http___en.wikipedia.org_wiki_Impressionist_1.xml
1.1 2.1 2.2 2.3 2.4 2.5 3.1 3.2 3.3 4.1 5.1 6.1 6.2 6.3 6.4 6.5 6.6 7.1 7.2 7.3 8.1 9.1 10.1 11.1 11.2 11.3 11.4 11.5 11.6 11.7 11.8 11.9 11.10 11.11 12.1 12.2 12.3 12.4 12.5 13.1 13.2 13.3 13.4 13.5 13.6 14.1 14.2 14.3 14.4 14.5 14.6 15.1 15.2 15.3 15.4 15.5 15.6 15.7 16.1 16.2 16.3 16.4 16.5 16.6 17.1 17.2 17.3 17.4 17.5 17.6 18.1 18.2 18.3 18.4 18.5 18.6 19.1 20.1 20.2 20.3 21.1 21.2 21.3 22.1 22.2 23.1 23.2 24.1 24.2 25.1 26.1 26.2 26.3 26.4 26.5 26.6 26.7 27.1 28.1 28.2 28.3 28.4 28.5 29.1 29.2 30.1 30.2 30.3 30.4 31.1 31.2 31.3 32.1 32.2 32.3 32.4 33.1 34.1 35.1 36.1 37.1 38.1 39.1 40.1 41.1 42.1 43.1 44.1 45.1 46.1 47.1 48.1 50.1 52.1 54.1 56.1 58.1 60.1 62.1 65.1 67.1 69.1 71.1 73.1 76.1 78.1 80.1 82.1 83.1 84.1 84.2 84.3 84.4 84.5 84.6 84.7 84.8 84.9 85.1 85.2 85.3 86.1 86.2 87.1 88.1 88.2 89.1 90.1 91.1 92.1 92.2 93.1 94.1 95.1 96.1 97.1 97.2 98.1 99.1 100.1 101.1 102.1
Импресионизъм Импресионизмът е течение в изобразителното изкуство, което се заражда в края на 19 век от група парижки художници. Техните независими изложби им донасят известност през 70-те и 80-те години на века, въпреки силната опозиция от утвърдените академични художници. Името на движението произлиза от творбата на Клод Моне “Импресия, Изгряващо слънце” ("Impression soleil levant"), по повод на която Луи Льороа (гравьор, художник и утвърдил се драматург) пише силно критична статия във вестник "Ле Шаривари", озаглавена “Изложбата на импресионистите”. Художниците не харесват това определение, съдържащо подигравка. Самите те предпочитат да се наричат "независими". Импресионистичните картини се характеризират със сравнително малки и тънки, но все пак видими удари с четката, отворена композиция и ударение върху точното изобразяване на светлината в различни състояния (често се набляга върху ефекта на изтеклото време). Засягат се ежедневни теми, движението присъства като ключов елемент на човешкото възприятие и се използват нестандартни гледни точки. Развитието на Импресионизма в изобразителното изкуство скоро води до зараждане на аналогични стилове в музиката и литературата. Съдържание Общ преглед[редактиране | edit source] Радикали на своето време, импресионистите нарушават правилата на академичното рисуване. Следвайки примера на Дьолакроа и Търнър, те конструират картините си със свободно избрани цветове, които имат предимство пред линията и контура. Освен това, импресионистите рисуват реалистични сцени от съвременни живот и често рисуват на открито. Предходните натюрморти и портрети, както и пейзажите обикновено са рисувани в студио. Импресионистите откриват, че могат да уловят моментни и неустойчиви ефекти на светлината рисувайки пленер. Така те рисуват преди всичко визуални ефекти, а не детайли и използват кратки начупени удари с четка със смесени или изобщо несмесвани цветове (а не слабо смесени или замъглени както е било прието), за да постигнат ефект на наситено цветово трептене. Френският импресионизъм назрява в същото време, в което много други творци, включително италианските Макейоли и американецът Уинслоу Хомър, също изучават рисуването пленер. Импресионистите обаче развиват нова техника, която е специфична за тях. Обхващайки това, което привържениците му смятат за различен поглед върху нещата, Импресионизмът е изкуство на непосредствеността и движението, на естествени пози и композиции, на играта на светлината, показана с разнообразни светли тонове. Първоначално враждебна, публиката постепенно осъзнава, че импресионистите са уловили нова и оригинална визия, въпреки че критиците и учрежденията не признават новия стил. Пресъздавайки това, което окото реално вижда, а не очертаните детайли на предмета и създавайки смесица от техники и форми, Импресионизъм е предвестник на различни художествени стилове, сред които Неоимпресионизма, Постимпресионизма, Фовизма и Кубизма. Начала[редактиране | edit source] Във средата на 19-ти век (време на промяна за Франция - Наполеон III прави преустройства в Париж и води военни кампании), френската Академия за изящни изкуства пази традицията и налага стандартите във френското изкуство. Ценят се историческата и религиозната живопис и портретите, но не и пейзажа и натюрморта. Предпочитат се тъмният колорит и фините образи, които изглеждат реалистични погледнати от близо. Академията насърчава художниците да премахнат всички следи от “замахване с четката”. Веднъж годишно се провежда Парижкия салон, на който творбите на кандидатите са оценявани от жури съставено от художници-академици. Приетите произведения са разглеждани повторно от същите академици, които присъждат медал първа, втора или трета степен на някои от творбите. Стандартите им са стандарти на Академията, олицетворявани най-добре от творбите на Жан-Леон Жером и Александър Кабанел. Един художник от епохата може да направи кариера като участва в Салона, спечели одобрението на журито и медал. Следва откупуване на творбата му от държавата и поръчки от страна на аристократи и заможни буржоа. Художник решил да следва собствени художествени търсения е обречен на провал. Редица млади художници, са редовно отхвърляни от журито, или ако творбите им са приемани, то към тях се отнасят с презрение. Някои от по-младите художници рисуват в по-светъл маниер от художниците от предходното поколение и по този начин развиват Реализма на Гюстав Курбе и на Барбизонската школа. Те се интересуват повече от рисуване на пейзажи и съвременния живот, отколкото от пресъздаване на исторически или митологични сцени. Група млади реалисти, Клод Моне, Пиер-Огюст Реноар, Алфред Сисле и Фредерик Базил, които са учили при Шарл Глейр, се сприятеляват и често рисуват заедно. Събират се в кафене "Гербоа", където дискусиите се водят най-често от Едуар Мане, на когото останалите дълбоко се възхищават. Към тях скоро се присъединяват Камий Писаро, Пол Сезан и Арман Гийомен. През 60-те години журито на Салона по неписано правило отхвърля около половината от представените творби на Моне и неговите приятели и приема картините на художници, които са верни на утвърдения стил. През 1863 г. журито отхвърля “Закуска на тревата” от Мане, главно защото изобразява голи жени с двама облечени мъже на пикник. Според критиците, в исторически и алегорични творби може да се изобрази гола жена, но никога в обикновена обстановка. Отхвърлянето на картината ужасява почитателите на Мане, а необичайно големият брой отхвърлени картини тази година води до масово недоволство. След като император Наполеон III вижда отхвърлените през 1863 г. творби, той постановява преценката на картините да се прави от публиката и организира Салонът на отхвърлените. Въпреки че много от зрителите идват само за да се подиграват, Салонът на отхвърлените насочва вниманието към съществуващата нова тенденция в изкуството и привлича повече посетители от редовния Салон. Исканията на художниците за нов Салон на отхвърлените през 1867 и 1872 са отхвърлени. В края на 1873 г., Моне, Реноар, Писаро и Сисле създават "Кооперативна и анонимна асоциация на художници, скулптори и гравьори", за да излагат творбите си самостоятелно. От членовете на организацията, които скоро включват и Сезан, Берта Моризо и Едгар Дега, се