 131.1 131.2 131.3 132.1 133.1 133.2 133.3 134.1 134.2 134.3 135.1 135.2 135.3 135.4 135.5 136.1 136.2 136.3 137.1 137.2 137.3 137.4 138.1 138.2 139.1 140.1 141.1
History of Libya The History of Libya includes the history of its rich mix of ethnic groups added to the indigenous Berber tribes. Berbers, the bulk of Libya's population, have been present throughout the entire history of the country. For most of its history, Libya has been subjected to varying degrees of foreign control, from Europe, Asia, and Africa. The modern history of independent Libya began in 1951. The history of Libya comprises six distinct periods: Ancient Libya, the Roman era, the Islamic era, Ottoman rule, Italian rule, and the Modern era. [edit] Berber Pre-Roman Libya - See also Ancient Libya (Tripolitania and Cyrenaica) Archaeological evidence indicates that from at least the thirtieth millennium BC.[1] Libya's coastal plain shared in a Neolithic culture, skilled in the domestication of cattle and cultivation of crops, that was common to the whole Mediterranean littoral. To the south, in what is now the Sahara Desert, nomadic hunters and herders roamed a large, well-watered savanna that was abundant in game and provided pastures for their livestock. Their culture flourished until the region began to dry out after 2000 BC. Scattering before the encroaching desert and invading horsemen, the savanna people migrated into the Sudan or were absorbed by the Berbers.[1] The origin of the Berbers is a partial mystery. Archaeological and linguistic evidence strongly suggests southwestern Asia as the point from which the ancestors of the Berbers may have begun their migration into North Africa early in the third millennium BC. Over the succeeding centuries they extended their range from Egypt to the Niger Basin. Caucasians of predominantly Mediterranean stock, the Berbers present a broad range of physical types and speak a variety of mutually unintelligible Berber dialects that belong to the Berber family of the Afro-Asiatic language family. They rarely developed a sense of a full Berber nationhood, as we understand it today. They have historically identified themselves in terms of their tribes, clans, or kingdoms. Collectively, Berbers referred to themselves simply as imazighen, to which has been attributed the meaning "free men".[1] Inscriptions found in Egypt dating from the Old Kingdom (ca. 2700–2200 BC) are the earliest known recorded testimony of the Berber migration and also the earliest written documentation of Libyan history. At least as early as this period, troublesome Berber tribes, one of which was identified in Egyptian records as the Levu (or "Libyans"), were raiding eastward as far as the Nile Delta and attempting to settle there. During the Middle Kingdom (ca. 2200-1700 BC) the Egyptian pharaohs succeeded in imposing their overlordship on these eastern Berbers and extracted tribute from them. Many Berbers served in the army of the pharaohs, and some rose to positions of importance in the Egyptian state. One such Berber officer seized control of Egypt in about 950 BC and, as Sheshonk I, ruled as pharaoh. His successors of the twenty-second and twenty-third dynasties are also believed to have been Berbers.[1] To the Ancient Greeks, Libya was one of the three known continents along with Asia and Europe. In this sense, Libya was the whole known African continent to the west of the Nile Valley and extended south of Egypt. Herodotus described the inhabitants of Libya as two peoples: The Libyans in northern Africa and the Ethiopians in the south. According to Herodotus, Libya began where ancient Egypt ended, and extended to Cape Spartel, south of Tangier on the Atlantic coast. Both the Greeks and the Phoenicians colonized North African soil, and Punic civilization emerged, although its central city of Carthage was not in present-day Libya but in neighboring Tunisia. The territory of modern Libya had separate histories until Roman times, as Tripoli and Cyrenaica. Cyrenaica was Greek before it was Roman. It was also known as Pentapolis, the "five cities" being Cyrene (near the village of Shahhat) with its port of Apollonia (Susa), Arsinoe (Taucheira), Berenice (Benghazi) and Barca (Marj). From the oldest and most famous of the Greek colonies the fertile coastal plain took the name of Cyrenaica. [edit] Berber Roman Libya The Romans conquered Tripolitania (the region around Tripoli) in 106 BC. Ptolemy Apion, the last Greek ruler, bequeathed