http___en.m.wikipedia.org_wiki_Don_Felder.xml
1.1 2.1 2.2 2.3 2.4 2.5 2.6 2.7 2.8 2.9 3.1 4.1 5.1 6.1 6.2 6.3 6.4 7.1 7.2 7.3 7.4 7.5 7.6 7.7 8.1 8.2 8.3 8.4 8.5 8.6 9.1 9.2 9.3 9.4 9.5 9.6 10.1 10.2 10.3 10.4 10.5 10.6 10.7 11.1 11.2 11.3 11.4 11.5 11.6 11.7 12.1 13.1 13.2 13.3 13.4 13.5 13.6 13.7 14.1 14.2 14.3 14.4 14.5 15.1 15.2 15.3 15.4 15.5 15.6 16.1 17.1 17.2 17.3 17.4 17.5 17.6 17.7 17.8 18.1 18.2 18.3 19.1 20.1 20.2 21.1 21.2 21.3 22.1 22.2 22.3 22.4 22.5 22.6 22.7 22.8 22.9 23.1 23.2 23.3 23.4 23.5 23.6 24.1 25.1 25.2 25.3 25.4 25.5 25.6 25.7 26.1 26.2 26.3 27.1 27.2 27.3 28.1 29.1 29.2 29.3 29.4 30.1 30.2 30.3 31.1 32.1 33.1 34.1 35.1 36.1 37.1 38.1 39.1 40.1 41.1 42.1 43.1 44.1 45.1 46.1 47.1 48.1 49.1 50.1 51.1 52.1 53.1 54.1 55.1 56.1 57.1 58.1 59.1 60.1 61.1 62.1 63.1 64.1 65.1 66.1 67.1 68.1 69.1 70.1 71.1 72.1 73.1 74.1 75.1 76.1 77.1 78.1 79.1 80.1 81.1 82.1 83.1 84.1 85.1 86.1 87.1 88.1 89.1 90.1 91.1 92.1 93.1 94.1 95.1
Ийгълс „Ийгълс“ (на английски: Eagles, по правилата за транскрипции след 1995 г. правилният правопис е Ѝгълс) са американска рок група, която е сформирана в Лос Анджелис в началото на 70-те години на 20-ти век. С пет номер-едно сингъла и четири номер-едно албума Ийгълс са сред най-успешно записващите изпълнители на десетилетието. В края на 20-ти век два от техните албума, Eagles: Their Greatest Hits 1971–1975 и „Хотел Калифорния“ (Hotel California), се нареждат сред най-успешно продаваните албуми според Асоциацията на Американската Звукозаписна Индустрия (RIAA). Най-продаваният студио-албум „Хотел Калифорния“ се определя като 37-ят албум в „Ролинг Стоун“ (Rolling Stone) листата „The 500 Greatest Albums of All Time“ („500-те най-велики албума за всички времена“), a групата е категоризирана на 75-о място в листата на Rolling Stone „100 Greatest Artists of All Time“ („100-те най-велики изпълнители за всички времена“). Те са също най-добре продаваната някога американска група с Eagles: Their Greatest Hits 1971–1975, който е най-добре продаваният албум в САЩ до момента. „Ийгълс“ се разделят през 1980 и са извън сцената за 14 години, но се събират отново през 1994 за „Hell Freezes Over“ („Адът замръзва“) („За записа, ние никога не сме се разделяли. Ние просто си взехме ваканция от 14 години“). Оттогава те пътуват прекъсващо и през 1998 г. са въведени в Рок и Рокендрол Залата на Славата. На 2 февруари 2007 Дон Хенли, барабанист и певец на групата заявява в списание „Билборд“ (Billboard), че нов албум на „Ийгълс“ се очаква в следващите 60 до 90 дена. Съдържание История[редактиране | редактиране на кода] Сформиране и успех[редактиране | редактиране на кода] Групата е сформирана през 1971, когато тогавашният мениджър на Линда Ронстат Джон Бойлан измъква Глен Фрай, Бърни Ледън и Ранди Майснър от техните предишни групи. Последните двама са за кратко барабанисти, докато Фрай се обажда на Дон Хенли, когото е срещнал в един нощен клуб — „Трубадур“ в Лос Анджелис. Te акомпанират на Ронщадт на двумесечно турне, след което решават да създадат тяхна собствена група. Новата група избира името „Ийгълс“ като преклонение пред „Дъ Бърдс“ (The Byrds, Ледън е бил в „The Flying Burrito Brothers“ с бившия басист на „The Byrds“ — Крис Хилман) Техният първи албум „Eagles“ е пълен с естествен, понякога чист кънтри рок и извежда три сингъла в Топ 40. Дебютният сингъл „Take it easy“ е песен, писана от приятел на Глен Фрай, негов близък и колега кънтри рок-музикант — Джаксън Браун. Фрай го чува да изпълнява песента и го пита дали Eagles биха могли да я използват. Браун се съгласява и с няколко нови стиха, добавени от Фрай, песента е записана и става класика, като достига #12 в класацията Billboard Top 100 и избутва Eagles към звездния небосклон. Сингълът е последван от блуса „Witchy woman“ и приятната кънтри рок балада „Peaceful easy feeling“, които са в чарта съответно на #9 и #22. „Eagles“ е голяма сила в популяризирането на кънтри рока, характерен за южна Калифорния, из цялата нация. Листата на списание Rolling Stone „500 Greatest Albums of All Time“ му отрежда #374. Вторият им албум „Desperado“ e свързан с темата за