http___en.wikipedia.org_wiki_Croats_2.xml
1.1 2.1 3.1 4.1 5.1 6.1 7.1 8.1 9.1 10.1 11.1 12.1 13.1 14.1 15.1 16.1 17.1 18.1 19.1 20.1 21.1 22.1 23.1 24.1 25.1 26.1 27.1 28.1 28.2 28.3 29.1 30.1 30.2 30.3 30.4 31.1 32.1 33.1 34.1 35.1 35.2 36.1 36.2 36.3 36.4 36.5 36.6 36.7 36.8 36.9 36.10 36.11 36.12 36.13 37.1 38.1 38.2 39.1 39.2 39.3 39.4 39.5 40.1 40.2 40.3 40.4 41.1 41.2 41.3 41.4 42.1 43.1 43.2 43.3 44.1 45.1 45.2 45.3 46.1 46.2 47.1 47.2 48.1 49.1 49.2 49.3 50.1 50.2 50.3 50.4 51.1 52.1 53.1 53.2 53.3 53.4 53.5 54.1 55.1 55.2 56.1 56.2 56.3 56.4 56.5 57.1 58.1 58.2 58.3 58.4 58.5 59.1 59.2 59.3 59.4 59.5 59.6 59.7 60.1 61.1 61.2 61.3 61.4 61.5 61.6 62.1 62.2 62.3 62.4 62.5 63.1 64.1 64.2 64.3 64.4 64.5 64.6 64.7 65.1 66.1 66.2 66.3 66.4 67.1 67.2 67.3 67.4 67.5 67.6 67.7 67.8 67.9 67.10 67.11 67.12 67.13 68.1 69.1 69.2 69.3 69.4 69.5 70.1 71.1 71.2 71.3 71.4 71.5 71.6 72.1 72.2 73.1 73.2 73.3 73.4 74.1 75.1 75.2 75.3 75.4 76.1 77.1 77.2 77.3 77.4 78.1 79.1 79.2 79.3 79.4 79.5 79.6 80.1 81.1 81.2 81.3 81.4 81.5 81.6 82.1 83.1 83.2 83.3 83.4 83.5 84.1 84.2 84.3 84.4 85.1 85.2 85.3 85.4 86.1 87.1 87.2 87.3 87.4 88.1 88.2 88.3 88.4 89.1 90.1 91.1 91.2 92.1 93.1 93.2 93.3 93.4 94.1 94.2 94.3 95.1 95.2 96.1 97.1 97.2 97.3 97.4 97.5 97.6 98.1 99.1 99.2 99.3 99.4 100.1 101.1 102.1 103.1 104.1 105.1
История на Хърватия Историята на Хърватия от идването на хърватите на Балканския полуостров до края на Първата световна война, може условно да се раздели на четири основни периода. Съдържание - 1 Първи период - 2 Втори период - 3 Трети период - 3.1 Хърватите избират Хабсбургите за свои крале - 3.2 Селско въстание - 3.3 Възникване на пограничните военни области - 3.4 Поражение на турците край Сисак през 1593 г. - 3.5 Зринско-франкопанската завера - 3.6 „Съживена Хърватия“ и Карловицкият мирен договор - 3.7 „Прагматичната санкция“ от 1712 и абсолютизмът - 4 Четвърти период - 4.1 Съюз с Унгария 1790 - 4.2 Войните на Наполеон - 4.3 Хърватско народно възраждане - 4.4 Революцията от 1848–1849 г. - 4.5 Край на абсолютизма – хърватско-унгарско споразумение от 1868 г. - 4.6 Присъединяване на пограничните военни области към Хърватска през 1881 г. - 4.7 Първи политически партии в Хърватска - 4.8 Нови политически тенденции от 1903 г. - 4.9 Първа световна война и разпадане на Австро-Унгария - 5 Хърватия след 1918 - 6 Вижте още - 7 Външни препратки Първи период[редактиране | редактиране на кода] Първият период започва през 7 век с идването на хърватите по днешните си земи и завършва през 1102 г. със сключването на т.нар. „Pacta conventa“. В продължение на повече от 450 години хърватите водят успешни отбранителни войни срещу франките, венецианците, арабите, маджарите, българите и византийците. Заселване на хърватите на Балканския полуостров[редактиране | редактиране на кода] Византийският император Константин VII Багренородни (912–959) в труда си „За управлението на империята“ пише за идването на хърватите в Далмация, Илирия и Панония, за покоряването на аварите, част от които биват асимилирани от хърватите. В този труд се посочва още, че хърватите идват в сегашната си родина като съюзници на византийския император Ираклий в борбата му срещу аварите. След победата над аварите, хърватите, вместо да се върнат по старите си земи, остават в новата си родина. Тя включва шест географски области които биват плътно заселени с хървати: Кроация (или Централна Хърватия), Далмация, Истрия, Славония, Босна и Херцеговина. Още през 7 век Светият престол осъществява първите си контакти с хърватите, което е отразено в папския летопис „Liber pontificalis“, където е записано, че папа Йоан IV (640–642) изпраща в Далмация и Истрия своя абат Мартин да плати откуп за пленници и за костите на стари християнски мъченици. Хърватите, скоро след заселването си на Балканския полуостров, приемат християнството, благодарение на гъвкавата политика на Светия престол, който прилага правилата на папа Григорий I за прилагане на християнските принципи към езическите обичаи и храмове на новопокръстените народи (постепенно покръстване). Хърватски княжества[редактиране | редактиране на кода] През първите три века след заселването на хърватите на Балканския полуостров, обществения и политическия им живот се развива в три хърватски княжества: в Далмация, в Панония и по поречието на река Неретва. Най-известният княз на Панонска Хърватия е Людевит (ок. 810–823), който води редица успешни битки срещу франките. Други князе на панонското хърватско княжество са: Войномир (791 — ок. 810), Ратимир (829–838) Браслав (880–897). Като първи княз на Далматинска Хърватия се споменава Порга, който управлява през втората половина на 7 век. През втората половина на 8 и началото на 9 век, княз Вишеслав воюва срещу франките. От времето на неговото царуване е запазен кръщелен купел от катедрала в Нин. След княз Вишеслав, на чело на далматинското княжество застава княз Борна (ок. 810–821), който воюва заедно с франките срещу Византия и срещу далматинския княз Людевит. Борна е наследен от племенника си Владислав (821–835). Тогава започва столетния конфликт между хърватите и венецианците за Адриатическо море. По времето на княз Мислав (ок. 835–845) и княз Търпимир (ок. 845–864), далматинското княжество става все по-силно. Княз Търпимир воюва с венецианците, византийците и българите. Наследява го княз Домагой (ок. 864–876), който води успешни войни срещу арабите, венецианците и византийците, както и тежка седемгодишна война с франките, в която хърватите успяват да извоюват независимостта си. Синовете на Домагой управляват от 876 до 878 г. Княз Здеслав (878–879), с помощта на Византия ги прогонва, но го сполетява подобна съдба, след като народът се разбунтува, недоволен от политиката му. На престола тогава се възкачва княз Бранимир (879 — ок. 892), който спечелва благоразположението на папа Йоан VIII. След Бранимир на престола идва княз Мунцимир Търпимирович, баща на последния хърватски княз и първия хърватски крал Томислав (910–928). Хърватско кралство[редактиране | редактиране на кода] Папа Йоан X, в писмо от 925 г., провъзгласява княз Томислав за хърватски крал и тази година се счита за начало на хърватското кралство. По времето на крал Томислав Хърватия се нарежда сред силните държави в Европа и води войни с българския цар Симеон I в защита на сръбските племена, покорени от България. Наследниците на крал Томислав, неговият по-малък брат, Търпимир II, и след него Крешимир I, успяват да запазят хърватското кралство. Обаче след ранната смърт на крал Крешимир I, бан Прибин предизвиква вътрешни размирици в борба за престола, при които бива убит наследникът на престола, Мирослав. Хърватската войска и флота намаляват значително, а границите на кралството се свиват. Крал Крешимир II успява до известна степен да възстанови отслабеното кралство. Неговият син, Стиепан Държислав (969–997) успява по време на 28-годишното си управление да укрепи кралството, но след смъртта му неговите синове Светослав, Крешимир III и Гойослав започват междуособици, които нанасят най-тежкия удар на хърватската държава, които водят до дългогодишни войни с Венеция за Далмация. Крал Крешимир III бива наследен от своя племенник Стиепан I, който започва с обновяване на хърватското кралство. През 1058 г. го наследява синът му, крал Петър Крешимир IV, който връща силата на хърватската държава от времето на крал Томислав, като дори успява да присъедини далматинските градове и острови към нея. От 1075 до 1089 г. на хърватския престол е крал Звонимир, считан за най-силния хърватски крал. Той установява здрави връзки с папа Григорий VII, чийто легат го коронясва през 1075 г. за крал на Хърватия и