Cyrenaica to Rome, which formally annexed the region in 74 BC and joined it to Crete as a Roman province. By 64 BC, Julius Caesar's legions had established their occupation, and the Romans had thus unified all three regions of Libya (Tripolitania, Cyrenaica and northern Fezzan) in one single new province called Africa proconsularis (later Cyrenaica was separated administratively). As a Roman province, Libya was prosperous, and reached a golden age in the 2nd century AD, when the city of Leptis Magna rivalled Carthage and Alexandria in prominence. For more than 400 years, Tripolitania and Cyrenaica were wealthy Roman provinces and part of a cosmopolitan state whose citizens shared a common language, legal system, and Roman identity. Roman ruins like those of Leptis Magna, extant in present-day Libya, attest to the vitality of the region, where populous cities and even smaller towns enjoyed the amenities of urban life - the forum, markets, public entertainments, and baths - found in every corner of the Roman Empire. Merchants and artisans from many parts of the Roman world established themselves in coastal Libya and the province was greatly "Romanized", according to Theodore Mommsen. But the character of the cities of Tripolitania remained partially Punic and, in Cyrenaica, Greek. The predominant religion was Christianity, but there was even a huge Jewish community (mainly in Cyrenaica). Tripolitania was a major exporter of olive oil (produced there with the Centenaria farm system, protected by the Limes Tripolitanus), as well as a centre for the gold and slaves conveyed to the coast by the Garamentes, while Cyrenaica remained an important source of wines, drugs, and horses. As part of his reorganization of the empire in 300 AD, the Emperor Diocletian separated the administration of Crete from Cyrenaica and in the latter formed the new provinces of "Upper Libya" and "Lower Libya", using the term Libya for the first time as an administrative designation. With the definitive partition of the empire in 395 AD, the Libyans of Cirenaica were assigned to the eastern empire; Tripolitania was attached to the Western Roman empire. [edit] The Islamic Period [edit] Early Islamic rule - See also Islamic Tripolitania and Cyrenaica In 647 an army of 40,000 Arabs, led by Abdullah ibn Saad had come to take Libya from the Byzantines and Berbers. Tripoli was taken from the Byzantine rule, followed by Sufetula, a city 240 kilometres (150 mi) south of Carthage, where the Exarch Gregory was killed. Following the revolt, Gennadius fled to Damascus and asked for aid from Muawiyah, to whom he had paid tribute for years. The caliph sent a sizable force with Gennadius to spread Islam and expand the Arab empire in Africa in 665. Even though the deposed exarch died after reaching Alexandria, the Arabs marched on. The Byzantines dispatched an army to reinforce Africa, but its commander Nicephorus the Patrician lost a battle with the Arabs and reembarked. Uqba ibn Nafi and Abu Muhajir al Dinar did much to spread Islam and Arab rule. In the following centuries most of the Berbers converted to Islam, although after the Arab rule receded permanently from North Africa. In 750 the Abbasid dynasty overthrew the Umayyad caliph and shifted the capital to Baghdad, with emirs retaining nominal control over the Libyan coast on behalf of the far-distant caliph. In 800 Caliph Harun ar-Rashid appointed Ibrahim ibn al-Aghlab as his governor. The Aghlabids dynasty effectively became independent of the Baghdad caliphs, who continued to retain spiritual authority. The Aghlabid emirs took their custodianship of Libya seriously, repairing Roman irrigation systems, restoring order and bringing a measure of prosperity to the region. However, this prosperity was followed by economic and political collapse[2] and then the Hilalian invasion of 1050-1052. Groups of bedouin,[3] pastoralists from Upper Egypt, left the degraded grasslands on the upper Nile and headed westward into Libya, destroying the fields and gardens of the inhabitants.[4] Ibn Khaldun compared the invasion to a swarm of locusts.[5] The leading tribe of these bedouin were the Banu Hilal, hence the name Hilalian invasion.