очаква да се откажат от Салона. Организаторите канят много прогресивни художници да вземат участие в встъпителната изложба, сред които е и Йожен Буден, от когото Моне преди години взима пример за рисуване пленер. Друг художник, оказал голямо влияние върху Моне, Йохан Йонгкинг отказва да участва, както и Мане. Общо тридесет артисти участват в първата изложба, проведена през април 1874 в студиото на фотографа Надар. Отзивите са смесени. Моне и Сезан получават най-злобни атаки. Критикът и хуморист Луи Льороа пише саркастична статия, в която нарича художниците "импресионисти" по името картината на Моне "Импресия, Изгряващо слънце", от където идва и името на движението. Терминът става популярен в обществото. Художниците като цяло го възприемат, въпреки че всъщност те са разнообразна група както по стил, така и по темперамент, обединена основно от бунтарския си дух. Импресионистите организират са общо осем изложби между 1874 и 1886, като участниците се променят. Скоро Импресионистичния стил със своите спонтанни удари с четката става синоним на модерен живот. Моне, Сисле, Морисо и Писаро могат да бъдат смятани за "най-чисти" импресионисти заради постоянното търсене на изкуство на спонтанност, на светлина и цвят. Дега отхвърля голяма част от тези търсения и вярва в преимуществото на рисунъкът пред цвета и омаловажава рисуването на открито. Реноар се отделя от импресионистите за определен период през 80-те години и никога не се завръща напълно към идеите им. Едуар Мане, въпреки че е смятан за лидер на импресионистите, никога не изоставя свободната си употреба на черна боя и никога не участва в импресионистична изложба. Той продължава да излага творбите си в Салона, където неговият "Испански певец" печели медал втори клас през 1861. Мане подтиква останалите да следват неговия пример като твърди, че "Салонът е истинското бойно поле", на което може да се гради репутация. От артистите от основната група (с изключение на Базил, който загива във Френско-пруската война) дезертира също и Сезан, последван по-късно от Реноар, Сисле и Моне и не излагат на салоните на групата, а предлагат творбите си на официалния Салон. Разногласията са предизвикани от проблеми като например членството в групата на Гийомен, покровителстван от Писаро и Сезан, срещу Моне и Дега, които го мислят за недостоен. Дега кани Мари Касат да изложи свои картини на изложбата през 1879, но настоява и на включването на Жан-Франсоа Рафаели, Людовиг Лепик и други реалисти, които не следват импресионистичните практики. Това е причината през 1880 Моне да обвини импресионистите, че "отварят вратите за първите цапачи". Групата се разделя и по въпроса дали да поканят Пол Синяк и Жорж Сьора на изложбата през 1886. Писаро е единственият участвал и в осемте салона на импресионистите. Отделните импресионисти не получават големи финансови облаги от изложбите, но изкуството им спечелва одобрението и подкрепата на публиката. За налагането му немалка роля изиграват търговците на художествени произведения Дюран-Рюел, Амброаз Волар и Тео ван Гог. Дюран-Руел организира изложби на импресионистите в Лондон и Ню Йорк. Въпреки че Сисле умира в мизерия през 1899, Реноар има голям успех в Салона през 1879. Моне става стабилен финансово в началото на 80-те години, а Писаро в началото на 90-те. По това време методите на импресионистичната живопис в пригодена форма заемат основно място в изкуството на Салона. Техника[редактиране | edit source] Младите художници импресионисти изграждат своите творби в ярки, светли тонове за разлика от поколенията преди тях. Те следват романтизъм|романтичния подход на Йожен Дьолакроа, лидера на реалистите Гюстав Курбе и на майсторите от Барбизонската школа: Теодор Русо, Франсоа Миле, Уинслоу Хомър и други. Импресионистите научават много и от творбите на Камий Коро и Йожен Буден, който рисува под открито небе, в стил близък до импресионистичния и който ще се сприятели и ще напътства младите художници. Многобройни отличими техники и работни навици са допринесли за иновативния стил на импресионистите. Въпреки че тези методи са били известни и на предходните художници (и често са очевидни в творби на Франс Халс, Диего Веласкес, Рубенс, Джон Констабъл и Джоузеф Търнър) импресионистите са първите, които ги използват заедно и при това толкова добре съгласувани. Тези техники включват: - Къси и дебели мазки, които бързо улавят есенцията на предмета, а не неговите детайли. Боята често се нанася импасто. - Боите се налагат една до друга с възможно най-малко смесване. Оптичното им смесване става в окото на зрителя. - Сивите и тъмните цветове се получават чрез смесване на допълнителните цветове. "Чистият" Импресионизъм избягва употребата на черна боя. - Използва се техниката ала прима, при която върху незасъхнала боя се нанася нова боя, което създава по-меки ъгли и сливане на цветове. Вместо нимфи, фавни и богове в платната им се появяват техни съвременници: парижки буржоа на разходка, работници, посетители на питейни заведения, перачки, селяни. Тайнствените лесове са заменени с Парижките булеварди, околностите на Сена и фабричните комини. Убитият кафеникав колорит е изместен от ярки чисти цветове нанесени на ситни мазки, често с пастелни бои. Композицията e изчистена, не рядко с изместен център (особено у Дега) нарушаваща академичните предписания. Стремежът е да се уловят трептенията на въздуха в лятната жега, прозиращите през мъглата сгради и мостове, отблясъците на уличните фенери нощем. Целта е да се скрепи непосредственото впечатление (импресия) от обектите и да се запечата на платното. Импресионизмът е изкуството да се излъже окото - да види сенките, като се използват допълнителни цветове и така се увеличи контрастът, без да се използват черни сенки и бяла светлина. Съдържание и композиция[редактиране | edit source] Преди импресионистите други художници, най-вече нидерландски художници като Ян Стен наблягат на обикновени теми, но с традиционните композиционни методи. Композициите им са изградени така че да главният субект да дирижира вниманието на зрителя. Импресионистите намаляват границата между субекта и фона и по този начин картините им заприличват на снимка на дадена дейност, част от по-голяма сцена, уловена сякаш случайно. По това време фотографията набира популярност, тъй като апаратите стават по-лесно преносими. Тя вдъхновява импресионистите да изобразяват моментни действия от всекидневието на хората, а не само светлината в пейзажите. Развитието на Импресионизма може да бъде смятано и от части за реакция на художниците на предизвикателството на фотографията, която сякаш обезценява умението на твореца да пресъздаде реалността. Както портретът, така и пейзажната живопис остават на заден план, тъй като им липсва правдивост, докато фотографията създава образи, който са много по-достоверни и надеждни. Въпреки това, фотографията на практика вдъхновява художниците да търсят нови средства за изразяване и вместо да се състезават с фотографията в подражание на реалността, те се съсредоточават "върху единственото нещо, което неизбежно правят по-добре от фотографа - развиват във формата на изкуство субективността в концепцията за образа, същата субективност която фотографията