Далмация, укрепва църковното единство, допринася много за налагането на глаголицата в писмеността, за което свидетелства най-важния паметник на хърватската глаголическа писменост, Башчанската плоча. След Звонимир на престола се качва последният крал от династията Търпимирович, Стиепан II, който управлява само две години. Веднага след неговата смърт в началото на 1091 г. в Хърватия настъпват големи безредици, които се оказват фатални за хърватската държава. Последният хърватски крал от хърватски произход, крал Петър, загива в бой на планината Гвозд, наречена днес на негово име, Петрова гора. Жената на крал Звонимир, Елена, сестра на унгарския крал Ласло I помага на брат си да стане хърватски владетел. Втори период[редактиране | редактиране на кода] Вторият период, през който хърватите имат общ крал с унгарците, обхваща периода от 1102 до 1526 г. През този период хърватите отблъскват татарите, успешно воюват с Венеция и Византия, а по-късно с Османската империя, за Далмация и за оцеляване. Непрекъснатите войни все повече утвърждават хърватско-унгарските връзки, олицетворявани отначало само от кралската особа. Pacta Conventa[редактиране | редактиране на кода] Смъртта на крал Петър през 1097 г. не оказва негативно влияние върху военната мощ на хърватите, които задържат хърватско-унгарската граница по река Драва. При тези обстоятелства през 1102 г. се стига до сключване на съглашение между хърватите и унгарския крал Калман, известно като „Pacta Conventa“, според което унгарският крал става общ крал на хървати и унгарци, като двете държави запазват самостоятелността си. Има много причини, довели до това фатално съглашение, но една от тях е тайното споразумение на хърватските аристократи с унгарския крал. В Биоград на Мору Калман бива коронясан за крал на Хърватия и Далмация, а той обещава всички държавни права на Хърватското кралство, като признава на хърватската аристокрация и допълнителни привилегии. Срещу това хърватските аристократи се задължават да подкрепят краля по време на война. Всички владетелски права на хърватския крал преминават в ръцете на Калман и неговите наследници, а именно: да назначават банове, да дават привилегии и дарения, да ратифицират приетите от Сабора закони, да събират данъци и мита, да ползват кралските земи на някогашната хърватска династия, върховно командване на хърватската войска и определяне на външната политика. По този начин Хърватия на практика губи своята независимост, но спомага за вътрешна консолидация. Antemurale Christianitatis[редактиране | редактиране на кода] През 1453 г. турците превземат Константинопол и папа Калист III призовава всички християнски народи на кръстоносна война. В тази война участват и много хървати. Един от тях е фра Иван Капистран, францискански монах, предвождащ хърватските бойци в битката край Белград през 1456 г., обявен по-късно за светец. Вековете 16 и 17 са наречени в хърватската история „два века на плач“, поради жестоките битки, които хърватите водят с многократно по-многобройната турска армия. Тежък удар е загубата на повече от 10000 хърватски войници, загинали през 1493 г. в битката на Кърбавското поле. През 1519 г. Хърватия получава от папа Лъв X почетното название „Antemurale Christianitatis“ („авангард на християнството“). През почти 400-годишния период на войни срещу завоевателите се прославят множество знайни и незнайни хърватски войници. Трети период[редактиране | редактиране на кода] Третият период започва с битката на битката на Мохачкото поле през 1526 г., а завършва със смъртта на крал Йосиф II през 1790 г. През този период хърватите успяват трайно да отблъснат турците. След победата край Сисак през 1593 г., хърватите започват да си възвръщат изгубените територии, обаче голяма част от териториите им е безвъзвратно изгубена. Същевременно, хърватите водят борба и за правата си, които все повече са застрашени от плановете на Виенския двор за централизация на властта и за германизация на всички народи в Хабсбургската монархия. През този период стават големи етнически промени по хърватските земи – заселват се голям брой сърби в Срем, Славония и хърватската военна погранична област. Хърватите избират Хабсбургите за свои крале[редактиране | редактиране на кода] Тъй като край Мохач загива последният Ягело, Людвиг II, крал на Унгария и Хърватия, а на Хабсбургите вече е обещана короната, пък и те са единствената реална сила, която може да организира отбраната на Хърватско, естествено е хърватите да ги изберат за свои владетели. Освен това, Хабсбургите помагат и преди това за защитата на Хърватско, защото през нея минава пътят към наследените територии Щирия, Каринтия и Крайна. Поради тези причини, хърватите, независимо от унгарците, избират през 1527 за свой крал Фердинанд I, но при условие да помогне за отбраната на Хърватско и да уважава всички нейни стари права и свободи. По този начин потвърждават елементите на държавността си и статута на свободно кралство. Обаче част от славонската и унгарската аристокрация избират за свой крал граф Ян Заполски, което води до избухване на гражданска война, продължила до смъртта на Заполя през 1540 г. През това време турците постоянно нападат от Босна и през 1528 г. превземат град Яйце, който е на най-предната линия на отбраната на Хърватска, а през 1532 г. тръгват с основната си армия към Виена. Хърватите, начело с Никола Юришич успяват да спрат турското напредване към Виена, но постепенно една след друга падат непревземаеми хърватски крепости: през 1536 г. пада Пожега, главният стълб на отбраната на Славония, а през 1537 година – Клис в Далмация. Селско въстание[редактиране | редактиране на кода] През 1573 година, след като напразно се оплакват на краля и бана от престъпленията, извършвани от чужди благородници, селяните, в знак на протест престават да плащат нереално високите данъци. Един от най-жестоките аристократи, Ференц Тахи, изпраща въоръжените си наемници да съберат данъците, но селяните ги посрещат също с оръжие. Заради тази съпротива хърватският Сабор обявява селяните за предатели, на което те отговарят с всеобщо въстание. За водач на въстанието бива избран Амброз Губец, по-късно наречен Матия Губец от Горня Стубица. Селското въстание е характерно най-вече с това, че има програма за установяване на селска власт, която да води сметка за данъците и другите налози за отбраната на Хърватска от турците. Въстанието избухва в края на януари 1573 г. и бързо обхваща голяма част от Хърватска и Словения. Обаче армията бързо го потушава. На 5 февруари 1573 словенските селяни са разбити край Кръшко, а на следващия ден е разбита и селската войска край Керестинце. Малко по-дълго имат успех единствено бунтовниците на Губец в хърватското Загорие. На 9 февруари 1573 г. се води последният бой между бунтовниците на Губец и войската, ръководена от Гашпар Алапич. След като селяните почти спечелват тази битка, идва подкрепление за Алапич и бунтовниците са разгромени. Матия Губец е заловен и на 14 февруари 1573 г. е екзекутиран на площад Марков търг в Загреб. Възникване на пограничните военни области[редактиране | редактиране на кода] За отбраната на Хърватия и Славония от постоянните турски набези в Сен, Огулин, Бихач, Храстовица, Зумберак, Иванич, Крижевци и Копривница се организират т.