[3] [edit] Libya under the Ottomans (1551-1911) - See also Ottoman Rule (15th–1911) By the beginning of the 16th century the Libyan coast had minimal central authority and its harbours were havens for pirates. Habsburg Spain occupied Tripoli in 1510, but the Spaniards were more concerned with controlling the port than with the inconveniences of administering a colony. In 1538 Tripoli was reconquered by a pirate king called Khair ad-Din (known more evocatively as Barbarossa, or Red Beard) and the coast became renowned as the Barbary Coast. When the Ottomans arrived to occupy Tripoli in 1551, they saw little reason to rein in the pirates, preferring instead to profit from the booty. It would be more than two centuries before the pirates' control of the region was challenged. Under the Ottomans, the Maghreb was divided into three provinces, Algiers, Tripoli and Tunis. After 1565, administrative authority in a pasha appointed by the sultan in Constantinople. The sultan provided the pasha with a corps of janissaries, which was in turn divided into a number of companies under the command of a junior officer or bey. The janissaries quickly became the dominant force in Ottoman Libya. In 1711, Ahmed Karamanli, an Ottoman cavalry officer, seized power and founded the Karamanli dynasty, which would last 124 years. The Libyan Civil War of 1791–1795 occurred in those years. In May 1801, Pasha Yusuf Karamanli demanded from the United States an increase in the tribute (then $83,000) which the US government had paid since 1796 for the protection of US commerce from piracy by Ottoman tribes along the North African coast. The increased tribute demand was refused, a United States of America naval force blockaded Tripoli, and the First Barbary War continued on until 3 June 1805 resulting in the repatriation of 300 US sailors and the first time the US flag had been raised in victory on foreign soil. The Second Barbary War (1815, also known as the Algerine or Algerian War) was the second of two wars fought between the United States of America, England, and The Netherlands loosely allied against the Ottoman Empire's North African regencies of Algiers, Tripoli, and Tunis, known collectively as the Barbary States. The treaty negotiated by England's envoy after a nine-hour bombardment of Algiers resulted in a treaty on 24 September 1816. 1,083 Christian slaves and the British Consul were freed and the US ransom money of $10,000 was repaid by the Ottoman pasha. As the general European wars abated during this time, the European and American navies were able to focus on countering the Barbary pirates and the pirate threat soon faded. In 1814, the government of Sultan Mahmud II took advantage of local disturbances to reassert their direct authority and held it until the final collapse of the Ottoman Empire. As decentralized Ottoman power had resulted in the virtual independence of Egypt as well as Tripoli, the coast and desert lying between them relapsed to anarchy, even after direct Ottoman control was resumed in Tripoli. Over a 75 year period the Ottoman Turks provided 33 governors and Libya remained part of the empire — although at times virtually autonomous — until Italy invaded it in 1911 in the Italo-Turkish War, as the Ottoman Empire was collapsing. [edit] Italian rule (1911-1943) - See also Italo-Turkish War and Italian Colony (1911–1947) The Italian rule in Libya started with the Italian conquest of coastal Tripolitania and Cyrenaica from the Ottomans in 1911. It lasted more than thirty years until February 1943, when western Tripolitania was conquered by the Allies in the North African Campaign. Officially Italy renounced to Libya in 1947, in the Peace Treaty after World War II. The colony expanded after concessions from the British colony of Sudan and a territorial agreement with Egypt. The Kingdom of Italy at the 1919 Paris "Conference of Peace" received nothing from German colonies, but as a compensation Great Britain gave it the Oltre Giuba and France agreed to give some Saharan territories to the Italian Libya. After prolonged discussions through the 1920s, it was not until 1935 that the Mussolini-Laval agreement was reached and Italy received the Aouzou strip that was added to Libya (but this agreement was not ratified later by France). Probably the most important legacy of the Italian rule -according to historians like Chapin Metz- is the political creation of "Libya" with the unification of Tripolitania, Cyrenaica and Fezzan in 1934, done by Governor Italo Balbo. He promoted a huge colonization of Italians in Libya: total native Italian population for Libya was 110,575 out of a total population of 915,440 in 1939 [6] [edit] The Italo-Turkish War and Italian Libya The attempted Italian colonization of the Ottoman provinces of Tripolitania and Cyrenaica was never wholly successful, at least initially. On 3 October 1911 the Italians attacked Tripoli, claiming somewhat disingenuously to be liberating Libya from Ottoman rule. Despite a major revolt by the Libyans, the Ottoman sultan ceded Libya to the Italians by signing the 1912 Treaty of Lausanne. After the withdrawal of the Ottoman army the Italians could easily extend their occupation of the country, seizing East Tripolitania,[7] Ghadames, the Djebel and Fezzan with Murzuk during 1913.