елиминира". Импресионистите изразяват собственото си впечатление от природата, а не пресъздават точно видяното. Фотографията окуражава художниците да изследват аспектите на средствата за рисуване като например цветовете, които ѝ липсват. С това, импресионистите стават първите, които съзнателно предлагат субективна алтернатива на фотографията. Друго голямо влияние върху тях оказват японските художествени отпечатъци (Японизъм), които първоначално пристигат във Франция като опаковъчна хартия на вносни стоки. Изкуството от тях спомага в голяма степен за "фотографския" ъгъл и нетрадиционната композиция, които стават основна характеристика на Импресионизма. Пример за това е "Градина в Сен Адрес" (1867) на Моне, в чиито смели цветни блокове и композиция със силен диагонал се вижда силното влияние на японските отпечатъци. Едгар Дега е и фотограф и колекционер на японски отпечатъци. Неговата "Урок по танци" (1874) показва тези влияния, които си личат в асиметричната композиция. Балерините изглежда са хванати неподготвени в различни странни пози, което остава голямо празно пространство на пода в долния десен ъгъл. Той създава и скулптури на балерините си, като например "14 годишна балерина". Основни представители[редактиране | edit source] Основните фигури в развитието на Импресионизма във Франция са: - Фредерик Базил (1841 - 1870) - Гюстав Кайбот (който, макар и по-млад от останалите се присъединява към тях през 70-те години) (1848 - 1894) - Мари Касат (родена в Америка, тя живее в Париж и участва в четири от изожбите на Импресионистите) (184 - 1926) - Пол Сезан (въпреки че в късните си години се отдалечава от импресионистите) (1839 - 1906) - Едгар Дега (1834 - 1917) - Арман Гийомен (1841 - 1927) - Едуар Мане (който не участва в нито една от изложбите на импресионистите) (1832 - 1883) - Клод Моне (най-плодотворния от импресионистите; въплъщава най-ярко есететическите им възгледи) (1840 - 1926) - Берта Моризо (1841 - 1895) - Камий Писаро (1830 - 1903) - Пиер-Огюст Реноар (1841 - 1919) - Алфред Сисле (1839 - 1899) Близки до Импресионизма са Винсент ван Гог, Пол Гоген, Анри дьо Тулуз-Лотрек, Жорж Сьора, Пол Синяк, които го допълват със свои концепции и виждания, създавайки Постимресионизма, Поантилизма и др. Галерия[редактиране | edit source] "Пейзаж край Лез" (1870), Фредерик Базил "Мостът на Виланов ла Герен" (1872), Алфред Сисле, музей на изкуството „Метрополитън“ "Люлката" (1872), Берта Моризо, музей Орсе "Залез край Иври" (1873), Арман Гийомен, музей Орсе "В лодката" (1874), Едуар Мане, музей на изкуството „Метрополитън“ "Сена в средата на деня" (1877), Алфред Сисле, музей на модерното изкуство "Андре Малро - МуМа", Хавър "Сливова ракия (Мане)|Сливова ракия]]" (1878), Едуар Мане, Национална галерия за изкуство, Вашингтон "След баня, жена се подсушава" (ок. 1884 - 86, преработена между 1890 и 1900), Едгар Дега, музей на модерното изкуство "Андре Малро - МуМа", Хавър "Абсент" (1876), Едгар Дега, музей Орсе "Танцьорка с букет цветя (звезда на балета)" (1878), Едгар Дега "Тоалет" (1886), Едгар Дега, музей Хилстед, Фармингтън, Кънектикът "Танцьорки в бар" (1888), Едгар Дега, колекция "Филипс", Вашингтон "На терасата" (1881), Пиер-Огюст Реноар, Художествен институт на Чикаго "Момиче с въже" (1885), Пиер-Огюст Реноар "Скалите край Етрата след буря" (1885), Клод Моне, институт за изкуството "Кларк", Уилямстаун, Масачузетс "Детска баня" (1893), Мари Касат, Художествен институт на Чикаго Свързани и повлияни артисти[редактиране | edit source] Сред близките съратници на импресионистите са няколко художници, които възприемат техните методи в различна степен. Сред тях са Джузепе Де Нитис, италианец, живеещ в Париж, който участва в първата изложба на импресионистите по покана на Дега, въпреки че останалите импресионисти не омаловажават творбите му. Федерико Дзандоменеги е друг италиански приятел на Дега, който излага с импресионистите. Ева Гонзалес е последователка на Мане, който обаче не излага с останалите. Джеймс Уислър е американски художник, който има важна роля за импресионистите, въпреки че не е част от тях и предпочита сивите тонове. Уолтър Сикърт е англичанин, който първоначално е последовател на Уислър, след което става важен ученик на Дега. Той също не излага с импресионистите. През 1904 г., художникът и писател Уинфорд Дюхърст пише първото важно изследване на френските художници "Импресионистична живопис: основи и развитие", публикувано на английски. Той има важна роля за популяризирането на Импресионизма във Великобритания. В средата на 80-те години импресионистичните методи влияят поне повърхностно върху изкуството на Салона. Модерните художници като Жан Беро и Анри Жерве печелят оценката на критиката и състоянието си като внасят по-светли цветове в палитрите си и запазват гладкия завършек на салонното изкуство. Творбите на тези художници понякога се отнасят към Импресионизма, въпреки отдалечеността им от импресионистичните практики. Влиянието на френските импресионисти продължава дълго след смъртта им. Художници като Йезекил Кирценбаум използват техниките им и през 20-ти век. Извън Франция[редактиране | edit source] С разпространяването на Импресионизма извън Франция, неизброимо много художници се присъединяват към новия стил. По-важните сред тях са: - Американските импресионисти, сред които Мари Касат, Уилям Мерит Чейс, Фредерик Карл Фрисек, Чайлд Хасам, Уилард Меткалф, Лила Кабот Пери, Тиодор Робинсън, Едмънд Чарлс Тарбел, Джон Хенри Туочман, Катрин Уили и Джулиан Уейр. - Австралийските импресионисти като Том Робъртс, Артър Стретън, Чарлс Кондър, Фредерик МакКъбин и Джон Питър Ръсел, който е приятел на ван Гог, Роден, Моне и Матис. - В Белгия: Ана Бох, Йожен Бох, Жорж Лемен и Тео ван Риселберг. - Иван Грохар, Рихард Япкович, Матия Яма и Матей Щернен са импресионисти от Словения. Те започват кариетите си от школата на Антон Азбе в Мюнхен и са повлияни от Юрий Шубич и Ивана Кобилица - словенски художници, работещи в Париж. - Уолтър Сикерт и Филип Уилсън Стер са известни британски импресионисти. - Ловис Коринт, Макс Либерман, Ернст Оплер и Макс Слевгот са немски представители на течението. - Ласло Меднянцки работи в Унгария. Влияние върху другите изкуства[редактиране | edit source] Влиянието на идеите на Моне, Мане, Дега и другите представители на движението обхваща постепенно целия свят на изкуството и води до обновлението му. Появява се импресионизъм в музиката - Клод Дебюси, Морис Равел, Оторино Респиги - и в литературата - Детлев фон Лилиенкрон, Петер Алтенберг. Източници[редактиране | edit source] - "Избрани произведения", Яков Тугенхолд, издателство "Наука и изкуство", София 1987 г. - "Животът на Мане", Анри Перюшо, издателство "Български художник", София 1981 г. - "Животът на Реноар", Анри Перюшо, издателство "Български художник", София 1980 - "Спомените на един търговец на картини", Амброаз Волар, издателство "Български художник", София 1981 г.
