http___en.wikipedia.org_wiki_Second_United_Front_2.xml
1.1 2.1 2.2 3.1 3.2 3.3 4.1 5.1 6.1 6.2 6.3 6.4
Инцидент от 12 април Шанхайското клане от 12 април 1927 г., наричано още и Инцидентът от 12 април, е насилствено потушаване на организациите на Комунистическата партия в Шанхай от военни части на Чан Кайшъ и консервативни фракциии на Гоминдан (Китайска националистическа партия, или КМТ). След инцидента, консервативни елементи на КМТ извършват пълно прочистване на комунистите във всички райони под техен контрол, а също се извършват и жестоки репресии в градове като Гуанджоу и Чангша.[1] Чистката води до открит разрив между лявото и дясното крило на КМТ, а Чан Кайшъ се утвърждава като лидер на дясното крило в Нанджинг в опозиция на левичаството правителство на КМТ, водено от Ванг Джингвей в Вухан. До 15 юли 1927 режимът във Вухан също прочиства комунистите от редиците си, слагайки по този начин край на четиригодишната близост между КМТ и Съветска Русия и тяхното сътрудничество с Китайската комунистическа партия. В периода до края на 1927 г., комунистите организират няколко бунта в опит да си върнат властта, давайки началото на Китайската гражданска война. След провала на Въстанието от Гуанджоу (11–13 декември 1927), упадъкът на Китайската комунистическа партия е пълен; необходими са им две десетилетия преди да са в състояние на организират следваща голяма градска офанзива.[2] Инцидентът е ключов момент в сложната поредица от събития, които подготвят почвата за първите десет години на правителството на националистите. В зависимост от политическите възгледи на пишещите, инцидентът се нарича също и "Чистката от 12 април" (四·一二清黨), "Шанхайското клане",[3] "Контрапревратът от 12 април" (四·一二反革命政變), или "Трагедията от 12 април" (四·一二慘案). Предистория на инцидента: Съглашение със СССР и Северната екпедиция[редактиране | edit source] Корените на инцидента от 12 април водят своето начало от съюза на Гоминдан със Съветския съюз, формално иницииран от основателя на КМТ Сун Ятсен след дискусии със съветския дипломат Адолф Жофе през януари 1923. Този съюз включва както финансова, така и военна помощ, а също така и малка, но важна група от съветски политически и военни съветници, водена от Михаил Бородин.[4] Условията на Съветския съюз за съюз и помощ включват коопериране с малката Китайска комунистическа партия. Сун се съгласява да разреши комунистите да се присъединят към КМТ като индивидуални членове, но изключва възможността за алианс с тях или тяхното участие като организиран блок; в допълнение, веднъж приети в КМТ, той настоява комунистите да поддържат партийната идеология на КМТ и да спазват партийната дисциплина. След тяхното приемане, дейностите на комунистите вътре в КМТ, често прикрити, скоро създават опозиция на тази политика измежду видните членове на Гоминдан.[5] Вътрешните конфликти между лидерите на лявото и дясното крило на КМТ по отношение на проблема с ККП продължават чак до началото на Северната експедиция.
1.1 2.1 3.1 3.2 3.3 3.4 3.5 4.1 4.2 4.3 5.1 5.2 5.3 5.4 6.1 6.2 7.1 8.1 9.1 10.1
Second United Front The Second United Front was the brief alliance between the Kuomintang (KMT) and Communist Party of China (CPC) during the Second Sino-Japanese War or World War II, which suspended the Chinese Civil War from 1937 to 1946. During the Japanese invasion and the occupation of Manchuria, Chiang Kai-shek, who saw the Chinese Communists as a greater threat, refused to ally with the Communists to fight against the Japanese. On December 12, 1936, Kuomintang Generals Zhang Xueliang and Yang Hucheng kidnapped Chiang and forced him to a truce with the Communists. The incident became known as the Xi'an Incident. Both parties agreed to suspend fighting and form a Second United Front to focus their energies and fighting against the Japanese. It was a moment rarely seen during wars- where both sides join together to face a greater threat. The alliance that was created with the Communists was in name only and the Communists hardly ever engaged the Japanese in conventional battles but proved efficient in guerrilla warfare. The level of actual co-operation and co-ordination between the CPC and KMT during World War II was minimal. In the midst of the Second United Front, the Communists and the Kuomintang were still vying for territorial advantage in "Free China" (i.e. those areas not occupied by the Japanese or ruled by puppet governments). The situation came to a head in late 1940 and early 1941 when there were major clashes between the Communist and KMT forces. In December 1940, Chiang Kai-shek demanded that the CPC’s New Fourth Army evacuate Anhui and Jiangsu Provinces. Under intense pressure, the New Fourth Army commanders complied, but they were ambushed by Nationalist troops and soundly defeated in January 1941. This clash, which would be known as the New Fourth Army Incident, weakened the CPC position in Central China and effectively ended any substantive co-operation between the Nationalists and the Communists and both sides concentrated on jockeying for position in the inevitable Civil War. Within the Japanese occupied provinces the KMT and CPC forces carried on warfare with each other, with the Communists eventually destroying or absorbing the KMT forces or driving them into the puppet forces of the Japanese. By the end of the Second Sino-Japanese War, the Communists were in control of nearly all of the areas of North China not controlled by Japan or its puppet forces. The China Democratic League, an umbrella organization for three political parties and three political pressure groups, was also part of the united front during the war. [edit] See also [edit] References - Resistance and Revolution in China [1]