нар. „капитании“, военни окръзи, които покриват територията от Адриатическо море до Драва. Хърватите укрепяват Сисак за отбрана, а Хабсбургите за тази цел изграждат крепостта Карловац (1579). Скоро всички капитании в Хърватска биват обединени в Карловачката (Хърватската) погранична военна област, а в Славония – във Вараждинската погранична военна област. Тяхното управление и финансиране е директно от Хабсбургите, като техните генерали управляват тези области от Грац, а по-късно – от Виена. Създадена е система военни укрепления и наблюдателни кули, които имат както отбранителни, така и съобщителни функции. Между Хърватската и Славонската погранична област, в Покупле е оставен пояс от укрепления под прякото командване на хърватския бан, поради което е наречен Банска погранична област или Бановина. По-късно тук се образуват т.нар. „регименти“ Глина и Петриня. Основен проблем на пограничните военни области е финансирането, въоръжаването и заселването на пустеещите райони. Поради това че хърватският Сабор и бан нямат власт върху по-голямата част от тези области, в края на 16 и през целия 17 век биват заселени власи, като по този начин се променя етническият състав на населението по тези земи. Поражение на турците край Сисак през 1593 г.[редактиране | редактиране на кода] Беят на Босненския санджак, Ферхад паша, започва да завладява земите между реките Уна и Купа и по поречието на Глина. От 1575 до 1577 г. превзема много хърватски крепости. През 1580 г. Босна става пашалък. През 1592 г. Хасан паша Предоевич решава да превземе Сисак, но през 1593 г. претърпява поражение от хърватския бан Тома Ердьоди. По този начин е спряно настъплението на турците към Загреб и централната част на Хърватска. Зринско-франкопанската завера[редактиране | редактиране на кода] След поражението на турците край Сисак започва дългогодишна война между Хабсбургите и Османската империя. Тя завършва през 1606 г. и на хърватите биват върнати част от изгубените територии. През 1618 г. започва нова, 30-годишна война с турците. В нея се изявяват братята Зрински, тогава най-влиятелните хърватски аристократи. През 1664 войската на Хабсбургите разбива турците край унгарското село Санкт Готхард, но Леополд I (1657–1705) не се възползва от победата, а сключва неизгоден мирен договор с турците, които запазват завладените хърватски и унгарски земи. Хърватите и унгарците не се съгласяват с условията на този договор, който нарушава правата им, и се вдигат на бунт, оглавяван от хърватския бан Никола Зрински. Бунтовниците водят преговори с френския крал Луи XIV, който е в конфликт с Виенския двор, заради европейската му политика. Преговорите не постигат резултат, а на 18 ноември 1664 г. Никола Зрински нелепо загива по време на лов. Мястото му заема по-младият му брат, Петър Зрински, който продължава борбата за правата на хърватите заедно с Фран Кръсто Франкопан и унгарски благородници. Обаче съюзът с унгарците се разпада през 1667 г., след смъртта на водача им Ференц Веселени. Скоро след това, чрез измама, са заловени Петър Зрински и Фран Кръсто Франкопан, както и унгарските водачи на бунта. На 30 април 1671 г. Зрински и Франкопан са екзекутирани и погребани тайно. Последва разграбване на имуществото им и унищожаване на семействата им. Гробовете на Зрински и Франкопан са открити чак през 1907 г., а през 1919 г. посмъртните им останки са пренесени в Загребската катедрала. На надгробната им плоча е изсечен стих от Фран Кръсто Франкопан, който е и известен хърватски поет: „Navik on živi ki zgine pošteno“ (Тоз, който загине с чест, живее навеки). „Съживена Хърватия“ и Карловицкият мирен договор[редактиране | редактиране на кода] През 1683 г. турците за последен път обсаждат Виена, но претърпяват поражение. Окуражени от това, хърватите започват война за освобождение на завладените от турците земи. За 15 години си възвръщат цяла Славония, Бановина, Лика и др. През 1699 г. турците са принудени да сключат в Сремски Карловци мирен договор с Хабсбургската монархия и се изтеглят напълно от Унгария и голяма част от хърватските територии. Този период в хърватската история бива наречен от известния хърватски учен от онова време Павел Ритер-Витезович „Croatia rediviva“ (Съживена Хърватска), макар че Венеция успява да завладее доста територии, населени с хървати. „Прагматичната санкция“ от 1712 и абсолютизмът[редактиране | редактиране на кода] Тъй като Карл VI Хабсбург няма мъжки наследник, съществува възможност за поделяне на държавата му. С желание да предотврати това, той се стреми да осигури престола на дъщеря си Мария Тереза. Хърватският Сабор помага, като приема през 1712 т.нар. Прагматична санкция, с която, независимо от Унгария, признават женската линия на династията. С този акт за пореден път (както през 1102 и 1527) Хърватска се изявява като самостоятелно кралство и по своя воля си избира владетел. Унгарците се възпротивяват, но все пак през 1715 г. унгарският парламент признава, че не може да се меси в работата на хърватския. Мария Тереза води първо война с Прусия, а след това участва в Седемгодишната война. Поради заслугите на редица хървати в тези войни, Мария Тереза връща през 1745 г. на хърватския Сабор и бан управлението върху Славония и възстановява древната система на жупаниите, а през 1746 г. реформира хърватско-славонската военна погранична област. На практика обаче, Мария Тереза налага абсолютизма, не свиква нито хърватския, нито унгарския парламент и провежда политика на насилствена централизация, като управлява чрез издаване на патенти и временни укази. В областта на образованието и икономиката, обаче, се осъществяват редица реформи, въвеждат се облекчения на феодалните задължения на селяните. Тази политика на т.нар. „просветèн абсолютизъм“ бива продължена и от сина на Мария Тереза – Йосиф II Хабсбург (1780–1790). Четвърти период[редактиране | редактиране на кода] През четвъртия период, който продължава от 1790 до 1918 г., хърватите водят борба за териториален суверенитет и независимост. В началото на този период Венеция губи Далмация, която след кратко френско управление (1815), става австрийска област. Поради стремежите на Унгария да заграби хърватските територии, през 1848 г. се стига до война с Унгария. Поради непрестанните безредици и конфликти между католици и мюсюлмани в Босна, Австро-Унгария я завладява през 1878 г., като по този начин целият хърватски народ се оказва в една държава. Съюз с Унгария 1790[редактиране | редактиране на кода] След десетгодишното управление на Йосиф II, по време на което всички права на хървати и унгарци са премахнати, през 1790 година хърватският Сабор приема решение за съюз с Унгария за общ отпор срещу абсолютизма на Виенския двор. В резултат на това е образувано общо хърватско-унгарско правителство. Това е само временна мярка, но в Унгария се възползват от това и се опитват да наложат своите език, закони и управление и в Хърватия. Оттогава хърватите започват борба на два фронта – срещу унгарския хегемонизъм и срещу австрийския централизъм и германизация. Войните на Наполеон[редактиране | редактиране на кода] След Френската революция започват войните на Наполеон, които засягат и Хърватска. През 1797 г. престава да съществува Венецианската държава, а териториите ѝ в Далмация са завладени от Австрия. През 1805 г. французите отнемат от Австрия тези земи, а след нова война през 1809 г. завладяват още хърватски и някои западни словенски земи и образуват т.нар. Илирски провинции, които просъществуват до 1813 г. Армията на Наполеон влиза през 1806 г. в Дубровник, а през 1808 е обявен краят на Дубровнишката република. След поражението на Наполеон всички хърватски земи под негова власт попадат под австрийско управление. Хърватско народно възраждане[редактиране | редактиране на кода] Периодът от 1830 до 1848 г. в хърватската история е известен като „Хърватско народно възраждане“, което възниква под влияние на френската революция и поради силния натиск за германизация и маджаризация, както и вследствие на засиленото икономическо и културно развитие. Благодарение усилията на редица хърватски интелектуалци, като напр. Людевит Гай, Янко Драшкович, както и трудовете на загребския епископ Максимилиян Върховац, се оформя хърватският книжовен език, започват да се издават вестници и списания, учредяват се национални институции. От 1847 г. в Хърватска престава да се използва латинският като официален език, като за тази цел започва да се използва само хърватският. Хърватското възраждане ражда движението на илиризма, което има за цел обединението на всички южни славяни. На практика обаче тази идея не се осъществява. Революцията от 1848–1849 г.