беззаконията в Дивия Запад и представя склонността на групата за концептуален текстопис. В албума историята за групата Дулин-Далтън e основна тема — в песните „Doolin-Dalton“, „Bitter creek“, „Desperado“(„Главорез“) and „Doolin-Dalton/Desperado“. Въпреки че той създава класика — Tequila Sunrise („Текила на изгрев слънце“) и Desperado, бившият успява да влезе в Billboard Hot 100, достигайки # 64, докато последният всъщност не постига голям успех в топ-листите. Единствено албума Desperado сингълът „Outlaw Man“ (Беззаконен мъж") достига до по-висока позиция в чартовете — #59. „Desperado“ и „Tequila Sunrise“ стават две от най-популярните песни на Ийгълс. Блусовите песни „Twenty-One“, „Doolin' Dalton (Инструментал)“ и баладата „Saturday Night“ са забележителни със способностите на (иначе китариста) Бърни Ледън на банджо, т.нар.fingerpicked китара и мандолина. Първите два албума са продуцирани от Глин Джонс, който преди това е работил с „Бийтълс“, „Лед Цепелин“, „Роулинг Стоунс“ и „Дъ Ху“. Групата търси рока, но Джонс държи да се наблегне върху „месестата“ страна на тяхната двойно-насочена музика. В техния трети албум On the Border („На границата“), Ийгълс започват да продуцират с Джонс, но само след две записани песни се ориентират към Бил Симзик, довел Дон Фелдър да добави т.нар. „слайд“ или „ботълнек“ техника в песен, кръстена „Good Day in Hell“(„Добър ден в Ада“) и групата е толкова впечатлена, че два дена по-късно кани Фелдър да стане петият член на групата. Той се появява само още веднъж в албума — в песента „Already Gone“(„Вече заминал“), в която изпълнява паметното двойно китарно соло с Глен Фрай. On the Border ражда #1 Billboard сингъл с песента „Best of My Love“(„Най-доброто от моята любов“), която оглавява чартовете на 1 март 1975 и става първата от петте номер-едно сингъла на групата. Техният следващ албум One of These Nights(„Една от тези нощи“) съдържа тежък и агресивен рок. Албумът още показва растящата сила на текстописния тим Хенли/Фрей, особено в песента, която носи името на албума-One of These Nights и в спечелилата Грами награда „Lyin' Eyes“(„Лъжещи очи“). „One of These Nights“ оглавява „Билборд“ чарта на 2 август 1975. Самата песен често е цитирана от Фрай като негова любима. Албумът също съдържа изпреварил времето си като звучене инструментал — „Journey of the Sorcerer“(„Пътуването на магьосника“), която е позната на мнозина като саундтрак към Пътеводител на галактическия стопаджия („The Hitchhiker's Guide to the Galaxy“). One of These Nights е първият #1 албум на Eagles, оглавил поп чартовете. Te достигат своя връх в рока като успехи, но не всичко е толкова добре в групата отвътре. По това време членовете на групата започват да се карат един с друг. Записите и пътуванията са брутални от времето след първия дебютен и едноименен албум — избухливостта ескалира, а характерите на музикантите започват да се оказват несъвместими. Между следващия албум и следващото турне, Бърни Ледън напуска групата, разочарован от насоката, която групата е избрала в своята музика. Те не остават за дълго концентрирани върху кънтри рока, който кара Лидън да си тръгне. Наемането на Дон Фелдър означава, че ролята на Лидън може да бъде намалена по изключително добър начин. Групата бързо замества Ледън Джо Уолш, ветеран от такива групи като James Gang („Групата на Джеймс“) и Barnstorm(„Странставащата група“) и соло изпълнител. Следователно те могат да продължат и с програмата за своите турнета. Междувременно в началото на 1976 е пуснат Their Greatest Hits (1971-1975), който става най-успешният албум в историята на САЩ, като до днешна дата е продал над 27 милиона копия. Следващият албум на групата, Hotel California, излиза в късната 1976. „New Kid in Town“ („Ново дете в града“) е #1 хит на 26 февруари 1977, а Hotel California на 7 май същата година. „Life in the Fast Lane“ („Екстремален Живот“) също е голям хит и в процеса става т. нар. catchphrase, като освен това установява желанието на Джо Уолш за повече хард-рок звучене. Въздействащата и меланхолична балада „Wasted Time“(„Пропиляно време“) затваря първата част на записите, но тяхната втора