[8] The outbreak of the First World War with the necessity to bring back the troops to Italy, the proclamation of the Holy War by the Ottomans, the uprising of the Libyans in Tripolitania and Fezzan and the partisan war led by the Senussi in Cyrenaica [9] forced the Italians to abandon all the occupied territory and to entrench themselves in Tripoli, Derna and the coast of Cyrenaica.[8] Only in the late 1920s were the Italians able to take control of all Libya. Meanwhile 150,000 Italians settled in Libya between 1920 and 1940, greatly developing Italian Libya in all areas. At the 1919 Paris Peace Conference, the Kingdom of Italy did not receive any part of the German colonies. Instead, France agreed to give some Saharan territories to the Italian Libya, and the Oltre Giuba in Somalia was given to Italy by Great Britain. After many discussions during the 1920s, in 1935 the Mussolini-Laval agreement was made and Italy received the Aouzou strip, which was united to the newly created Italian colony of Libya. On 25 October 1920 the Italian government recognized Sheikh Sidi Idris the hereditary head of the nomadic Senussi, with wide authority in Kufra and other oases, as Emir of Cyrenaica, a new title extended by the British at the close of World War I. The emir would eventually become king of the free Libyan state. [edit] Libya under fascism Fighting intensified after the accession to power in Italy of the dictator Benito Mussolini. Idris (later King of Libya) fled to Egypt in 1922. From 1922 to 1928, Italian forces under General Pietro Badoglio waged a punitive pacification campaign. Badoglio's successor in the field, Marshal Rodolfo Graziani, accepted the commission from Mussolini on the condition that he was allowed to crush Libyan resistance unencumbered by the restraints of either Italian or international law. Mussolini reportedly agreed immediately and Graziani intensified the oppression. Some Libyans continued to defend themselves, with the strongest voices of dissent coming from the Cyrenaica. Omar Mukhtar, a Senussi sheikh, became the leader of the uprising. After a much-disputed truce on 3 January 1928, the Italian policy in Libya reached the level of full scale war, including deportation and concentration of the people of the Jebel Akhdar to deny the rebels the support of the local population. After Al-Mukhtar's capture 15 September 1931 and his execution in Benghazi, the resistance petered out. Limited resistance to the Italian occupation crystallized round the person of Sheik Idris, the Emir of Cyrenaica. By 1934, Libya was fully pacified and the new Italian governor Italo Balbo started a policy of integration between the Arabs and the Italians. Indeed in 1939, laws were passed that allowed Muslims to be permitted to join the National Fascist Party and in particular the Muslim Association of the Lictor (Associazione Musulmana del Littorio), and the 1939 reforms allowed the creation of Libyan military units within the Italian army.[10] As a consequence during WWII there was a strong support for Italy between many Muslim Libyans, who enrolled in the Italian Army [11] The governor Balbo (after the creation of "Libya" in 1934, with the unification of Tripolitania, Cyrenaica and Fezzan in a single country) developed Italian Libya from 1934 to 1940, creating a huge infrastructure (from 4,000 km of roads to 400 km of narrow gauge railways to new industries and to dozen of new agricultural villages).