[редактиране | редактиране на кода] През 1848 г. избухва революция в Хабсбургската монархия. Хърватите издигат политическа програма под формата на Искания към Виенския двор, а народното събрание избира полковник Йосип Йелачич за бан. Той прекратява всички отношения с Унгария, отхвърля решението от 1790 г. за общо правителство, премахва крепостничеството, образува самостоятелно хърватско правителство. При последвалите заплахи от унгарска страна, бан Йелачич заема отбрана на Хърватска. На практика бан Йелачич контролира всички хърватски територии: той е хърватски бан, управител на пограничните области, както и на Риека и Далмация. Избухналата в Унгария революция не признава хърватите за отделен народ и заплашва Хърватска с оръжие. Въпреки стремежа на бан Йелачич да не се стига до война, като води неуспешни преговори, войната между унгарци и хървати избухва. Виенският двор, който се нуждае от защита – революцията е обхванала и Виена, подкрепя бан Йелачич. Той води няколко успешни битки и разбива унгарската войска край Виена. След като Унгарската революция е потушена, новият владетел Франц Йосиф I налага абсолютизма както върху всички наследствени австрийски земи, така и върху земите на хърватите, които помагат на Хабсбургите, така и на унгарците, които вдигат революция. Обаче по време на абсолютизма Йелачич остава бан и продължава да полага усилия за икономическото развитие на Хърватска. Освен това, хърватската католическа епископия се отделя от унгарската. В този период град Загреб се утвърждава като хърватска столица. Край на абсолютизма – хърватско-унгарско споразумение от 1868 г.[редактиране | редактиране на кода] След поражението на Австрия в Италия през 1859 г., монархът е принуден да премахне абсолютизма, да възстанови конституционното управление, а в самата монархия все повече се дискутира върху въпросите за централизма и федерализма. През 1861 г. е свикан хърватският Сабор, който настоява за обединение на всички хърватски земи: Далмация, Хърватска и Славония, а освен това отказва да влезе във виенския Императорски съвет, като по този начин отхвърля възможността за споразумение с Австрия. Последва ново сближаване с Унгария, но този път при условие да бъде призната териториалната цялост и равноправното положение на Хърватска. Тогава за пръв път в Хърватска се появяват политически партии от съвременен тип и за пръв път се издига идеята за независима хърватска държава. След ново поражение във войната срещу Италия и Прусия през 1866, Австрия е принудена от централистична държава да се преобразува в двойна монархия: да се раздели на Австрия и Унгария, наречена официално Австро-Унгария. През 1868 г. между Унгария и Хърватска се сключва отделен договор, хърватско-унгарско споразумение, според което на хърватите се признава държавна и юридическа обособеност и автономия в управлението, правосъдието, образованието, както и църковна самостоятелност. Освен това, Хърватска има собствен държавен символ и войска. Макар че хърватите не са доволни от това, такъв статут няма никой друг народ в рамките на Австро-Унгария (напр. чехи, поляци и др.). Присъединяване на пограничните военни области към Хърватска през 1881 г.[редактиране | редактиране на кода] Въпреки че хърватско-унгарското споразумение не е много изгодно за хърватите, особено в икономическата област и данъците, Хърватска се развива бързо, особено в периода на управление на бана реформатор Иван Мажуранич (1873–1880). През 1881 година са премахнати пограничните военни области и управлението им е върнато на Хърватия. Обаче Далмация, Бока Которска и Истрия остават под директно австрийско управление, а Риека и Меджимурие – под унгарско управление, въпреки усилията на хърватския Сабор да обедини всички хърватски земи. Първи политически партии в Хърватска[редактиране | редактиране на кода] След хърватското народно възраждане възникват и първите политически партии в Хърватска, от която най-силна е Народната партия на епископ Йосип Юрай Щросмайер, известен в България като Йосиф Щросмайер . Идеите на тази партия са за просветно и културно издигане на Хърватска и обединение на всички южни славяни (т.нар. „южнославянска идея“). От 1861 г. съществува и Партия на правото, която се обявява за независима хърватска държава и е против съглашения с Австрия, Унгария или Сърбия. В края на 19 и началото на 20 век в Хърватска се заражда движение срещу унгарското влияние, а по-късно – и срещу сръбския национализъм. През 1883 в Загреб и Централна Хърватска биват свалени всички унгарски гербове и надписи и антиунгарското движение се разраства дотолкова, че се намесва войската. През 1895 г. загребските студенти палят унгарски трибагреници, които за тях са символи на маджаризацията. През 1902 година в Загреб избухват антисръбски демонстрации, след като местните сърби публикуват във вестника си „Сърбобран“ памфлет, в който обявяват на хърватите война до изтребление. През 1903 година се надига и второ антиунгарско движение. Нови политически тенденции от 1903 г.[редактиране | редактиране на кода] Второто народно движение от 1903 г. повдига нерешения хърватски въпрос в Австро-Унгария. Към това движение се присъединяват и хърватите от Далмация и Истрия. Подкрепят го и други славянски народи от Австро-Унгария. През 1905 г. двама далматински политици- Франо Супило и Анте Трумбич, поставят начало на т.нар. „политика на нов курс“, която има за цел обединяване на всички опозиционни партии на народите, населяващи Австро-Унгария. Към края на 1905 г. в Хърватска се оформя хърватско-сръбска коалиция, която печели мнозинство на изборите през 1906 г. Първа световна война и разпадане на Австро-Унгария[редактиране | редактиране на кода] След Сараевския атентат през 1914 г. започва Първата световна война. Повечето от опозиционните хърватски политици избягват от Австро-Унгария и основават т.нар. „Южнославянски комитет“ за освобождение на южните славяни в Австро-Унгария и за сътрудничество със Сърбия. Обаче Франо Супило, който е един от учредителите му, го напуска, защото другите членове не са привърженици на федерализма в една бъдеща държава на южните славяни или са колебливи в мнението си. Австро-Унгария, съставена от множество народи, се разпада,след като изгубва войната през 1918 г. и на нейната бивша територия изникват нови държави. Хърватия след 1918[редактиране | редактиране на кода] Вижте още[редактиране | редактиране на кода] Външни препратки[редактиране | редактиране на кода] - Кратка политическа и културна история на Хърватска - общи страници в историята на прабългари и прахървати - Иван Танев Иванов