част продължава с инструментали. Албумът приключва с „The Last Resort («Последно средство»), която песен до днес Фрай смята за най-добрата работа на Дон Хенли. Като цяло «Хотел Калифорния» е назоваван като шедьовърът на групата и се появява във всички листи на най-добрите албуми от всички времена. Към днешна дата са продадени 16 милиона копия в САЩ. По време на финалния етап на следващото пътуване Ранди майснер решава, че е видял достатъчно хотели като член на Eagles за седем години и напуска групата за относителна почивка в Небраска, за да си почине и започне солова кариера. Ийгълс заменят Майснър с мъж, преуспял вече в, Poco — Timothy B. Schmit (Тимъти.Б.Шмит), където замества Майснър за пръв път през 1969 г. През 1977(която година е тогава) останалите в строя на Ийгълс изпълняват инструменталната работа и бекинг вокалите за албума на Randy Newman (Ранди Нюман) — «Little Criminals» («Малки престъпници»). В албума те са оценени повече като индивидуални изпълнители, отколкото като Игълс, вероятно, за да избегене противоречие по отношение на контракта на Игълс с тяхната звукозаписна фирма. През февруари 1979 Eagles влизат в студио, за да продуцират техния финален студио албум — The Long Run («Дългото бягане»). Албумът отнема две години, за да бъде създаден, но групата прави последното си — пето парче в Billboard — «Heartache Tonight» («Главоболие довечера») — 10 ноември 1979. Турнето, което трябва да представи албума усилва междуличностните различия между членовете на групата; и още по-лошо — през нощта на 21 ноември 1979 Хенли е арестуван за притежание на наркотици, след като 16-годишна проститутка е получила припадък вследствие на употреба на дрога в хотелска стая. Хенли след това е обвинен в блудство с малолетна. Като притурка Глен Фрей и Дон Фелдър са разделени с полиция и останалите от групата в гримьорната след агитационен концерт за калифорнийския сенатор Алън Кренстън. Фрей твърди, че отвърнал на Фелдър след обида към сенатора. Разделяне[редактиране | редактиране на кода] Турнето завършва на 31 юли 1980 в Лонг Бийч Калифорния, когато се скучва това, което Бил Симзик паметно описва като «Дългата нощ на грешния плаж». Фрей и Фелдър прекарват последното шоу, описвайки един на друг боя, който всеки планира да раздаде зад кулисите. «Само още три песни и ще те смачкам, нещастник»-отговаря Фрей на Фелдър, който казва, че наближава края на групата. Фелдър отговаря със заплаха точно когато започват да пеят «The Best Of My Love». Веднага след края на шоуто настъпва хаос и хулиганство. Фрей се нахвърля върху Фекдър, който защитава себе си с китара. За секунди се включват и останалите от групата. Дванадесет полицаи разтървават настървените музиканти. Изглежда това е краят на Игълс, въпреки че те още дължат на Warners запис на живо от турнето. Eagles Live(появил се през ноември 1980) е микс на Фрей и Хенли. Двамата решават, че те не биха могли да издържат да са в един и същи щат, камо ли в същото студио. След Игълс[редактиране | редактиране на кода] След раздялата всеки от екс-членовете на групата пробва своя шанс в самостоятелна кариера. Джо Уолш вече се е установил като соло изпълнител още през 1970 преди и по време на неговото пребиваване в Игълс. Уолш опитва да продължи своята соло кариера, която включва хитовете на 1973 — «Rocky Mountain Way» («Каменист планински път») и 1978 — «Life's Been Good» («Животът е бил хубав»), но намира за трудно това след разпадането на групата. Албумът There Goes the Neighborhood («Там отива кварталът») от 1981 е смятан за успешен, но следващите албуми от 80-те се оказват посредствени. По същото време той участва като допълнителен музикант с Дан Фогелберг, Стив Уинууд и Емерсън, Лейк енд Палмър и продуцира албума на Ринго Стар — «Old Wave» («Стара вълна») Дон Хенли се оказва с най-добра соло кариера от петимата през този период. През 1982 той пуска добре-възприетия от публиката албум I Can't Stand Still («Аз не мога да стоя неподвижен»), начело с хита — «Dirty Laundry» («Мръсно пране»). Той след това прави сингъл, дует със Стиви Никс –“Leather and Lace"(„Кожа и дантела“). Първият албум бледнее в