1.1 2.1 2.2 2.3 3.1 3.2 4.1 5.1 6.1 7.1 8.1 9.1 10.1 11.1 12.1 13.1 14.1 15.1 16.1 17.1 18.1 19.1 20.1 21.1 22.1 22.2 22.3 22.4 22.5 23.1 23.2 23.3 24.1 25.1 26.1 27.1 27.2 27.3 27.4 27.5 28.1 28.2 29.1 29.2 29.3 29.4 29.5 30.1 30.2 31.1 31.2 32.1 32.2 32.3 33.1 33.2 33.3 33.4 34.1 35.1 35.2 35.3 36.1 36.2 36.3 36.4 37.1 37.2 37.3 37.4 38.1 38.2 38.3 39.1 39.2 39.3 39.4 39.5 40.1 41.1 41.2 42.1 42.2 42.3 43.1 43.2 44.1 45.1 45.2 46.1 47.1 47.2 48.1 48.2 49.1 49.2 49.3 50.1 50.2 51.1 51.2 52.1 52.2 53.1 53.2 54.1 55.1 55.2 55.3 55.4 56.1 56.2 57.1 57.2 58.1 58.2 58.3 59.1 59.2 59.3 60.1 61.1 62.1 63.1 64.1 65.1 66.1 67.1 68.1 69.1 70.1 71.1 72.1 73.1 74.1 76.1 78.1 80.1 82.1 84.1 86.1 89.1 91.1 93.1 95.1 97.1 99.1 102.1 104.1 106.1 108.1 109.1 110.1 111.1 112.1 112.2 112.3 112.4 112.5 112.6 113.1 113.2 114.1 114.2 115.1 116.1 116.2 117.1 118.1 119.1 120.1 120.2 121.1 122.1 123.1 124.1 125.1 126.1 127.1 128.1 129.1 130.1 131.1 132.1 133.1 134.1 135.1 136.1 137.1 138.1 139.1 140.1 141.1 141.2 142.1 143.1 143.2 143.3 143.4 144.1 144.2 144.3 144.4 144.5 145.1 145.2 145.3 146.1 147.1 147.2 147.3 147.4 147.5 147.6 150.1 152.1 154.1 155.1 156.1 157.1 158.1 159.1 160.1 161.1 162.1 163.1 164.1 164.2 164.3 164.4 165.1 166.1 166.2 167.1 167.2 170.1 174.1 175.1 176.1 180.1 181.1 181.2 182.1 182.2 182.3 183.1 183.2 183.3 184.1 184.2 184.3 186.1 187.1 188.1 189.1 190.1 191.1 191.2 191.3 195.1 195.2 195.3 196.1 197.1 197.2 197.3 198.1 198.2 198.3 199.1 199.2 199.3 200.1 200.2 200.3 201.1 201.2 201.3 202.1 202.2 202.3 203.1 203.2 203.3 204.1 204.2 204.3 205.1 205.2 205.3 206.1 206.2 206.3 207.1 207.2 207.3 208.1 208.2 208.3 209.1 210.1 211.1 212.1 213.1 214.1 215.1 215.2 216.1 217.1 218.1 219.1 220.1 221.1 222.1 223.1 224.1 225.1 226.1 227.1 228.1 229.1 230.1 231.1 232.1 233.1 234.1 235.1 236.1 237.1 238.1 239.1 240.1 241.1 242.1 243.1 244.1 245.1 246.1 247.1 248.1 249.1 250.1 251.1 252.1 253.1 254.1 255.1 256.1 257.1 258.1 259.1 260.1 261.1 262.1 263.1 264.1 265.1 266.1 267.1 268.1 269.1 270.1 271.1 272.1 273.1 274.1 275.1 276.1 277.1 278.1 279.1 280.1 281.1 282.1 283.1 284.1 285.1 286.1 287.1 288.1 289.1 290.1 291.1 292.1 293.1 294.1 295.1 296.1 297.1 298.1 299.1 300.1 301.1 302.1 303.1 304.1 305.1 306.1 307.1 308.1 309.1 310.1 311.1 312.1 313.1 314.1 315.1 316.1 317.1 318.1 319.1 320.1 321.1 322.1 323.1 324.1 325.1 326.1 327.1 328.1 329.1 330.1 331.1
Impressionism Impressionism is a 19th-century art movement that originated with a group of Paris-based artists. Their independent exhibitions brought them to prominence during the 1870s and 1880s, in spite of harsh opposition from the conventional art community in France. The name of the style derives from the title of a Claude Monet work, Impression, soleil levant (Impression, Sunrise), which provoked the critic Louis Leroy to coin the term in a satirical review published in the Parisian newspaper Le Charivari. Impressionist painting characteristics include relatively small, thin, yet visible brush strokes, open composition, emphasis on accurate depiction of light in its changing qualities (often accentuating the effects of the passage of time), ordinary subject matter, inclusion of movement as a crucial element of human perception and experience, and unusual visual angles. The development of Impressionism in the visual arts was soon followed by analogous styles in other media that became known as impressionist music and impressionist literature. Contents - 1 Overview - 2 Beginnings - 3 Impressionist techniques - 4 Content and composition - 5 Main Impressionists - 6 Gallery - 7 Timeline: Lives of the Impressionists - 8 Associates and influenced artists - 9 Beyond France - 10 Sculpture, photography and film - 11 Music and literature - 12 Post-Impressionism - 13 See also - 14 Notes - 15 References - 16 External links Overview[edit] Radicals in their time, early Impressionists violated the rules of academic painting. They constructed their pictures from freely brushed colours that took precedence over lines and contours, following the example of painters such as Eugène Delacroix and J. M. W. Turner. They also painted realistic scenes of modern life, and often painted outdoors. Previously, still lifes and portraits as well as landscapes were usually painted in a studio.[1] The Impressionists found that they could capture the momentary and transient effects of sunlight by painting en plein air. They portrayed overall visual effects instead of details, and used short "broken" brush strokes of mixed and pure unmixed colour—not blended smoothly or shaded, as was customary—to achieve an effect of intense colour vibration. Impressionism emerged in France at the same time that a number of other painters, including the Italian artists known as the Macchiaioli, and Winslow Homer in the United States, were also exploring plein-air painting. The Impressionists, however, developed new techniques specific to the style. Encompassing what its adherents argued was a different way of seeing, it is an art of immediacy and movement, of candid poses and compositions, of the play of light expressed in a bright and varied use of colour. The public, at first hostile, gradually came to believe that the Impressionists had captured a fresh and original vision, even if the art critics and art establishment disapproved of the new style. By recreating the sensation in the eye that views the subject, rather than delineating the details of the subject, and by creating a welter of techniques and forms, Impressionism is a precursor of various painting styles, including Neo-Impressionism, Post-Impressionism, Fauvism, and Cubism. Beginnings[edit] In the middle of the 19th century—a time of change, as Emperor Napoleon III rebuilt Paris and waged war—the Académie des Beaux-Arts dominated French art. The Académie was the preserver of traditional French painting standards of content and style. Historical subjects, religious themes, and portraits were valued; landscape and still life were not. The Académie preferred carefully finished images that looked realistic when examined closely. Paintings in this style were made up of precise brush strokes carefully blended to hide the artist's hand in the work.[2] Colour was restrained and often toned down further by the application of a golden varnish.[3] The Académie had an annual, juried art show, the Salon de Paris, and artists whose work was displayed in the show won prizes, garnered commissions, and enhanced their prestige. The standards of the juries represented the values of the Académie, represented by the works of such artists as Jean-Léon Gérôme and Alexandre Cabanel. In the early 1860s, four young painters—Claude Monet, Pierre-Auguste Renoir, Alfred Sisley, and Frédéric Bazille—met while studying under the academic artist Charles Gleyre. They discovered that they shared an interest in painting landscape and contemporary life rather than historical or mythological scenes. Following a practice that had become increasingly popular by mid-century, they often ventured into the countryside together to paint in the open air, but not for the purpose of making sketches to be developed into carefully finished works in the studio, as was the usual custom.