1.1 2.1 2.2 2.3 2.4 2.5 2.6 2.7 3.1 4.1 5.1 6.1 7.1 8.1 9.1 9.2 9.3 10.1 11.1 12.1 13.1 14.1 15.1 16.1 17.1 17.2 18.1 18.2 19.1 20.1 21.1 21.2 22.1 22.2 22.3 23.1 23.2 24.1 24.2 25.1 25.2 25.3 25.4 26.1 26.2 27.1 27.2 28.1 28.2 28.3 29.1 30.1 31.1 31.2 31.3 31.4 32.1 33.1 33.2 33.3 34.1 35.1 35.2 35.3 35.4 35.5 36.1 36.2 36.3 36.4 37.1 37.2 37.3 38.1 39.1 39.2 39.3 40.1 40.2 40.3 40.4 40.5 41.1 41.2 41.3 41.4 42.1 42.2 43.1 43.2 44.1 45.1 45.2 45.3 46.1 47.1 47.2 47.3 48.1 49.1 49.2 50.1 50.2 51.1 51.2 51.3 52.1 52.2 52.3 53.1 53.2 54.1 54.2 55.1 55.2 56.1 56.2 56.3 57.1 57.2 58.1 59.1 59.2 60.1 60.2 60.3 60.4 60.5 60.6 60.7 60.8 61.1 62.1 62.2 63.1 63.2 63.3 64.1 65.1 66.1 67.1 67.2 67.3 67.4 67.5 67.6 67.7 67.8 68.1 69.1 69.2 69.3 69.4 69.5 69.6 69.7 69.8 69.9 69.10 70.1 70.2 71.1 72.1 72.2 73.1 73.2 73.3 74.1 74.2 74.3 74.4 75.1 75.2 76.1 76.2 77.1 78.1 79.1 80.1 81.1 82.1 83.1 84.1 85.1 86.1 87.1 88.1 89.1 90.1 91.1 92.1 93.1 94.1 95.1 95.2 96.1 96.2 96.3 97.1 98.1 99.1 100.1 100.2 100.3 100.4 100.5 101.1 101.2 102.1 102.2 102.3 103.1 104.1 105.1 105.2 106.1 107.1 107.2 107.3 107.4 107.5 108.1 109.1 110.1 111.1 112.1 113.1 114.1 115.1 116.1 116.2 117.1 118.1 119.1 119.2 119.3 120.1 121.1 122.1 123.1 124.1 124.2 124.3 125.1 125.2 125.3 126.1 126.2 126.3 127.1 127.2 128.1 128.2 128.3 129.1 130.1 131.1 132.1 133.1 134.1 135.1 136.1 137.1
Croats Croats (Croatian: Hrvati) are a South Slavic ethnic group mostly living in Croatia, Bosnia and Herzegovina and nearby countries. There are around 4 million Croats living inside Croatia and up to 4.5 million throughout the rest of the world.[1][26] Responding to political, social and economic pressure, many Croats have migrated throughout the world, and established a notable Croatian diaspora. Large Croat communities exists in The United States, Chile, Argentina, Germany, Austria, Australia, Peru, Canada, Serbia, New Zealand and South Africa. Croats are noted for their culture, which has been influenced by a number of other neighbouring cultures through the ages. The strongest influences came from Central Europe and the Mediterranean where, at the same time, Croats have made their own contribution. The Croats are predominantly Catholic with minor groups of Protestants, Muslims, Orthodox, Jews and secular non religious atheists and agnostics. Their language is Croatian. [edit] Locations Croatia is the nation state of the Croats, while in the adjacent Bosnia and Herzegovina they are one of the three constituent peoples alongside Bosniaks and Serbs. Native Croat minorities exist in or among: - Vojvodina, the northern autonomous province of Serbia, where the Croatian language is official (along with five other languages); the vast majority of the Šokci consider themselves Croats, as well as many Bunjevci (the latter, as well as other nationalities, settled the vast, abandoned area after the Ottoman retreat; this Croat subgroup originates from the south, mostly from the region of Bačka). - The Šokci and Bunjevci communities in Bács-Kiskun county in Hungary. - Croats are a recognized people in Montenegro, where the Croatian language is in use; they mostly live in the Bay of Kotor. - a very small community in the Carso and Trieste area, in Italy. This is the northwesternmost area populated by Croats. They are mostly assimilated, but traces remain in surnames and some place names. - Primorska, Prekmurje and in the Metlika area in Dolenjska regions in Slovenia. - Zala, Baranya and Somogy counties in Hungary, which are border areas with Croatia. - Krashovans in Romania mostly consider themselves Croatian - see Croats of Romania. - Burgenland in the eastern part of Austria and the bordering areas of western Hungary (the counties of Vas and Győr-Moson-Sopron) and Slovakia - the Croats of Gradišće - Burgenland Croats. - Kosovo - Janjevci (Letničani). - Molise area in Italy - Molise Croats. - Szentendre town in Hungary, magyarized, but preserving a memory of their Croat origins (from Dalmatia). - The area around Bratislava in Slovakia: the villages of Chorvátsky Grob, Čunovo, Devínska Nová Ves, Rusovce and Jarovce. Most have assimilated, but a small minority still preserves its Croatian identity. - The Moravia region in the Czech Republic. The villages of Jevišovka (Frielištof), Dobré Pole (Dobro Polje) and Nový Přerov(Nova Prerava).[citation needed]} The population estimates are reasonably accurate domestically: around four million in Croatia and nearly 450,000 in Bosnia and Herzegovina, or 14% of the total population. [edit] Diaspora A large number of Croats were forced to leave their traditional homeland over the course of time for economic or political reasons. Thus today there exists quite a large Croat diaspora outside their traditional homeland in southern Central Europe. The first large emigration of Croats took place in the 15th and 16th centuries, at the beginning of the Ottoman conquests in today's Croatia, Bosnia and Herzegovina. People fled to safer areas in what are today Croatia, and other areas of the Habsburg Empire, today's Czech Republic, Slovakia, Austria, Hungary, Slovenia, Croatia and small parts of Italy, Germany and the Ukraine. This migration resulted in Croat communities in Austria and Hungary. At the end of the 19th and the beginning of the 20th century, larger numbers of Croats emigrated, particularly for economic reasons, to overseas destinations. These included North America (Croatian American and Canadians of Croatian ancestry); South America, above all Chile (Croatian Chilean) and Argentina (Croatian Argentine) with smaller communities in Bolivia and Peru; Australia and New Zealand; and South Africa. A further, larger wave of emigration, this time for political reasons, took place immediately after the end of the Second World War. At this time, both collaborators of the Ustaša regime and refugees who did not want to live under a communist regime fled the country. In the second half the 20th century numerous Croats left the country as immigrant workers, particularly to go to Germany, Austria, and Switzerland. In addition, some emigrants left for political reasons. This migration made it possible for communist Yugoslavia to achieve lower unemployment and at the same time the money sent home by emigrants to their families provided an enormous source of foreign exchange income. During this period, tens of thousands of Croats also emigrated to neighboring Slovenia; to this day, Croats of Slovenia represent the second largest ethnic group in the country after the Slovenes. The last large wave of Croat emigration occurred during and after the Yugoslav Wars, when many people from the region (not only Croats but Serbs, Bosniaks and others) left as refugees. Migrant communities already established in countries such as Australia, the USA, and Germany grew as a result. Abroad, the count is approximate because of incomplete statistical records and naturalization, but the highest estimates suggest that the Croatian diaspora numbers as much as a third[27] and a half[26] of the total number of Croats. The largest emigrant groups are in Western Europe, mainly in Germany, where it is estimated that there are around 450,000 people with direct Croatian ancestry. Overseas, the United States contains the largest Croatian emigrant group (544,270 in the 1990 census; 374,271 in the 2000 census), mostly in Ohio, Pennsylvania, Illinois and California, with a sizable community in Alaska, followed by Australia (105,747 according to 2001 census, with concentrations in Sydney, Melbourne and Perth) and Canada (Southern Ontario, British Columbia, Alberta and Newfoundland). Croats have also emigrated in several waves to Latin America, mostly to South America: chiefly Chile, Argentina, and Brazil; estimates of their number vary wildly.