сравнение с неговия следващ — трясъка на 1984 — Building the Perfect Beast („Строене на перфектния звяр“). В този албум е създаден достигналият 5-та гореща позиция хит и класик-рок радио парче — „Boys of summer“(„Момчета на лятото“). Албумът извежда и #9 хита — „All She Wants To Do Is Dance“ („Всичко, което тя иска да прави е да танцува“), както и „Sunset Grill“ („Печене на залез слънце“). Следващият албум се появява едва през 1989 — The End of the Innocence („Краят на невинността“). Този албум има по-голям успех, като включва хитовете — The End of the Innocence и „The Heart of The Matter“ („Сърцето на проблема“). Това е неговият последен албум, докато през 1994 Игълс се събират отново. Глен Фрей също открива соло успеха през 80-те години. През 1982 той пуска своя първи албум — No Fun Aloud („Никакво забавление гласно“), който ражда #14 хита — „The One You Love“ („Единствения, когото ти обичаш“). Той последва този албум с The Allnighter, който се отличава с #20 хита „Sexy Girl“ („Секси момиче“). Фрей достига #2 с „The Heat Is On“ („Жегата е нататък“) от саундтрака на „Ченегето от Бевърли Хилс“. Той има и още една песен на тази позиция — „You Belong to the City“ („Ти принадлежиш на града“) от 1985 — саундтрак на Miami Vice („Маями порок“). Той също участва с песните — „Flip City“ („Нахален град“) към Ghostbusters II ( „Ловци на духове II) и «Part of Me, Part of You» («Част от мен, част от теб») към саундтрака за «Телма и Луис». Възобновяване[редактиране | редактиране на кода] 13 години след раздялата, е пуснат Игълс кънтри албума, наречен Common Thread: The Songs of The Eagles(1993) («Прост край: Песните на Игълс»). Травис Трит настоява да използва членовете, които са записали Long Run («Дълго бягане») в неговото видео за «Take It Easy» и те отстъпват. След видеото за «Take It Easy» изминава година и групата се събира отново след дълги години на медийна спекулация. Именно тези членове се връщат на сцената — Фрей, Хенли, Уолш, Фелдър и Шмит. «Ние никога не сме се разделяли. Ни само си взехме почивка от 14 години» споделя Фрей на тяхното първо лайв изпълнение през април 1994. Следващото турне ражда лайв албума Hell Freezes Over («Адът замръзва») (наименуван на прочутото изречение на Хенли, който е казал преди, че групата ще се събере отново, когато адът замръзва“, който дебютира на #1 в Billboard чарта и ражда два нови хита — „Get Over It“ („Преодолей го“) и „Love Will Keep Us Alive“ („Любовта ще ни пази живи“). Избухва спор на 2 септември 1996, когато групата посвещава „Peaceful Easy Feeling“ на Садам Хюсеин в американската демократична партия в Лос Анджелис. През 1998 групата е въведена в Рок и Рокендрол зала на славата. По време на церемонията Фрей, Хенли, Фелдър, Уолш и Шмит изпълняват заедно песните Няколко следващи турнета (без Майснер и Лидън) довеждат до нечуван рекорд по продажба на билети. През февруари 2001, Дон Фелдър е изгонен от групата. Започват дълги съдебни дела. През 2003 излиза нов техен сингъл за атаките от 11 септември — „Hole in the world“ („Дупка в света“). На 14 юни 2005, Игълс пускат нова DVD продукция, титулувана „Прощално турне 1 — на живо от Мелбърн“, с две нови песни — „No More Cloudy Days“ („Без повече облачни дни“) и „One Day at a Time“ („Един ден във времето“). Към 2006 Игълс се състоят от Фрей, Хенли, Уолш и Шмит. На „Прощално турне 1 — на живо от Мелбърн“ те са допълвани от още осем музиканта — барабанист/перкусинист (Скот Краго), китарист(Стюарт Смит), двама клавирни изпълнители (Майкъл Томпсън и Уил Холис) и четирима духови изпълнители (Ал Гарт, Бил Армстронг, Крис Мостърт и Грег Смит), които също свирят на цигулка и допълнителна перкусия. Групата прави турне из Европа през лятото на 2006. През май същата година те дават двучасово специално интервю за BBC. Техният пръв студио-албум след 1979 се очаква да бъде наречен The Long Road To Eden („Дългият път към Идън“), който е в процес от няколко години. През август 2006 Джо Уолш предсказа излизане през 2007. В края на частен концерт през януари 2007 Дон Хенли каза, че албумът се очаква в период от 60 до 90 дни. Членове на групата[редактиране | редактиране на кода] Награди[редактиране | редактиране на кода] - Игълс са спечелили четири Грами награди: - 1975 Най-добро Поп Вокално Изпълнение от дует, група или хор: „Lyin' Eyes“ („Лъжливи очи“) - 1977 Награда за запис на годината: „Hotel California“ (сингъл) - 1977 Най-добър аранжимент за гласовете: „New Kid in Town“ („Ново дете в града“) - 1979 Най-добро рок вокално изпълнение от дует или група: „Heartache Tonight“ („Главоболие довечера“) - Групата е въведена в Рок и Рокендрол зала на славата през 1998. - На 7 декември, 1999 Американската асоциация на звукозаписните компании почита групата с награда за най-успешно продаван албум на века — Their Greatest Hits (1971-1975) („Техните велики хитове (1971 — 1975)“) - Игълс са въведени в Залата на славата на вокалните групи през 2001. Дискография[редактиране | редактиране на кода] Студио албуми[редактиране | редактиране на кода] - Eagles (1 юни, 1972) - Desperado (17 април, 1973) - On the Border (22 март, 1974) - One of These Nights (10 юни, 1975) - Hotel California (8 декември, 1976) - The Long Run (24 септември, 1979) - Eagles Bonus CD from Live in Melbourne (3 декември, 2006) - The Long Road to Eden (30 октомври, 2007) Лайв албуми[редактиране | редактиране на кода] Компилативни албуми[редактиране | редактиране на кода] - 1976 Their Greatest Hits (1971-1975) #1 US (27x Platinum), #2 UK - 1982 The Eagles Greatest Hits, Vol. 2 #52 US (11x Platinum) - 1984 The Best of the Eagles (European) #8 UK - 1994 The Very Best of The Eagles (1994) (European) #4 UK - 2000 Selected Works: 1972-1999 (box set) #109 US (1x Platinum) - 2001 The Very Best of the Eagles (2001) (European) #3 UK - 2003 The Very Best of the Eagles (2003) #3 US (3x Platinum), #9 UK (called The Complete Greatest Hits in Europe) - 2005 Eagles Box Set Хит сингли[редактиране | редактиране на кода] - От Eagles - 1972 „Take It Easy“ #12 US - 1972 „Witchy Woman“ #9 US - 1972 „Peaceful Easy Feeling“ #22 US - От Desperado - 1973 „Tequila Sunrise“ #64 US - 1973 „Outlaw Man“ #59 US - От On the Border - 1974 „Already Gone“ #32 US - 1974 „James Dean“ #77 US - 1974 „Best of My Love“ #1 US - От One of These Nights - 1975 „One of These Nights“ #1 US, #23 UK - 1975 „Lyin' Eyes“ #2 US, #23 UK - 1975 „Take It to the Limit“ #4 US, #12 UK - От Hotel California - 1976 „New Kid in Town“ #1 US, #20 UK, #1 United World Chart - 1977 „Hotel California“ #1 US, #8 UK - 1977 „Life in the Fast Lane“ #11 US - Сингъл, невключен в албум - 1978 „Please Come Home for Christmas“ #18 US, #30 UK - От The Long Run - 1979 „Heartache Tonight“ #1 US, #40 UK - 1979 „The Long Run“ #8 US - 1980 „I Can't Tell You Why“ #8 US - От Eagles Live - 1980 „Seven Bridges Road“ #21 US - От Hell Freezes Over - 1994 „Get Over It“ #31 US - 1994 „Love Will Keep Us Alive“ #1 (Adult Contemporary) US - От The Very Best of the Eagles - 2003 „Hole in the World“ #69 US - Сингъл, невключен в албум - 2005 „No More Cloudy Days“ #3 (Adult Contemporary) US
1.1 2.1 3.1 3.2 3.3 3.4 3.5 4.1 4.2 4.3 4.4 4.5 5.1 5.2 5.3 5.4 6.1 6.2 6.3 6.4 6.5 7.1 8.1 8.2 8.3 8.4 8.5 8.6 9.1 9.2 9.3 9.4 9.5 10.1 10.2 11.1 11.2 12.1 13.1 13.2 13.3 13.4 14.1 14.2 15.1 16.1 16.2 16.3 17.1 17.2 17.3 17.4 17.5 17.6 18.1 19.1 20.1 21.1 21.2 21.3 22.1 22.2 22.3 23.1 23.2 24.1 25.1 25.2 26.1 26.2 26.3 27.1 27.2 28.1 29.1 30.1 31.1 32.1 33.1 34.1 35.1 36.1 37.1 38.1 39.1 40.1 41.1 42.1 43.1 44.1 45.1 46.1 47.1 48.1 49.1 50.1 51.1 52.1 53.1 54.1 55.1 56.1 57.1 58.1 59.1 60.1 61.1 62.1 63.1 64.1 65.1 66.1 67.1 68.1 69.1 70.1 71.1 71.2 72.1 72.2 73.1 73.2 74.1 74.2 74.3 75.1 76.1 77.1 78.1 78.2 79.1 80.1 81.1 82.1 83.1 84.1 85.1 86.1 87.1