[4] By painting in sunlight directly from nature, and making bold use of the vivid synthetic pigments that had become available since the beginning of the century, they began to develop a lighter and brighter manner of painting that extended further the Realism of Gustave Courbet and the Barbizon school. A favourite meeting place for the artists was the Café Guerbois on Avenue de Clichy in Paris, where the discussions were often led by Édouard Manet, whom the younger artists greatly admired. They were soon joined by Camille Pissarro, Paul Cézanne, and Armand Guillaumin.[5] During the 1860s, the Salon jury routinely rejected about half of the works submitted by Monet and his friends in favour of works by artists faithful to the approved style.[6] In 1863, the Salon jury rejected Manet's The Luncheon on the Grass (Le déjeuner sur l'herbe) primarily because it depicted a nude woman with two clothed men at a picnic. While the Salon jury routinely accepted nudes in historical and allegorical paintings, they condemned Manet for placing a realistic nude in a contemporary setting.[7] The jury's severely worded rejection of Manet's painting appalled his admirers, and the unusually large number of rejected works that year perturbed many French artists. After Emperor Napoleon III saw the rejected works of 1863, he decreed that the public be allowed to judge the work themselves, and the Salon des Refusés (Salon of the Refused) was organized. While many viewers came only to laugh, the Salon des Refusés drew attention to the existence of a new tendency in art and attracted more visitors than the regular Salon.[8] Artists' petitions requesting a new Salon des Refusés in 1867, and again in 1872, were denied. In December 1873, Monet, Renoir, Pissarro, Sisley, Cézanne, Berthe Morisot, Edgar Degas and several other artists founded the Société Anonyme Coopérative des Artistes Peintres, Sculpteurs, Graveurs ("Cooperative and Anonymous Association of Painters, Sculptors, and Engravers") to exhibit their artworks independently.[9] Members of the association were expected to forswear participation in the Salon.[10] The organizers invited a number of other progressive artists to join them in their inaugural exhibition, including the older Eugène Boudin, whose example had first persuaded Monet to adopt plein air painting years before.[11] Another painter who greatly influenced Monet and his friends, Johan Jongkind, declined to participate, as did Édouard Manet. In total, thirty artists participated in their first exhibition, held in April 1874 at the studio of the photographer Nadar. The critical response was mixed. Monet and Cézanne received the harshest attacks. Critic and humorist Louis Leroy wrote a scathing review in the newspaper Le Charivari in which, making wordplay with the title of Claude Monet's Impression, Sunrise (Impression, soleil levant), he gave the artists the name by which they became known. Derisively titling his article The Exhibition of the Impressionists, Leroy declared that Monet's painting was at most, a sketch, and could hardly be termed a finished work. He wrote, in the form of a dialog between viewers, - Impression—I was certain of it. I was just telling myself that, since I was impressed, there had to be some impression in it ... and what freedom, what ease of workmanship! Wallpaper in its embryonic state is more finished than that seascape.[12] The term impressionists quickly gained favour with the public. It was also accepted by the artists themselves, even though they were a diverse group in style and temperament, unified primarily by their spirit of independence and rebellion. They exhibited together—albeit with shifting membership—eight times between 1874 and 1886. The Impressionists' style, with its loose, spontaneous brushstrokes, would soon become synonymous with modern life.[3] Monet, Sisley, Morisot, and Pissarro may be considered the "purest" Impressionists, in their consistent pursuit of an art of spontaneity, sunlight, and colour. Degas rejected much of this, as he believed in the primacy of drawing over colour and belittled the practice of painting outdoors.[13] Renoir turned away from Impressionism for a time during the 1880s, and never entirely regained his commitment to its ideas. Édouard Manet, although regarded by the Impressionists as their leader,[14] never abandoned his liberal use of black as a colour, and never participated in the Impressionist exhibitions. He continued to submit his works to the Salon, where his painting Spanish Singer had won a 2nd class medal in 1861, and he urged the others to do likewise, arguing that "the Salon is the real field of battle" where a reputation could be made.[15] Among the artists of the core group (minus Bazille, who had died in the Franco-Prussian War in 1870), defections occurred as Cézanne, followed later by Renoir, Sisley, and Monet, abstained from the group exhibitions so they could submit their works to the Salon. Disagreements arose from issues such as Guillaumin's membership in the group, championed by Pissarro and Cézanne against opposition from Monet and Degas, who thought him unworthy.[16] Degas invited Mary Cassatt to display her work in the 1879 exhibition, but also insisted on the inclusion of Jean-François Raffaëlli, Ludovic Lepic, and other realists who did not represent Impressionist practices, causing Monet in 1880 to accuse the Impressionists of "opening doors to first-come daubers".[17] The group divided over invitations to Paul Signac and Georges Seurat to exhibit with them in 1886. Pissarro was the only artist to show at all eight Impressionist exhibitions. The individual artists achieved few financial rewards from the Impressionist exhibitions, but their art gradually won a degree of public acceptance and support. Their dealer, Durand-Ruel, played a major role in this as he kept their work before the public and arranged shows for them in London and New York. Although Sisley died in poverty in 1899, Renoir had a great Salon success in 1879. Monet became secure financially during the early 1880s and so did Pissarro by the early 1890s. By this time the methods of Impressionist painting, in a diluted form, had become commonplace in Salon art.[18] Impressionist techniques[edit] French painters who prepared the way for Impressionism include the Romantic colourist Eugène Delacroix, the leader of the realists Gustave Courbet, and painters of the Barbizon school such as Théodore Rousseau. The Impressionists learned much from the work of Jean-Baptiste-Camille Corot and Eugène Boudin, who painted from nature in a style that was similar to Impressionism, and who befriended and advised the younger artists. A number of identifiable techniques and working habits contributed to the innovative style of the Impressionists. Although these methods had been used by previous artists—and are often conspicuous in the work of artists such as Frans Hals, Diego Velázquez, Peter Paul Rubens, John Constable, and J. M. W. Turner—the Impressionists were the first to use them all together, and with such consistency. These techniques include: - Short, thick strokes of paint quickly capture the essence of the subject, rather than its details. The paint is often applied impasto. - Colours are applied side-by-side with as little mixing as possible, a technique that exploits the principle of simultaneous contrast to