[12] The Libyan economy nearly "boomed", mainly in the agricultural sector. Even some manufacturing activities were developed, mostly related to the food industry. Building construction increased in a huge way. Furthermore, the Italians made modern medical care available for the first time in Libya and improved sanitary conditions in the towns. Howard Christie wrote that The Italians started numerous and diverse businesses in Tripolitania and Cirenaica. These included an explosives factory, railway workshops, Fiat Motor works, various food processing plants, electrical engineering workshops, ironworks, water plants, agricultural machinery factories, breweries, distilleries, biscuit factories, a tobacco factory, tanneries, bakeries, lime, brick and cement works, Esparto grass industry, mechanical saw mills, and the Petrolibya Society (Trye 1998). Italian investment in her colony was to take advantage of new colonists and to make it more self-sufficient. Total native Italian population for Libya was 110,575 out of a total population of 915,440 in 1940 (General Staff War Office 1939, 165/b).[13] Governor Balbo promoted the construction of many new villages [14] for many thousands of Italian colonists in the coastal areas of Italian Libya. He promoted even the creation of new villages for the Arabs. On 13 September 1940, Mussolini's highway was used for the invasion of Egypt by Italian forces stationed in Libya. Counterattacks of British Allied forces from Egypt, commanded by Wavell and their successful two-month campaign in (Tobruk, Benghazi, El Agheila), and the counteroffensives under Rommel in 1940-43, all took place during World War II. In November 1942, the Allied forces retook Cyrenaica; by February 1943, the last German and Italian soldiers were driven from Libya. [edit] Towards independence (1943-1951) In the early post-war period, Tripolitania and Cyrenaica remained under British administration, while the French controlled Fezzan. In 1945, Idris returned from exile in Cairo but declined to resume permanent residence in Cyrenaica until the removal in 1947 of some aspects of foreign control. Under the terms of the 1947 peace treaty with the Allies, Italy, which hoped to maintain the colony of Tripolitania, (and France, which wanted the Fezzan), relinquished all claims to Libya. Libya so remained united. Severe anti-Jewish violence erupted in Libya following the liberation of North Africa by Allied troops. From 5–7 November 1945, more than 140 Jews (including 36 children) were killed and hundreds injured in a pogrom in Tripoli. Five synagogues in Tripoli and four in provincial towns were destroyed, and over 1,000 Jewish residences and commercial buildings were plundered in Tripoli alone.[15][16][17] In June 1948, anti-Jewish rioters in Libya killed another 12 Jews and destroyed 280 Jewish homes.[16] The fear and insecurity which arose from these anti-Jewish attacks and the founding of the state of Israel led many Jews to flee Libya. From 1948 to 1951, 30,972 Libyan Jews moved to Israel.[18] By 1970s, the rest of Libyan Jews (some 7,000) were evacuated to Italy. On 21 November 1949 the UN General Assembly passed a resolution stating that Libya should become independent before 1 January 1952.[19] Idris represented Libya in the subsequent UN negotiations. The transition to independence was overseen by the Dutch UN commissioner Adriaan Pelt who was appointed on 10 December 1949. [edit] Independent Libya [edit] Kingdom of Libya (1951-1969) Idris as-Senussi, the Emir of Tripolitania and Cyrenaica and the leader of the Senussi Muslim Sufi order, represented Libya in the UN negotiations, and on 24 December 1951, Libya declared its independence with representatives from Cyrenaica, Tripolitania and Fezzan declaring a union with the country being called the United Kingdom of Libya, and Idris as-Senussi being offered the crown. In accordance with the constitution the new country had a federal government with the three states of Cyrenaica, Tripolitania and Fezzan having autonomy. The kingdom also had three capital cities: Tripoli, Benghazi and Bayda. Two years after independence, on 28 March 1953, Libya joined the Arab League. When Libya declared its independence on 24 December 1951 it was the first country to achieve independence through the United Nations and the third former European colony in Africa to gain independence after Egypt (1922) and Abyssinia (1941). The Kingdom of Libya was proclaimed a constitutional and a hereditary monarchy and Idris was proclaimed king. Previously, the USSR had sought a Mandate over Libya following the end of World War II.