http___en.wikipedia.org_wiki_Immunosuppressive_1.xml
1.1 2.1 2.2 3.1 4.1 5.1 6.1 7.1 8.1 8.2 8.3 8.4 9.1 9.2 10.1 10.2 11.1
Имуносупресия Имуносупресията е потискането на имунната система от вътрешните регулаторни системи на организма или под въздействието на външни агенти като медикаменти или радиация. Пациент, който е подложен на имуносупресия или има слаба имунна система по други причини (например претърпял е химиотерапия или е ХИВ-позитивен), се нарича имунокомпрометиран. Някои части от имунната система сами по себе си имат потискащ ефект върху други нейни части, така че имуносупресията може да се получи като обратна реакция на лечението на други заболявания. Преднамерено предизвиканата имуносупресия обикновено е необходима, за да се предотврати: - отхвърляне на трансплантанта вследствие присаждане, - реакцията на присадката срещу хазяина (graft-versus-host disease, GVHD) при трансплантиране на имуногенни органи и тъкани, като костен мозък и тънко черво, - както и при лечението на автоимунни заболявания като ревматоидния артрит или болестта на Крон. Когато се извършва органна трансплантация, имунната система на реципиента най-често възприема като чужда присадката и я атакува. Ако не се проведе терапия, разрушаването на транспланта води до смъртта на пациента. Типично се провежда с лекарствени средства, но може да включва спленектомия, плазмафереза или радиация. В миналото имунната система е била отслабвана с облъчване, днес се използват медикаменти, наречени имуносупресанти. Отрицателната страна на имуносупресията е, че при потисната имунна система тялото става много уязвимо на инфекции, дори такива, които обикновено се считат за безобидни. Освен това, продължителната употреба на този тип медикаменти увеличава риска от рак. Първият установен имуносупресант бил кортизонът, но поради множеството му странични ефекти употребата му била ограничена. През 1959 г. е идентифициран по-специфичният азатиоприн, но едва с откриването на циклоспорина през 1970 година става възможно значително по-широкото приложение на бъбречна трансплантация при двойки от донори и реципиенти с по-ниска степен на генетична съвместимост, както и по-широкото приложение на трансплантациите на черен дроб, бял дроб, панкреас и сърце. За разработките си в областта на имуносупресията в периода 1972-1985 г. доктор Джоузеф Мъри, преподавател в Медицинското училище в Харвард и главен пластичен хирург на детската болница в Бостън е удостоен с Нобелова награда за физиология или медицина през 1990 година.
1.1 2.1 2.2 3.1 3.2 4.1 4.2 5.1 6.1 6.2 6.3 6.4 6.5 6.6 7.1 7.2 7.3 7.4 7.5 8.1 8.2 9.1 10.1 11.1 11.2 12.1 13.1 14.1 15.1 16.1 17.1 18.1 18.2 18.3
Immunosuppression Immunosuppression involves an act that reduces the activation or efficacy of the immune system. Some portions of the immune system itself have immuno-suppressive effects on other parts of the immune system, and immunosuppression may occur as an adverse reaction to treatment of other conditions. In general, deliberately induced immunosuppression is performed to prevent the body from rejecting an organ transplant, treating graft-versus-host disease after a bone marrow transplant, or for the treatment of auto-immune diseases such as rheumatoid arthritis or Crohn's disease. This is typically done using drugs, but may involve surgery (splenectomy), plasmapharesis, or radiation. A person who is undergoing immunosuppression, or whose immune system is weak for other reasons (for example, chemotherapy and HIV), is said to be immunocompromised. An immunosuppressant is any agent that causes immunosuppression, including immunosuppressive drugs and some environmental toxins. Deliberately induced[edit] Administration of immunosuppressive drugs or immunosuppressants is the main method of deliberately induced immunosuppression. In optimal circumstances, immunosuppressive drugs are targeted only at any hyperactive component of the immune system, and in ideal circumstances would not cause any significant immunodeficiency. However, in essence, all immunosuppressive drugs have the potential to cause immunodeficiency. Immunodeficiency may manifest as increased susceptibility to opportunistic infections and decreased cancer immunosurveillance. The term immunotoxin is also sometimes used (incorrectly) to label undesirable immunosuppressants, such as various pollutants. Polychlorinated biphenyls (PCB) and the insecticide DDT are immunosuppressants.[citation needed] Immunosuppressants may be prescribed when a normal immune response is undesirable, such as in autoimmune diseases. Cortisone was the first immunosuppressant identified, but its wide range of side-effects limited its use. The more specific azathioprine was identified in 1959, but it was the discovery of cyclosporine in 1970 that allowed for significant expansion of kidney transplantation to less well-matched donor-recipient pairs as well as broad application of liver transplantation, lung transplantation, pancreas transplantation, and heart transplantation. After an organ transplantation, the body will nearly always reject the new organ(s) due to differences in human leukocyte antigen haplotypes between the donor and recipient. As a result, the immune system detects the new tissue as "hostile", and attempts to remove it by attacking it with recipient leukocytes, resulting in the death of the tissue. Immunosuppressants are applied as a countermeasure; the side-effect is that the body becomes more vulnerable to infections and malignancy, much like in an advanced HIV infection. Throughout its history, radiation therapy has been used to decrease the strength of the immune system. Dr. Joseph Murray of Harvard Medical School and chief plastic surgeon at Children's Hospital Boston from 1972-1985 was awarded the Nobel Prize in Physiology or Medicine in 1990 for his work on immunosuppression. Non-deliberate immunosuppression[edit] Non-deliberate immunosuppression can occur in, for example, malnutrition, aging, many types of cancer (such as leukemia, lymphoma, multiple myeloma), and certain chronic infections such as Human Immunodeficiency virus (HIV).[1] The unwanted effect in non-deliberate immunosuppression is immunodeficiency that results in increased susceptibility to pathogens such as bacteria and virus. Immunodeficiency is also a potential adverse effects of many immunosuppressant drugs. In this sense, the scope of the term immunosuppression in general includes both beneficial and potential adverse effects of decreasing the function of the immune system, whereas the term immunodeficiency in general refers solely to the adverse effect of increased risk for infection. See also[edit] - Immunosuppressive drug - Discovery and development of mTOR inhibitors - BK virus - Interleukin-2 immunotherapy References[edit] - ^ Abbas, Abul K.; Lichtman, Andrew H. (29 January 2010). Basic Immunology: Functions and Disorders of the Immune System. Saunders/Elsevier.