[6][28][29] There are also smaller groups of Croatian descendants in the UK, France, Romania, Sweden, Netherlands, Spain, Brazil, Mexico, Israel, Russia and South Korea. The most important organizations of the Croatian diaspora are the Croatian Fraternal Union, Croatian Heritage Foundation and the Croatian World Congress. [edit] History [edit] Early history The earliest Croatian state was the Principality of Dalmatia. Prince Trpimir of Dalmatia was called Duke of Croats in 852. In 925 Croatian Duke of Dalmatia Tomislav of Trpimir united all Croats. He organized a state by annexing the Principality of Pannonia as well as maintaining close ties with Pagania and Zahumlje. [edit] Early Modern history Since the creation of the personal union with Hungary in 1102, the Croats were at times subjected to enforced Germanization and Magyarization, especially from the 17th century onward.[30][31][32] The ensuing Ottoman conquests and Habsburg domination broke the Croatian lands into disunity again, with the majority of Croats living in Croatia proper and Dalmatia. Large numbers of Croats also lived in Slavonia, Istria, Rijeka, Herzegovina and Bosnia. Over the centuries ensued a wave of Croatian emigrants, notably to Molise in Italy, Burgenland in Austria and eventually the United States of America and Western Europe. [edit] Modern history After the First World War, most Croats were united within the Kingdom of Serbs, Croats and Slovenes, created by joining South Slavic lands under the former Austro-Hungarian rule with the Kingdom of Serbia. Croats became one of the constituent nations of the new kingdom. The state was transformed into the Kingdom of Yugoslavia in 1929 and the Croats were united in the new nation with their neighbours – the South Slavs-Yugoslavs. In 1939, the Croats received a high degree of autonomy when the Banovina of Croatia was created, which united almost all ethnic Croatian territories within the Kingdom. In the Second World War, the Axis forces created the Independent State of Croatia led by the Ustaše movement which sought to create an ethnically pure Croatian state on the territory corresponding to present-day countries of Croatia and Bosnia and Herzegovina. Post-war Socialist Federal Republic of Yugoslavia became a federation consisting of 6 republics, and Croats became one of two constituent peoples of two – Croatia and Bosnia and Herzegovina (in the latter one of the three since 1968). Croats in Serbian autonomous province of Vojvodina are one of six main ethnic groups composing this region.[33] Following the democratization of society, accompanied with ethnic tensions that emerged in the post-Tito era, in 1991 the Republic of Croatia declared independence, which was followed by war with its Serb minority, backed up by Serbia-controlled Yugoslav People's Army. In the first years of the war, over 200,000 Croats were displaced from their homes as a result of the military actions. In the peak of the fighting, around 550,000 ethnic Croats were displaced altogether during the Yugoslav wars. Post-war government's policy of easing the immigration of ethnic Croats from abroad encouraged a number of Croatian descendants to return to Croatia. The influx was increased by the arrival of Croatian refugees from Bosnia and Herzegovina. After the war's end in 1995, most Croatian refugees returned to their previous homes, while some (mostly Croat refugees from Bosnia and Herzegovina and Janjevci from Kosovo) moved into the formerly-held Serbian housing. [edit] Culture and traditions The area settled by Croats has a large diversity of historical and cultural influences, as well as diversity of terrain and geography. The coastland areas of Dalmatia and Istria were subject to Roman Empire, Venetian and Italian rule; central regions like Lika and western Herzegovina were a scene of battlefield against the Ottoman Empire, and have strong epic traditions. In the northern plains, Austro-Hungarian rule has left its marks. In spite of foreign rule, Croats developed a strong, distinctive culture and sense of national identity, a tribute to the centuries in which they remained distinct, avoiding assimilation of the overlords' population. The most distinctive features of Croatian folklore include klapa ensembles of Dalmatia, tamburitza orchestras of Slavonia. Folk arts are performed at special events and festivals, perhaps the most distinctive being Alka of Sinj, a traditional knights' competition celebrating the victory against Ottoman Turks. The epic tradition is also preserved in epic songs sung with gusle. Various types of kolo circular dance are also encountered throughout Croatia. The Croatian language has a long written tradition with documents like the Baška Tablet dating as early as 1100. The modern standard language is based on the ijekavian shtokavian dialect, which was also the dialect of the language chosen as the official language of the Serbians and Croats (see Serbo-Croatian language for more information on this). There are two other dialects, chakavian (spoken in Istria and Dalmatia) and kajkavian, (spoken in Zagorje and wider Zagreb area), which to an extent have been influenced and superseded by the standard, yet they still color the respective vernacular speeches. Despite that diversity, Croats take their language as a strong issue of national consciousness and are fairly negative towards foreign influences. Croats are vastly Roman Catholic, and the church has had a significant role in fostering of the national identity. The confession played a significant role in the Croatian ethnogenesis. Ragusan Republic and Dalmatia are the homeland of Croatian literature. It was developed largely in the renaissance period, with works of Dalmatian and Ragusan authors like Marko Marulić and Marin Držić, and continued through baroque with Ivan Gundulić, romanticism with Ivan Mažuranić and August Šenoa up to the modern days. [edit] Art In the 7th century the Croats, with other Slavs and Avars, came from Northern Europe to the region where they live today.[34] The Croats were open to Roman art and culture, and first of all to Christianity. The first churches [35] were built as royal sanctuaries, and the influences of Roman art were strongest in Dalmatia where urbanization was greatest, and where there were most monuments. Gradually, that influence diminished and there was a certain simplification and alteration of inherited forms; original buildings even appeared. The largest and most complicated centrally based church from the 9th century is St Donatus in Zadar, for its time comparable only in its size and beauty with the chapel of Charlemagne in Aachen. The altar enclosures and windows of these churches were highly decorated with transparent shallow string-like ornamentation called Croatian pleter (meaning 'to weed', because the strings were threaded and rethreaded through themselves). Some engravings appeared in early Croatian script – Glagolitic. Soon, Glagolitic writing was replaced with Latin on the altar boundaries and architraves of old-Croatian churches. By joining the Hungarian state in the twelfth century, Croatia lost its independence, but it did not lose its ties with the south and the west, and instead this ensured the beginning of a new era of Central European cultural influence. Early Romanesque art appeared in Croatia at the beginning of the 11th century, when the monasteries had become strongly developed and the church was undergoing reform. Many valuable monuments and artefacts were created along the Croatian coast, including the 13th century Cathedral of St. Anastasia, Zadar (in Croatian, St. Stošija). In Croatian Romanesque sculpture there was a move away from decorative interlaced relief work (Croatian pleter) towards the figurative. The best examples of Romanesque sculpture are the wooden doors of Split cathedral by Andrija Buvina (c.1220) and the stone portal of Trogir cathedral by