Donald William "Don" Felder (born September 21, 1947) is an American musician and songwriter, best known for his work as lead guitarist for the Eagles from 1974 to 2001. Early life and influencesEdit Felder was born in Gainesville, Florida. From his paternal side he has German ancestry. He was first attracted to music after watching Elvis Presley live on The Ed Sullivan Show. He acquired his first guitar when he was about ten years old, which he has stated he exchanged with a friend at the five-and-dime for a handful of cherry bombs.[2] A self-taught musician, he was heavily influenced by rock and roll. At the age of fifteen he started his first band, The Continentals, which also included Stephen Stills. Around this time, he met Bernie Leadon, who later became one of the founding members of the Eagles. Leadon replaced Stills in The Continentals, which eventually changed its name to the Maundy Quintet. Felder and Leadon both attended Gainesville High School in Gainesville, Florida. In the 1966 Gainesville High School yearbook, the Maundy Quintet is pictured next to another Gainesville High student and his early band: Tom Petty and The Epics. Felder gave Petty guitar lessons at a local music shop for about 18 months, at which time Felder also learned how to play slide guitar from Duane Allman.[3] The Maundy Quintet recorded and released a 45 rpm single on the Tampa-based Paris Tower label in 1967, which received airplay in north-central Florida. After The Maundy Quintet broke up, Felder went to New York with a band called Flow, which released a self-titled improvisational rock fusion album in 1970. The 1970 Flow album has the distinction of being among the very first issued on the newly independent CTI Records label, founded by noted jazz producer Creed Taylor. Other artists on the label at the time were Quincy Jones, Freddie Hubbard & Kathy McCord. While in New York, Felder improved his mastery of improvisation on the guitar and learned various styles. After Flow broke up, Felder moved to Boston, where he got a job in a recording studio. There, through his friendship with Leadon, he met the rest of the Eagles in 1972, while they were on their first tour. In 1973, Felder moved to California where he was hired as guitar player for a tour by David Blue. He helped Blue put together a tour, during which they opened at a few Crosby and Nash shows in November 1973 and in opening the Roxy Theater in Hollywood, California for Neil Young and the Santa Monica Flyers, Felder replaced David Lindley (who had fallen ill) in the Crosby Nash band. He would also jam from time to time with the Eagles in their rehearsal space. EaglesEdit In early January 1974, Felder was called by the Eagles to add slide guitar to their song "Good Day in Hell". The following day he was invited to join the band. The band started moving away from their initial country rock style in the direction of rock. On the band's fourth album, One of These Nights, Felder sang lead vocal on the song "Visions", which he co-wrote with Don Henley, and arranged the title track's distinctive guitar solo and bass line. After founding member Bernie Leadon quit in 1975, Joe Walsh joined the band. Felder had jammed with fellow guitar player Walsh on occasion prior to Walsh's joining the Eagles, and together as dual guitar leads they would eventually become one of rock music's most memorable on-stage partnerships. The first album the Eagles released after the lineup change was Hotel California, which became a major international bestseller. Felder wrote the music for the album's title track, "Hotel California", and had originally introduced it, as an instrumental demo, to Henley and band co-founder Glenn Frey who initially named it "Mexican Reggae".[4] It would become the band's most successful recording. After the release of Hotel California and the tour that followed, the Eagles found themselves under tremendous pressure to repeat this success. Their next album, 1979's The Long Run, took almost three years to complete. The band broke up in 1980, ostensibly for good. Sparked by the success of the tribute album Common Thread: The Songs of the Eagles, the Eagles (including Felder) regrouped 14 years later for a concert aired on MTV television, which resulted in a new album Hell Freezes Over in 1994. For the live MTV performance, the band's signature song "Hotel California" was rearranged into an acoustic version and Felder kicked off the set by performing it with a new, flamenco-style intro he composed the day before. Felder performed with all current and former Eagles band