[20] Following independence Libya faced a number of problems. There were no colleges in the country and just sixteen college graduates. Also the country had just three lawyers with not a single Libyan physician, engineer, surveyor or pharmacist in the kingdom. It was also estimated that only 250,000 Libyans were literate and that 5% of the population was blind, with eye diseases such as trachoma widespread. In light of these Britain provided a number of civil servants to staff the government. In April 1955, oil exploration started in the kingdom with its first oil fields being discovered in 1959. The first exports began in 1963 with the discovery of oil helping to transform the Libyan economy, although imposing a resource curse on Libya. Although oil drastically improved Libya's finances, popular resentment grew as wealth was increasingly concentrated in the hands of the elite. On 25 April 1963, the federal system of government was abolished and in line with this the name of the country was changed to the Kingdom of Libya to reflect the constitutional changes. As was the case with other African nations following independence, the remaining Italian settlers in Libya held many of the best jobs, owned the best farmland and ran the most successful businesses. The monarchy came to an end on 1 September 1969 when a group of military officers led by Muammar Gaddafi staged a coup d’état against King Idris while he was in Turkey for medical treatment. The revolutionaries arrested the army chief of staff and the head of security in the kingdom. After hearing about the coup, King Idris dismissed it as "unimportant" while it was initially reported (falsely) that the Crown Prince Hasan as-Senussi had announced his support for the new regime. The coup pre-empted King Idris' instrument of abdication dated 4 August 1969 to take effect 2 September 1969 in favour of the Crown Prince, who had been appointed regent following the king's departure for Turkey. Following the overthrow of the monarchy the country was renamed the Libyan Arab Republic. [edit] Libya under Gaddafi (1969-2011) On 1 September 1969 a small group of military officers led by then 27-year-old army officer Muammar Gaddafi staged a coup d'état against King Idris, who was exiled to Egypt. The new regime, headed by the Revolutionary Command Council (RCC), abolished the monarchy and proclaimed the new Libyan Arab Republic. The new RCC's motto became "freedom, socialism, and unity". It pledged itself to remedy "backwardness", take an active role in the Palestinian Arab cause, promote Arab unity, and encourage domestic policies based on social justice, non-exploitation, and an equitable distribution of wealth. The new government negotiated with the Americans to evacuate the base from Libya. The Wheelus Air Base agreement had just two more years to run, and in December 1969, the US agreed to vacate the facility by June 1970. In 1977, Gaddafi renamed the state to Jamahiriya, a neologism translating to "state of the masses". Gaddafi styled himself "Leader and Guide of the Revolution of Libya". Gaddafi also styled himself as an advocate of Pan-Africanism, and was active in the establishment of the African Union in 2001. He used to give himself titles such as "King of Kings", "leader of the Arab leaders" and "imam of the Muslims" (at the 2009 Arab League Summit). Gaddafi stepped down as General Secretary of the General People's Committee in 1977, being succeeded by Abdul Ati al-Obeidi. However, he remained in autocratic control of the country as de facto dictator, as he retained full control over the Libyan Armed Forces. Gaddafi undertook a number of military adventures during the 1970s to 1980s, including the Chadian–Libyan conflict, the Libyan–Egyptian War and the first Gulf of Sidra incident. He introduced the Islamic Legion in 1972, a Libyan-sponsored pan-Arab paramilitary force by means of which Gaddafi aspired to establish a "Great Islamic State of the Sahel". His open endorsement of terrorism led to the Reagan administration declaring Libya a "state sponsor of terrorism" on 29 December 1979, and eventually culminated in the 1986 US Bombing of Libya. The 1986 bombing of Libya was a turning-point in Gaddafi's approach to the foreign relations of Libya. Gaddafi stopped endorsing terrorist attacks on western countries, and while his behaviour remained extremely erratic, occasionally provoking international incidents such as the HIV trial in Libya and the Swiss-Libyan diplomatic crisis, Gaddafi managed to improve his image in the west and by the early 2000s had mostly benign relations with western democracies. [edit] Libyan civil war In February 2011, anti-government mass protests sprang up against Gaddafi in Benghazi, Bayda and Zintan, in the context of the wider Arab Spring.