artisan Radovan (c. 1240). Early frescoes are numerous and best preserved in Istria. In them can be seen evidence of the mix of influences from Eastern and Western Europe. The oldest miniatures are the 13th century gospels from Split( spalato) and Trogir( Traù). Gothic art in the 14th century was supported by city councils, preaching orders (such as the Franciscans), and knightly culture. It was the golden age of the free Dalmatian cities as they engaged in trade with the Croatian feudal nobility on the continent. The largest urban project of the time was the complete construction of two new towns – Great and Little Ston and about a kilometre of wall with guard towers between them, after Hadrian's Wall in England the longest wall in Europe. The Tatars destroyed the Romanesque cathedral in Zagreb during their scourge of 1240, but immediately after their departure the Hungarian king Bela IV granted Zagreb the title of Free City. Soon after, bishop Timotej began rebuilding the cathedral in the new Gothic style. Zadar was an independent Venetian city. The most beautiful examples of Gothic humanism in Zadar are its gilded metal reliefs, such as the Arch of St Simon by a Milanese artisan of 1380. Gothic painting is less well preserved, and the finest works are in Istria, such as the fresco-cycle of Vincent of Kastv in the Church of St. Mary in Škriljinah near Beram, from 1474. From that period also are two of the most ornately illuminated liturgies done by monks from Split, – Hvals’ Zbornik (now in Zagreb) and the Missal of Bosnian Duke Hrvoje Vukčić Hrvatinić (now in Istanbul). In the 15th century, Croatia was divided among three states – northern Croatia was part of the Austrian Empire, Dalmatia (with the exception of Dubrovnik) was under the rule of the Venetian Republic and Slavonia was under Ottoman occupation. Dalmatia was on the periphery of several influences: religious and public architecture clearly influenced by the Italian renaissance flourished. Three works of that period are of European importance, and contributed to the further development of the Renaissance: the Cathedral of St. James in Šibenik, by Juraj Dalmatinac (1441); the Chapel of Blessed John of Trogir by Nicola Fiorentino (1468); and Sorkočević’s Villa in Lapad, near Dubrovnik (Ragusa) (1521). In northwestern Croatia the outbreak of war with the Ottoman Empire caused many problems, but in the long term it reinforced the influence of the north, where the Austrians held power. With permanent danger from the Ottomans in the east, the influence of the Renaissance was modest, while fortifications proliferated, like the fortified city of Karlovac, built in 1579, and the Ratkay family's fort in Veliki Tabor, also from the 16th century. Some famous Croatian Renaissance artists lived and worked in other countries, like the brothers Laurana (Vranjanin, Franjo and Luka), miniaturist Juraj Klović (also known as Giulio Clovio) and the famous mannerist painter Andrea Medulla (teacher of El Greco). In the 17th and 18th centuries, Croatia was reunited with the parts of the country that had been occupied by the Venetian Republic and the Ottoman Empire. Reunification contributed to a sudden flourishing of the arts in every form. Large fortifications, with radial plan, ditches and numerous towers were built because of the constant Ottoman threat. The two largest were Osijek and Slavonski Brod; later they become large cities. Urban planning in the baroque style was in evidence in numerous new towns such as Karlovac, Bjelovar, Koprivnica and Virovitica. Some old Dalmatian cities also had baroque towers and bastions incorporated in their walls, as in Pula, Šibenik and Hvar. The biggest baroque undertaking was in Dubrovnik in the 17th century, after the catastrophic earthquake of 1667 when almost the entire city was destroyed. Wall painting flourished all over Croatia, from the illusionist frescoes in the church of St. Mary in Samobor and the church of St Catherine[disambiguation needed ] in Zagreb to the Jesuit church in Dubrovnik. An exchange of artists between Croatia and other parts of Europe took place. The most famous Croatian painter was Federiko Benković, known as Dalmatino, who worked almost his entire life in Italy, while an Italian – Francesco Robba, did the best baroque sculptures in Croatia. The Romantic movement in Croatia, arriving from Austria and the north at the beginning of the 19th century, was sentimental, gentle and subtle. At the end of the 19th century, the architect Herman Bolle undertook one of the largest projects of European historicism – a half-kilometer long neo-renaissance arcade with twenty domes at the Zagreb cemetery Mirogoj. At the same time the cities of Croatia underwent significant urban renewal. A structure that emphasizes all three visual arts is the former building of the Ministry of Prayer and Education (the so-called Golden Hall) in Zagreb (by Bolle, 1895). Vlaho Bukovac brought the spirit of impressionism from Paris, strongly influencing Croatia's young artists, including those who worked on the Golden Hall). At the Millennium Exhibition in Budapest they overshadowed all other artistic traditions of Austro-Hungary. The turbulent twentieth century re-oriented Croatia politically many times and affected it in many other ways, but this could not significantly alter its already unique position at the crossroads of many different cultures. [edit] Naming system - Given names A child is given a first name chosen by their parents but approved by the godparents of the child (the godparents rarely object to the parents' choice). The given name comes first, the surname last, e.g. "Željko Ivković", where "Željko" is a first name and "Ivković" is a family name. Female names end with -a, e.g. Ivan -> Ivana. Popular names are mostly of Croatian (Slavic), Christian (Biblical), Greek and Latin origin. Croatian: Niko, Ivo, Zoran, Goran,Antun and Željko. Greek: Nikola, Petar and Filip. Biblical: Ivan, Petar, Franjo and Gabrijel. Latin: Marko, Josip, Antonio, Emilijan. - Surnames Most Croatian surnames (like Bosniak, Serbian and Montenegrin) have the surname suffix -ić (pronounced Croatian pronunciation: [itʲ] or [itɕ]). This is often transliterated as -ic or -ici. In English-speaking countries, Croatian names have often been transcribed with a phonetic ending, -ich or -itch. This form is often associated with Croats from before the early 20th century: hence Ivan Ivanković is usually referred to as Ivan Ivankovitch. The -ić suffix is a Slavic diminutive, originally functioning to create patronymics. Thus the surname Petrić signifies little Petar, similar to Mac ("son of") in Scottish and Irish, and O' (grandson of) in Irish names. Other common surname suffixes are -ov or -in, which is the Slavic possessive case suffix, thus Nikola's son becomes Nikolin, Petar's son Petrov, Ivan's son Ivanov and son of son of Pavao would be Pavlović (Pavlov sin in Croatian). Those are more typical for Croats from Vojvodina, Bulgaria and minority in central Croatia. The two suffixes are often combined. The most common surnames are Horvat, Marković, Ivanković, Pavlović etc. Croatian last names are very similar to Serbian ones along with Bosniak, Montenegrin and Slovene. But most Croats had their last name before Serbs and Bosniaks due to Ottoman occupation of Serbia and Bosnia. [edit] Symbols The flag of Croatia consists of a red-white-blue tricolor with the Coat of Arms of Croatia in the middle. The red-white-blue tricolor was chosen as those were the colours of Pan-Slavism, popular in the 19th century. The coat-of-arms