members the hits "Take It Easy" and "Hotel California" at the band's 1998 induction into the Rock and Roll Hall of Fame in New York City. He continued as a member of the Eagles through the year 2000. Post-1970s careerEdit Following the 1980 breakup of the Eagles, Felder focused more on his family but also embarked on a solo career, concentrating on film composition and session work. He worked on The Bee Gees' 1981 album Living Eyes as a session guitarist. Through his association with Bee Gees' producer Albhy Galuten, Felder also made session appearances on albums by artists as diverse as Diana Ross, Barbra Streisand, and Andy Gibb. During this time, he also contributed guitar work to Stevie Nicks' first two solo albums. Among his musical film credits in the 1980s are two songs on the soundtrack to the 1981 animated cult film Heavy Metal entitled "Heavy Metal (Takin' a Ride)" (with former bandmates Don Henley and Timothy B. Schmit contributing backing vocals) and "All of You" - with Jefferson Starship's Mickey Thomas as backing vocalist, as well as the title track "Wild Life" from the 1985 motion picture adaptation of Neil Simon's "The Sluggers Wife." He also penned the song "She's Got A Part Of Me" from the soundtrack to the 1985 romantic comedy Secret Admirer. Felder's television credits include FTV, a musical comedy show which he hosted from 1985–1986, and Galaxy High, the 1986 CBS cartoon series for which he scored and performed all of the music, including the series' catchy theme song. In 1983, Felder released his first solo album entitled Airborne. The album's single "Never Surrender," co-written with Kenny Loggins, was a minor hit, having also appeared on the soundtrack to the popular motion picture teen comedy Fast Times at Ridgemont High. Nearly three decades later, on October 9, 2012, his second solo album Road to Forever was released, with "Fall from the Grace of Love" chosen as the lead single, a song that featured the harmony vocals of Crosby, Stills & Nash. Throughout his career, Felder is best known for his iconic live performances using the Gibson Les Paul and Gibson EDS-1275 electric guitars. This prompted the Gibson Guitar Corporation to honor him in 2010 with two signature re-issues, the "Don Felder Hotel California 1959 Les Paul" and the "Don Felder Hotel California EDS-1275." Felder himself is an avid guitar collector, having amassed close to 300 models since childhood. He almost sold his 1953/1954 Gibson Les Paul Gold Top at Manny's Music Shop while living in New York in 1970, but the offer was too low. Felder estimates that the guitar was worth between $3,000 to $4,000 at the time, and Manny's offered him between $150 and $300. To this day he has never sold any guitar he has owned. Felder currently tours with his own band. As of 2014, Felder is currently on tour with rock groups Styx (band) and Foreigner (band). PersonalEdit In 2000, Felder divorced his wife of 29 years, Susan Felder. They had met when he was a struggling musician in Gainesville, Florida. They had four children together, including Leah Jenner, who is also a musician and half of the indie pop group Brandon & Leah with her husband Brandon Jenner. Felder became engaged to Canadian real estate broker Kathrin Nicholson in 2007. He claims that Nicholson was the driving force in helping him get over his split from the Eagles, his divorce, and to form a new band. Nicholson and Felder have a son together. Felder penned the tell-all book Heaven and Hell: My Life in the Eagles (1974–2001) in 2006. Released in early 2008 and quickly becoming a New York Times bestseller, the book allowed Felder to tell his life story, describe his often tumultuous relationships with Glenn Frey and Don Henley, and to relate his own version of his termination from the band in 2001. Termination and lawsuitEdit On February 6, 2001, Felder was fired from the Eagles. He responded by filing two lawsuits against "Eagles, Ltd., a California corporation; Don Henley, an individual; Glenn Frey, an individual; and Does 1–50", alleging wrongful termination, breach of implied-in-fact contract, and breach of fiduciary duty, reportedly seeking $50 million in damages.