make the colour appear more vivid to the viewer. - Grays and dark tones are produced by mixing complementary colours. Pure impressionism avoids the use of black paint. - Wet paint is placed into wet paint without waiting for successive applications to dry, producing softer edges and intermingling of colour. - Impressionist paintings do not exploit the transparency of thin paint films (glazes), which earlier artists manipulated carefully to produce effects. The impressionist painting surface is typically opaque. - The paint is applied to a white or light-coloured ground. Previously, painters often used dark grey or strongly coloured grounds. - The play of natural light is emphasized. Close attention is paid to the reflection of colours from object to object. Painters often worked in the evening to produce effets de soir—the shadowy effects of evening or twilight. - In paintings made en plein air (outdoors), shadows are boldly painted with the blue of the sky as it is reflected onto surfaces, giving a sense of freshness previously not represented in painting. (Blue shadows on snow inspired the technique.) New technology played a role in the development of the style. Impressionists took advantage of the mid-century introduction of premixed paints in tin tubes (resembling modern toothpaste tubes), which allowed artists to work more spontaneously, both outdoors and indoors.[19] Previously, painters made their own paints individually, by grinding and mixing dry pigment powders with linseed oil, which were then stored in animal bladders.[20] Many vivid synthetic pigments became commercially available to artists for the first time during the 19th century. These included cobalt blue, viridian, cadmium yellow, and synthetic ultramarine blue, all of which were in use by the 1840s, before Impressionism.[21] The Impressionists' manner of painting made bold use of these pigments, as well as even newer colours such as cerulean blue,[3] which became commercially available to artists in the 1860s.[21] The Impressionists' progress toward a brighter style of painting was gradual. During the 1860s, Monet and Renoir sometimes painted on canvases prepared with the traditional red-brown or grey ground.[22] By the 1870s, Monet, Renoir, and Pissarro usually chose to paint on grounds of a lighter grey or beige colour, which functioned as a middle tone in the finished painting.[22] By the 1880s, some of the Impressionists had come to prefer white or slightly off-white grounds, and no longer allowed the ground colour a significant role in the finished painting.[23] Content and composition[edit] Prior to the Impressionists, other painters, notably such 17th-century Dutch painters as Jan Steen, had emphasized common subjects, but their methods of composition were traditional. They arranged their compositions so that the main subject commanded the viewer's attention. The Impressionists relaxed the boundary between subject and background so that the effect of an Impressionist painting often resembles a snapshot, a part of a larger reality captured as if by chance.[24] Photography was gaining popularity, and as cameras became more portable, photographs became more candid. Photography inspired Impressionists to represent momentary action, not only in the fleeting lights of a landscape, but in the day-to-day lives of people. The development of Impressionism can be considered partly as a reaction by artists to the challenge presented by photography, which seemed to devalue the artist's skill in reproducing reality. Both portrait and landscape paintings were deemed somewhat deficient and lacking in truth as photography "produced lifelike images much more efficiently and reliably".[25] In spite of this, photography actually inspired artists to pursue other means of artistic expression, and rather than compete with photography to emulate reality, artists focused "on the one thing they could inevitably do better than the photograph—by further developing into an art form its very subjectivity in the conception of the image, the very subjectivity that photography eliminated".[25] The Impressionists sought to express their perceptions of nature, rather than create exact representations. This allowed artists to depict subjectively what they saw with their "tacit imperatives of taste and conscience".[26] Photography encouraged painters to exploit aspects of the painting medium, like colour, which photography then lacked: "The Impressionists were the first to consciously offer a subjective alternative to the photograph".[25] Another major influence was Japanese art prints (Japonism), which originally came into France as wrapping paper on imported goods. The art of these prints contributed significantly to the "snapshot" angles and unconventional compositions that became characteristic of Impressionism. An example is Monet's Jardin à Sainte-Adresse, 1867, with its bold blocks of colour and composition on a strong diagonal slant showing the influence of Japanese prints[28] Edgar Degas was both an avid photographer and a collector of Japanese prints.[29] His The Dance Class (La classe de danse) of 1874 shows both influences in its asymmetrical composition. The dancers are seemingly caught off guard in various awkward poses, leaving an expanse of empty floor space in the lower right quadrant. He also captured his dancers in sculpture, such as the Little Dancer of Fourteen Years. Main Impressionists[edit] The central figures in the development of Impressionism in France, listed alphabetically, were: - Frédéric Bazille (1841–1870) - Gustave Caillebotte (who, younger than the others, joined forces with them in the mid-1870s) (1848–1894) - Mary Cassatt (American-born, she lived in Paris and participated in four Impressionist exhibitions) (1844–1926) - Paul Cézanne (although he later broke away from the Impressionists) (1839–1906) - Edgar Degas (who despised the term Impressionist) (1834–1917) - Armand Guillaumin (1841–1927) - Édouard Manet (who did not participate in any of the Impressionist exhibitions) (1832–1883)[30] - Claude Monet (the most prolific of the Impressionists and the one who embodies their aesthetic most obviously)[31] (1840–1926) - Berthe Morisot (1841–1895) - Camille Pissarro (1830–1903) - Pierre-Auguste Renoir (1841–1919) - Alfred Sisley (1839–1899) Gallery[edit] Frédéric Bazille, Paysage au bord du Lez (1870), Minneapolis Institute of Art Alfred Sisley, Bridge at Villeneuve-la-Garenne, 1872, Metropolitan Museum of Art Berthe Morisot, The Cradle, 1872, Musée d'Orsay Armand Guillaumin, Sunset at Ivry (Soleil couchant à Ivry) 1873, Musee d'Orsay Édouard Manet, Boating, (1874), Metropolitan Museum of Art Alfred Sisley, La Seine au Point du jour (1877), Museum of modern art André Malraux - MuMa, Le Havre Édouard Manet, A Bar at the Folies-Bergère (Un Bar aux Folies-Bergère) (1882), Courtauld Institute of Art Edgar Degas, After the Bath, Woman Drying Herself (c. 1884–1886, reworked between 1890 and 1900), MuMa, Le Havre Edgar Degas, L'Absinthe (1876) Musée d'Orsay, Paris Edgar Degas, Dancer with a Bouquet of Flowers (Star of the Ballet), 1878 Edgar Degas, Woman in the Bath, (1886) Hill-Stead Museum, Farmington, Connecticut Edgar Degas, Dancers at The Bar (1888), The Phillips Collection, Washington, D.C. Pierre-Auguste Renoir, On the Terrace, oil on canvas (1881) Art Institute of Chicago Pierre-Auguste Renoir, Girl with a Hoop, (1885) Claude Monet, The Cliff at Étretat after the Storm (1885) Clark Art Institute, Williamstown, Massachusetts Mary Cassatt, The Child's Bath (The Bath) (1893), oil on canvas, Art Institute of Chicago Timeline: Lives of the Impressionists[edit] The Impressionists Associates and influenced artists[edit] Among the close associates of the Impressionists were several painters who adopted their methods to some degree. These include Giuseppe De Nittis, an Italian artist living in Paris who participated in the first Impressionist exhibit at the invitation of Degas, although the other Impressionists disparaged his work.