[21] On 18 February, demonstrators took control of Benghazi, the second largest city in Libya, with some support from police and military units. In reaction the government sent elite troops, which were resisted by Benghazi's inhabitants and mutineering members of the military.[22] In Benghazi, during the course of four separate protests that took place on 20 February, more than 200 people have died.[23] The New York Times reported that "the crackdown in Libya has proven the bloodiest of the recent government actions."[24] On 10 March, France became the first nation to recognise the National Transitional Council of the anti-government rebels as the sole representative of Libya. An Élysée source also announced that France plans to send an ambassador to Benghazi. Nations who recognize the Council as the government of Libya may not have to go through the process of obtaining UN security council's approval to establish a "No-fly zone" if the Council requests one, as this could count as a "friendly request".[25] On 17 March, the United Nations Security Council passed Resolution 1973 with a 10–0 vote and five abstentions. The resolution sanctioned the establishment a no-fly zone and the use of "all means necessary" to protect civilians within Libya.[26] Shortly afterwards, Libyan Foreign Minister Moussa Koussa stated that "Libya has decided an immediate ceasefire and an immediate halt to all military operations".[27] However, attacks against insurgent strongholds appear to have continued despite this claim. On 19 March, the first Allied act to secure the no-fly zone began when French military jets entered Libyan airspace on a reconnaissance mission heralding attacks on enemy targets.[28] Allied military action to enforce the ceasefire commenced the same day when a French aircraft opened fire and destroyed a vehicle on the ground. French jets also destroyed five tanks belonging to the Gaddafi government.[28] The United States and United Kingdom launched attacks on over 20 "integrated air defense systems" using more than 110 Tomahawk cruise missiles during operations Odyssey Dawn and Ellamy.[29] On 27 June, the International Criminal Court issued an arrest warrant for Gaddafi, alleging that Gaddafi had been personally involved in planning and implementing "a policy of widespread and systematic attacks against civilians and demonstrators and dissidents".[30] By 22 August, rebel fighters had entered Tripoli and taken Martyrs' Square.[31] Meanwhile, Gaddafi asserted that he was still in Libya and would not concede power to the rebels.[31] On 20 October, NTC forces captured Sirte, and in the process captured and killed Muammar Gaddafi.[32] [edit] Transition After the Libyan civil war, the National Transitional Council (NTC) has been responsible for the transition of the administration of the governing of Libya. The "liberation" of Libya was celebrated on 23 October 2011. Then Jibril announced that consultations were under way to form an interim government within one month, followed by elections for a constitutional assembly within eight months and parliamentary and presidential elections to be held within a year after that. He stepped down as expected the same day and was succeeded by Ali Tarhouni. On 24 November, Tarhouni was replaced by Abdurrahim El-Keib. El-Keib formed a provisional government, filling it with independent or CNT politicians, including women. After the fall of Gaddhafi, Libya has been faced with internal struggles. A protest started against the new regime of NTC.[clarification needed] The loyalists of Gaddhafi rebelled and fought with the new Libyan army.[clarification needed] Because the Constitutional Declaration allowed a multi-party system, the political parties, like Democratic Party, Party of Reform and Development, National Gathering for Freedom, Justice and Development appeared. The Islamist movement started. For stop it, CNT government deny the parties based on religion, tribal and ethnic bases. On 7 July 2012, Libyans voted in their first parliamentary elections since the end of the dictatorship of Moammar Gadhafi. The election, in which more than 100 political parties have registered, will form an interim 200-member national assembly. This will replace the unelected National Transitional Council, name a prime minister, and form a committee to draft a constitution. The vote was postponed several times to resolve logistical and technical problems, and to give more time to register to vote, and to vetting candidates.