[5][6] In his latter complaint, Felder alleged that from the 1994 Hell Freezes Over tour onward, Henley and Frey had "insisted that they each receive a higher percentage of the band's profits," whereas the money had previously been split in five equal portions. Felder also accused them of coercing him into signing an agreement under which Henley and Frey would receive three times more of the Selected Works: 1972–1999 proceeds than would Felder. This box set, released in November 2000, has sold approximately 267,000 copies and earning over 16 million dollars. Henley and Frey then counter-sued Felder for breach of contract, alleging that Felder had written and attempted to sell the rights to a "tell-all" book. Heaven and Hell: My Life in the Eagles (1974–2001) was published in the United Kingdom on November 1, 2007.[7] The American edition was released for publication by John Wiley & Sons on April 28, 2008, with Felder embarking on a full publicity campaign surrounding its release. On January 23, 2002, the Los Angeles County Court consolidated the two complaints and on May 8, 2007, the case was settled out of court for an undisclosed amount. In a 2008 interview with Howard Stern, Felder affirmed that he remains friends with fellow former Eagles Bernie Leadon and Randy Meisner.[8] When asked if he still has any contact with current Eagles members, Don Henley and Glenn Frey, Felder stated that the only replies he gets are from their respective attorneys. DiscographyEdit - Eagles albums - On the Border (1974) - One of These Nights (1975) - Their Greatest Hits (1971–1975) (1976) - Hotel California (1976) - The Long Run (1979) - Eagles Live (1980) - Eagles Greatest Hits, Vol. - Hell Freezes Over (1994) - Selected Works: 1972–1999 (2000) - The Very Best Of (2003) - Eagles (box set) (2005) - Solo albums - Airborne (1983) - Road to Forever (2012) - Soundtrack contributions - Heavy Metal: Music From The Motion Picture (1981) - Track 6: "Heavy Metal (Takin' A Ride)" (#43 on the Billboard Hot 100) - Track 14: "All of You" - Fast Times at Ridgemont High: Music From the Motion Picture (1982) - Track 10: "Never Surrender" (written by Don Felder and Kenny Loggins) - The Slugger's Wife Soundtrack (1985) - Track 10: "Wild Life" - Secret Admirer Soundtrack (1985) - Track 4: "She's Got A Part Of Me" - Nice Dreams Soundtrack (1985) - Track 4: "A Walk In The Garden" Eagles songsEdit Eagles songs co-written by Don FelderEdit - "Visions" from One of These Nights (written by Don Felder & Don Henley) - "Too Many Hands" from One of These Nights (written by Don Felder & Randy Meisner) - "Victim of Love" from Hotel California (written by Don Felder & Don Henley, Glenn Frey, and J. D. Souther) - "Hotel California" from Hotel California (written by Don Felder & with Henley/Frey) - "The Disco Strangler" from The Long Run (written by Don Felder & with Henley/Frey) - "Those Shoes" from The Long Run (written by Don Felder & with Henley/Frey) Eagles song featuring Don Felder on lead vocalEdit - "Visions" from One of These Nights ReferencesEdit - ^ "midnight flyer eagles 1977". - ^ Felder & Holden 2008, pp. 18-19. - ^ "Gibson Guitars interview with Don Felder". Gibson.com. - ^ "Glenn Frey Quotes: Songs". Glennfreyonline.com. "Reborn Eagles Lose Peaceful, Easy Feeling". Los Angeles Times. "Eagles Sued by Don Felder Over Dismissal". Yahoo! Music. - ^ Hell may have frozen over, but the Eagles are still feuding The Times, October 28, 2007 - ^ Felder & Holden 2008, p. 328. BibliographyEdit - Felder, Don; Holden, Wendy (2008). Heaven and Hell: My Life in the Eagles (1974–2001). External linksEdit - Don Felder official website - Facebook Official Facebook Page - Don Felder at Allmusic - Don Felder at the Internet Movie Database - Interview on WNYC Leonard Lopate Show July 17, 2008 - Press Release for Heaven and Hell: My Life in the Eagles (1974–2001) - Maclean’s Interview: Don Felder Nov 17, 2008 - http://www.stevelukather.com/news-articles/2012/10/reggie-boyle-talking-with-don-felder.aspx