[32] Federico Zandomeneghi was another Italian friend of Degas who showed with the Impressionists. Eva Gonzalès was a follower of Manet who did not exhibit with the group. James Abbott McNeill Whistler was an American-born painter who played a part in Impressionism although he did not join the group and preferred grayed colours. Walter Sickert, an English artist, was initially a follower of Whistler, and later an important disciple of Degas; he did not exhibit with the Impressionists. In 1904 the artist and writer Wynford Dewhurst wrote the first important study of the French painters published in English, Impressionist Painting: its genesis and development, which did much to popularize Impressionism in Great Britain. By the early 1880s, Impressionist methods were affecting, at least superficially, the art of the Salon. Fashionable painters such as Jean Béraud and Henri Gervex found critical and financial success by brightening their palettes while retaining the smooth finish expected of Salon art.[33] Works by these artists are sometimes casually referred to as Impressionism, despite their remoteness from Impressionist practice. The influence of the French Impressionists lasted long after most of them had died. Artists like J.D. Kirszenbaum were borrowing Impressionist techniques throughout the 1900s. Beyond France[edit] As the influence of Impressionism spread beyond France, artists, too numerous to list, became identified as practitioners of the new style. Some of the more important examples are: - The American Impressionists, including Mary Cassatt, William Merritt Chase, Frederick Carl Frieseke, Childe Hassam, Willard Metcalf, Lilla Cabot Perry, Theodore Robinson, Edmund Charles Tarbell, John Henry Twachtman, Catherine Wiley and J. Alden Weir. - The Australian Impressionists, including Tom Roberts, Arthur Streeton, Charles Conder and Frederick McCubbin (who were prominent members of the Heidelberg School), and John Peter Russell, a friend of Van Gogh, Rodin, Monet and Matisse. - Anna Boch, Vincent van Gogh's friend Eugène Boch, Georges Lemmen and Théo van Rysselberghe Impressionist painters from Belgium. - Ivan Grohar, Rihard Jakopič, Matija Jama, and Matej Sternen, Impressionists from Slovenia. Their beginning was in the school of Anton Ažbe in Munich and they were influenced by Jurij Šubic and Ivana Kobilca, Slovenian painters working in Paris - Walter Richard Sickert and Philip Wilson Steer were well known Impressionist painters from the United Kingdom. - Lovis Corinth, Max Liebermann, Ernst Oppler and Max Slevogt in Germany - László Mednyánszky in Hungary - Theodor von Ehrmanns and Hugo Charlemont who were rare Impressionists among the more dominant Vienna Secessionist painters in Austria - Roderic O'Conor, and Walter Osborne in Ireland - Konstantin Korovin and Valentin Serov in Russia - Francisco Oller y Cestero, a native of Puerto Rico and a friend of Pissarro and Cézanne - William McTaggart in Scotland. - Laura Muntz Lyall, a Canadian artist - Władysław Podkowiński, a Polish Impressionist and symbolist - Nazmi Ziya Güran, who brought Impressionism to Turkey - Chafik Charobim in Egypt - Eliseu Visconti in Brazil - Joaquín Sorolla in Spain - Faustino Brughetti, Fernando Fader, Candido Lopez, Martín Malharro, Walter de Navazio, Ramón Silva in Argentina - Skagen Painters a group of Scandinavian artists who painted in a small Danish fishing village - Nadežda Petrović in Serbia Sculpture, photography and film[edit] The sculptor Auguste Rodin is sometimes called an Impressionist for the way he used roughly modeled surfaces to suggest transient light effects.[34] Pictorialist photographers whose work is characterized by soft focus and atmospheric effects have also been called Impressionists. French Impressionist Cinema is a term applied to a loosely defined group of films and filmmakers in France from 1919–1929, although these years are debatable. French Impressionist filmmakers include Abel Gance, Jean Epstein, Germaine Dulac, Marcel L’Herbier, Louis Delluc, and Dmitry Kirsanoff. Music and literature[edit] Musical Impressionism is the name given to a movement in European classical music that arose in the late 19th century and continued into the middle of the 20th century. Originating in France, musical Impressionism is characterized by suggestion and atmosphere, and eschews the emotional excesses of the Romantic era. Impressionist composers favoured short forms such as the nocturne, arabesque, and prelude, and often explored uncommon scales such as the whole tone scale. Perhaps the most notable innovations of Impressionist composers were the introduction of major 7th chords and the extension of chord structures in 3rds to five and six part harmonies. The influence of visual Impressionism on its musical counterpart is debatable. Claude Debussy and Maurice Ravel are generally considered the greatest Impressionist composers, but Debussy disavowed the term, calling it the invention of critics. Erik Satie was also considered in this category, though his approach was regarded as less serious, more musical novelty in nature. Paul Dukas is another French composer sometimes considered an Impressionist, but his style is perhaps more closely aligned to the late Romanticists. Musical Impressionism beyond France includes the work of such composers as Ottorino Respighi (Italy) Ralph Vaughan Williams, Cyril Scott, and John Ireland (England), and Manuel De Falla, and Isaac Albeniz (Spain). The term Impressionism has also been used to describe works of literature in which a few select details suffice to convey the sensory impressions of an incident or scene. Impressionist literature is closely related to Symbolism, with its major exemplars being Baudelaire, Mallarmé, Rimbaud, and Verlaine. Authors such as Virginia Woolf, D.H. Lawrence, and Joseph Conrad have written works that are Impressionistic in the way that they describe, rather than interpret, the impressions, sensations and emotions that constitute a character's mental life. Post-Impressionism[edit] Post-Impressionism developed from Impressionism. From the 1880s several artists began to develop different precepts for the use of colour, pattern, form, and line, derived from the Impressionist example: Vincent van Gogh, Paul