[33] [edit] See also - Arab Spring - History of North Africa - History of the Jews in Libya - List of heads of state of Libya - Military history of Libya - Politics of Libya [edit] Notes - ^ a b c d Helen Chapin Metz(1987). "Libya: Early History". - ^ Morony, Michael G. (2003) Manufacturing and Labour Ashgate, Aldershot, Hant, England, p. 245, note 77, ISBN 0-86078-707-9 - ^ a b Weiss, Bernard G. and Green, Arnold H.(1987) A Survey of Arab History American University in Cairo Press, Cairo, p. 129, ISBN 977-424-180-0 - ^ Ballais, Jean-Louis (2000) "Chapter 7: Conquests and land degradation in the eastern Maghreb" p. 133 In Barker, Graeme and Gilbertson, David (2000) The Archaeology of Drylands: Living at the Margin Routledge, London, Volume 1, Part III - Sahara and Sahel, pp. 125-136, ISBN 978-0-415-23001-8 - ^ Bovill, E. W. (1958) The Golden Trade of the Moors Oxford University Press, London, pp. 58-59 OCLC 9462004 - ^ General Staff War Office 1939, 165/b - ^ Photos and data about the Italian conquest of Libya (in Italian) - ^ a b Bertarelli (1929), p. 206. - ^ Bertarelli (1929), p. 419. - ^ Sarti, p196. - ^ 30000 Libyans fought for Italy in WWII - ^ Chapter Libya (in Italian) - ^ Economic development of Italian Libya - ^ Photo of a new Village - ^ Selent, pp. 20-21 - ^ a b Shields, Jacqueline." Jewish Refugees from Arab Countries" in Jewish Virtual Library. - ^ History of the Jewish Community in Libya". Retrieved 1 July 2006 - ^ http://daccess-dds-ny.un.org/doc/RESOLUTION/GEN/NR0/051/08/IMG/NR005108.pdf? OpenElement - ^ Stalin: Court of the Red Czar, Simon S. Montefiore, 2003 - ^ "Libyan Police Stations Torched". Al Jazeera. 16 February 2011. Archived from the original on 16 February 2011. http://english.aljazeera.net/news/africa/2011/02/20112167051422444.html. Retrieved 26 March 2011. - ^ "Bloodshed as tensions rise in Libya", BBC News, 19 February 2011, http://www.bbc.co.uk/news/world-middle-east-12513941 - ^ "Libya: Anti-Gaddafi protests spread to Tripoli". BBC News. 20 February 2011. http://www.bbc.co.uk/news/world-africa-12520366. Retrieved 20 February 2011. - ^ Kirkpatrick, David D. (20 February 2011). "Libyan Forces Again Fire on Residents at Funerals". New York Times. http://www.nytimes.com/2011/02/21/world/africa/21libya.html?pagewanted=2&hp. Retrieved 20 February 2011. - ^ "France grants official recognition to rebel Libyan national council". Ha’aretz. http://www.haaretz.com/news/international/france-grants-official-recognition-to-rebel-libyan-national-council-1.348338?localLinksEnabled=false.. - ^ "Security Council authorizes ‘all necessary measures’ to protect civilians in Libya". United Nations-DPI/NMD - UN News Service Section. http://www.un.org/apps/news/story.asp? Retrieved 30 March 2011. - ^ "Libya: Pro-Gaddafi forces 'to observe ceasefire'". BBC News. http://www.bbc.co.uk/news/world-africa-12787739. - ^ a b Jonathan Marcus (19 March 2011). "'French military jets open fire in Libya'". BBC. http://www.bbc.co.uk/news/world-africa-12795971. Retrieved 20 August 2011. - ^ "Coalition launches Libya attacks". BBC. http://www.bbc.co.uk/news/world-africa-12796972. Retrieved 20 March 2011. - ^ Ian Black and David Smith in Tripoli (27 June 2011). "War crimes court issues Gaddafi arrest warrant". The Guardian (London). http://www.guardian.co.uk/world/2011/jun/27/muammar-gaddafi-arrest-warrant-hague. Retrieved 20 August 2011. - ^ a b Wan, William (22 August 2011). The Washington Post. http://www.washingtonpost.com/world/middle-east/libyan-rebels-converging-on-tripoli/2011/08/21/gIQAbF3RUJ_story.html?hpid=z1. - ^ Epatko, Larisa. "In Libya, Expectations High as Parliamentary Vote Approaches". PBS NewsHour. [edit] Bibliography - Bruce St John, Ronald (2006). Historical dictionary of Libya. Lanham, Md.: Scarecrow Press. - Chapin Metz, Hellen (1987). Libya: A Country Study. Washington: GPO for the Library of Congress. - Nelson, Harold D.; Nyrop, Richard F. (1987). Libya: A Country Study. Library of Congress Country Studies. Washington, D.C.: United States Government Printing Office. http://lcweb2.loc.gov/frd/cs/lytoc.html. - Wright, John L. (1969). Nations of the Modern World: Libya. Ernest Benn Ltd. - Bertarelli, L.V. (1929) (in Italian). Guida d'Italia, Vol. XVII. Milano: Consociazione Turistica Italiana. - Tuccimei, Ercole (1999). La Banca d'Italia in Africa, Foreword by Arnaldo Mauri, Laterza, Bari. [edit] External links - History of Libya | Libya Connected - Libya in Crisis: Modern History of Libya from the Dean Peter Krogh Foreign Affairs Digital Archives