consists of the traditional red and white squares or grb, which simply means 'coat-of-arms'. It has been used to symbolise the Croats for centuries; some[who?] speculate that it was derived from Red and White Croatia, historic lands of the Croatian tribe but there is no generally accepted proof for this theory. The current design added the five crowning shields, which represent the historical regions from which Croatia originated. The red and white checkerboard has been a symbol of Croatian kings since at least the 10th century, ranging in number from 3×3 to 8×8, but most commonly 5×5, like the current coat. The oldest source confirming the coat-of-arms as an official symbol is a genealogy of the Habsburgs dating from 1512 to 1518. In 1525 it was used on a votive medal. The oldest known example of the šahovnica (chessboard in Croatian) in Croatia is to be found on the wings of four falcons on a baptismal font donated by king Peter Krešimir IV of Croatia (1058–1074) to the Archbishop of Split. Unlike in many countries, Croatian design more commonly uses symbolism from the coat of arms, rather than from the Croatian flag. This is partly due to the geometric design of the shield which makes it appropriate for use in many graphic contexts (e.g. the insignia of Croatia Airlines or the design of the shirt for the Croatia national football team), and partly because neighbouring countries like Slovenia and Serbia use the same Pan-Slavic colours on their flags as Croatia. The Croatian wattle (pleter or troplet) is also a commonly used symbol which originally comes from monasteries built between the 9th and 12th century. The wattle can be seen in various emblems and is also featured in modern Croatian military ranks and Croatian police ranks insignia. [edit] Maps [edit] See also - Croats of Bosnia and Herzegovina - List of Croats - Croatian diaspora - Croatian literature - Croatian Chilean - Croatian Argentine - Croatian Brazilian - Croatian Australian - Croatian Peruvian - Croatian Greek Catholic Church - Croatian Muslims - Croatian Eastern Orthodox Christians - Timeline of Croatian history - List of Medieval Slavic tribes [edit] References [edit] Notes - ^ a b Daphne Winland (2004), "Croatian Diaspora", in Melvin Ember, Carol R. Ember, Ian Skoggard, Encyclopedia of Diasporas: Immigrant and Refugee Cultures Around the World. Volume I: Overviews and Topics; Volume II: Diaspora Communities, 2 (illustrated ed.), Springer, p. 76, ISBN 0306483211, 9780306483219, http://books.google.com/books?id=7QEjPVyd9YMC, "It is estimated that 4.5 million Croatians live outside Croatia (...)" - ^ 2001 Census. Also The Statistical Yearbook 2009. Stanovništvu -population, page 13, Državni zavoda za statistiku, Republic of Croatia - ^ CIA World Factbook: Bosnia and Herzegovina 14.3% of a total population of 4,613,414 (July 2009 not including "Refugees and internally displaced persons" because they put Bosnian Croats together with other types. - ^ http://www.poskok.info/index.php?option=com_content&task=view&id=27524 Selected Population Profile in the United States, Population Group: Croatian (109-110), Data Set: 2007 American Community Survey 1-Year Estimates, Survey: American Community Survey. - ^ a b c d e f Diaspora Croata "Se estima que en Argentina viven alrededor de 250.000 personas de descendencia croata (actualmente en Argentina viven 8.000 croatas nacidos en Croacia). Hoy día se estima que en Brasil viven entre 30 y 50 mil croatas. La mayor parte vive en San Pablo, mientras que existe también una pequeña colonia de emigrantes croatas en Rio de Janeiro (...) El Ministerio de Relaciones Exteriores de la República de Chile evalúa que en ese país actualmente viven 380.000 personas consideradas de ser de descendencia croata, lo que es un 2,4% de la población total de Chile. La mayor parte de esas personas se asimiló en la sociedad chilena." - ^ Census 2001 "Tabelle 5: Bevölkerung nach Umgangssprache und Staatsangehörigkeit", page 60 "131,307 Croatians + 19,412 Burgenland Croats = 150,719. In the Austrian census, Burgenland Croats are separate from the main Croat group." - ^ 2006 Census of Population and Housing. Australia (you have to look around for an excel file. The one I found was labelled as "20680-Ancestry by Country of Birth of Parents - Australia") - ^ Ethnic Origin (247), Single and Multiple Ethnic Origin Responses (3) and Sex (3) for the Population of Canada - ^ 2002 Census in Serbia - ^ 2006 Figures page 68, Petra-P12, gives a 40,484 number. Ständige ausländische Wohnbevölkerung nach Nationalität 2001 - 2004, gives a 44,035 number - ^ Slovenian census 2002 - ^ La Croatie. Population et religions Embassy of Croatia in France "Diaspora. Plus de 2 millions de Croates (originaires de Croatie et de Bosnie-Herzégovine) vivent à l'étranger Dans la deuxième moitié du XIXe siècle de nombreux Croates ont émigré sur d'autres continents. Leurs descendants sont aujourd'hui 1,3 million aux États-Unis, 150 000 au Canada, 250 000 en Australie. Plus récemment, beaucoup sont partis vers l'Europe occidentale, principalement l'Allemagne où ils sont 280 000, l'Autriche 40 000, la Suisse 35 000, la France quelque 30 000." - ^ Hungary census - ^ Foreigners in Italy - ^ Croatians in South Africa and their clubs - ^ http://www.oecd.org/dataoecd/18/23/34792376.xls - ^ Montenegrian census page 14 Population by national or ethnic affiliation - Review for Republic of Montenegro and municipalities - ^ Census in Romania - ^ By Ancestry 2008 "1.1.2 Population by country of birth 1900–2006" in page 6 says 6,063 and "1.1.3 Population by citizenship 1900–2006" in page 10 says 2,763 - ^ Denmark – People Groups - ^ Statistics Norway - Persons with immigrant background by immigration category and country background. 1 January 2010 - ^ From the lives of Croatian faithful outside of Croatia - ^ Croatians in Belgium - ^ "Ethnologue - South Slavic languages". www.ethnologue.com. http://www.ethnologue.com/show_family.asp?subid=373-16. - ^ a b Hrvatski Svjetski Kongres, Croatian World Congress, "4.5 million Croats and people of Croatian heritage live outside of the Republic of Croatia and Bosnia and Herzegovina", also quoted here [1] - ^ Hrvati u svijetu[dead link], Croatian Radio Television archive - ^ Croatian Heritage Foundation Većeslav Holjevac in his book Hrvati izvan domovine estimates the number of Croatian emigrants in South America at 180,000 in 1932. - ^ Croatian Emigrant Adresary places the total number of Croats in South America as high as 500,000 - ^ "Croat (people) - Britannica Online Encyclopedia". Britannica.com. http://www.britannica.com/EBchecked/topic/143547/Croat. - ^ "Yugoslavia - The Croats and Their Territories". Country-data.com. http://www.country-data.com/cgi-bin/query/r-14768.html. - ^ "Croatian History - Research and Read Books, Journals, Articles at Questia Online Library". Questia.com. http://www.questia.com/library/history/european-history/southern-europe/croatian-history.jsp. - ^ "Vlada Autonomne Pokrajine Vojvodine - Index". Vojvodina.gov.rs. http://www.vojvodina.gov.rs/index.php?option=com_content&task=view&id=174&Itemid=83. - ^ "History Of Medieval Croatia". raceandhistory.com. http://www.raceandhistory.com/Science/croatia.htm. - ^ [2][dead link] [edit] External links - (Croatian) Matica hrvatska - Review of Croatian History at Central and Eastern European Online Library - Croats of Bosnia and Herzegovina: History - The Croatian nation at the beginning of the 20th century - Famous Croats and Croatian cultural heritage - Croatian Heritage Foundation Hrvatska matica iseljenika - Croatians in Arizona