Gauguin, Georges Seurat, and Henri de Toulouse-Lautrec. These artists were slightly younger than the Impressionists, and their work is known as post-Impressionism. Some of the original Impressionist artists also ventured into this new territory; Camille Pissarro briefly painted in a pointillist manner, and even Monet abandoned strict plein air painting. Paul Cézanne, who participated in the first and third Impressionist exhibitions, developed a highly individual vision emphasising pictorial structure, and he is more often called a post-Impressionist. Although these cases illustrate the difficulty of assigning labels, the work of the original Impressionist painters may, by definition, be categorised as Impressionism. Vincent van Gogh, Cypresses 1889, Metropolitan Museum of Art Paul Gauguin, The Midday Nap, 1894, Metropolitan Museum of Art Paul Cézanne, The Card Players, 1894–1895, Musée d'Orsay, Paris See also[edit] - Art periods - Expressionism (as a reaction to Impressionism) - Les XX - Luminism (Impressionism) - Macchiaioli Notes[edit] - ^ Exceptions include Canaletto, who painted outside and may have used the camera obscura. - ^ Nathalia Brodskaya, Impressionism, Parkstone International, 2014, pp. 13-14 - ^ a b c Samu, Margaret. "Impressionism: Art and Modernity". In Heilbrunn Timeline of Art History. New York: The Metropolitan Museum of Art, 2000 (October 2004) - ^ Bomford et al. 1990, pp. 21–27. - ^ Greenspan, Taube G. "Armand Guillaumin", Grove Art Online. Oxford Art Online, Oxford University Press. - ^ Seiberling, Grace, "Impressionism", Grove Art Online. Oxford Art Online, Oxford University Press. - ^ Bomford et al. 1990, p. 209. - ^ Gordon; Forge (1988), pp. 11–12. - ^ Distel et al. (1974), p. 127. - ^ Richardson (1976), p. 3. - ^ Bomford et al. 1990, pp. 39–41. - ^ Renoir and the Impressionist Process. The Phillips Collection, retrieved May 21, 2011 - ^ a b Wallert, Arie; Hermens, Erma; Peek, Marja (1995). Historical painting techniques, materials, and studio practice: preprints of a symposium, University of Leiden, the Netherlands, 26-29 June, 1995. [Marina Del Rey, Calif.]: Getty Conservation Institute. - ^ a b Stoner, Joyce Hill; Rushfield, Rebecca Anne (2012). The conservation of easel paintings. London: Routledge. - ^ Stoner, Joyce Hill; Rushfield, Rebecca Anne (2012). The conservation of easel paintings. London: Routledge. - ^ a b c Levinson, Paul (1997) The Soft Edge; a Natural History and Future of the Information Revolution, Routledge, London and New York - ^ Sontag, Susan (1977) On Photography, Penguin, London - ^ Metropolitan Museum of Art - ^ Gary Tinterow, Origins of Impressionism, Metropolitan Museum of Art,1994, page 433 - ^ Baumann; Karabelnik, et al. (1994), p. 112. - ^ Cole, Bruce (1991). Art of the Western World: From Ancient Greece to Post Modernism. Simon and Schuster. - ^ Kleiner, Fred S., and Helen Gardner (2014). Gardner's art through the ages: a concise Western history. Boston, MA: Wadsworth, Cengage Learning. References[edit] - Baumann, Felix Andreas, Marianne Karabelnik-Matta, Jean Sutherland Boggs, and Tobia Bezzola (1994). Degas Portraits. London: Merrell Holberton. - Bomford, David, Jo Kirby, John Leighton, Ashok Roy, and Raymond White (1990). Impressionism. London: National Gallery. - Denvir, Bernard (1990). The Thames and Hudson Encyclopaedia of Impressionism. London: Thames and Hudson. - Distel, Anne, Michel Hoog, and Charles S. Moffett (1974). Impressionism; a centenary exhibition, the Metropolitan Museum of Art, December 12, 1974-February 10, 1975. New York: Metropolitan Museum of Art. - Gordon, Robert; Forge, Andrew (1988). Degas. New York: Harry N. Abrams. - Gowing, Lawrence, with Adriani, Götz; Krumrine, Mary Louise; Lewis, Mary Tompkins; Patin, Sylvie; Rewald, John (1988). Cézanne: The Early Years 1859-1872. New York: Harry N. Abrams. - Jensen, Robert (1994). Marketing modernism in fin-de-siècle Europe. Princeton, N.J.: Princeton University Press. - Moskowitz, Ira; Sérullaz, Maurice (1962). French Impressionists: A Selection of Drawings of the French 19th Century. Boston and Toronto: Little, Brown and Company. - Rewald, John (1973). The History of Impressionism (4th, Revised Ed.). New York: The Museum of Modern Art. - Richardson, John (1976). Manet (3rd Ed.). Oxford: Phaidon Press Ltd. - Rosenblum, Robert (1989). Paintings in the Musée d'Orsay. New York: Stewart, Tabori & Chang. - Moffett, Charles S. (1986). "The New Painting, Impressionism 1874-1886". Geneva: Richard Burton SA. External links[edit] - Hecht Museum - Mauclair, Camille (1903): - The French Impressionists (1860-1900) at Project Gutenberg - Museumsportal Schleswig-Holstein - Suburban Pastoral The Guardian, 24 February 2007 - Impressionism: Paintings collected by European Museums (1999) was an art exhibition co-organized by the High Museum of Art, Atlanta, the Seattle Art Museum, and the Denver Art Museum, touring from May through December 1999. Online guided tour - Monet's Years at Giverny: Beyond Impressionism, exhibition catalog fully online as PDF from The Metropolitan Museum of Art, which discusses Monet's role in this movement - Degas: The Artist's Mind, exhibition catalog fully online as PDF from The Metropolitan Museum of Art, which discusses Degas's role in this movement - Definition of impressionism on the Tate Art Glossary - Abstract expressionism - Art Nouveau - Conceptual art - Cubism - Proto-Cubism - Cubo-Futurism - De Stijl - Devětsil - Divisionism - Ego-Futurism - Fauvism - Impressionism - Neo-Impressionism - Post-Impressionism - Color Field - Lyrical Abstraction - Incoherents - Minimalism - Mail art - Neue Slowenische Kunst - Nonconformism - Pop art - Rayonism - Suprematism - Vorticism - Nouveau réalisme - Aleatoric music - Ars subtilior - Atonal music - Avant-garde jazz - Avant-garde metal - Drone music - Electroacoustic music - Electronic music - Experimental rock - Free jazz - Futurism (music) - Industrial music - Krautrock - Microtonal music - Minimal music - Musique concrète - New Complexity - No wave - Noise music - Post-rock - Progressive rock - Rock in Opposition - Second Viennese School - Serialism - Spectral music - Stochastic music - Textural music - Totalism - Twelve-tone technique - Bengal School of Art - Amazonian pop art - Cubism - Orphism - Purism - Synchromism - Expressionism - Scuola Romana - Abstract expressionism - Kinetic art - Neue Künstlervereinigung München - Der Blaue Reiter - Die Brücke - New Objectivity - Dada - Fauvism - Neo-Fauvism - Precisionism - Art Nouveau - Bauhaus - De Stijl - Art Deco - Op art - Vienna School of Fantastic Realism - Pop art - Photorealism - Futurism - Metaphysical art - Rayonism - Vorticism - Suprematism - Surrealism - Color Field - Minimalism - Minimalism (visual arts) - Nouveau réalisme - Social realism - Lyrical abstraction - Tachisme - COBRA - Action painting - International Typographic Style - Fluxus - Lettrism - Letterist International - Situationist International - Conceptual art - Installation art - Land art - Performance art - Systems art - Video art - Neo-expressionism - Neo-Dada - Outsider art - Lowbrow - New media art - Young British Artists