http___en.wikipedia.org_wiki_Talk_Portuguese_Empire.xml
1.1 2.1 2.2 3.1 3.2 4.1 4.2 4.3 4.4 5.1 5.2 5.3 6.1 6.2 6.3 6.4 6.5 6.6 6.7 6.8 6.9 6.10 7.1 7.2 7.3 8.1 8.2 8.3 9.1 10.1 11.1 12.1 13.1 14.1 15.1 16.1 17.1 17.2 17.3 17.4 18.1 19.1 20.1 20.2 21.1 22.1 23.1 24.1 25.1 26.1 27.1 27.2 28.1 29.1 29.2 29.3 30.1 31.1 32.1 33.1 34.1 35.1 35.2 35.3 36.1 37.1 38.1 38.2 39.1 40.1 41.1 42.1 43.1 44.1 45.1 46.1 46.2 46.3 47.1 48.1 49.1 50.1 51.1 51.2 52.1 52.2 53.1 54.1 54.2 55.1 56.1 57.1 58.1 59.1 60.1 61.1 62.1 63.1 64.1 65.1 66.1 67.1 68.1 69.1 70.1 71.1 72.1 73.1 74.1 75.1 77.1 78.1 79.1 80.1 81.1 82.1 82.2 85.1 86.1 87.1 89.1 90.1 91.1 92.1 93.1 94.1 95.1 96.1 98.1 99.1 100.1 101.1 102.1 103.1 103.2 104.1 105.1 108.1 110.1 111.1 112.1 113.1 115.1 116.1 117.1 118.1 119.1 122.1 123.1 124.1 126.1 127.1 128.1 130.1 131.1 132.1 133.1 134.1 135.1 136.1 137.1 138.1 140.1 141.1 142.1 143.1 144.1 146.1 148.1 149.1 150.1 156.1 157.1
История на Бразилия Историята на Бразилия е обект на изучаване от историята, като се фокусира върху развитието ѝ и социалната организация на територията на Бразилия; обхващайки условно периода от пристигането на португалците до днес. Въпреки това, статията съдържа и информация за предисторията на Бразилия, т.е. периода, за който няма писмени сведения за дейностите, осъществявани от коренното население в Бразилия. Първият европеец стъпил на земята, позната днес като Бразилия е испанецът Висенте Янйес Пинсон на 16 януари 1500.[1][2] Въпреки това, днес Бразилия се смята за официално открита на 22 април 1500 от португалския губернатор Педру Алвареш Кабрал, който командвайки флота, пътуващ за Индия, акостирал край южния бряг на Баия, конкретно в град Порту Сегуру (в превод - „Сигурно Пристанище“),[3] по-точно в района на Червената корона,[4] където бива проведена първата меса (католическа литургия) в Бразилия.[5] От 1530 г. Португалската корона въвежда колонизационна политика, първоначално с наследствени капитании, след това с централно управление, основано през 1548. В края на седемнадесети век се откриват богати залежи от злато в настоящите щати Минас Жерайс,[6] Гояс и Мату Гросу, което е било от решаващо значение за уреждане на вътрешните работи на Бразилия. През 1789 г., когато Португалската корона обявява началото на т.нар. Дерама (Derrama) – нов начин за събиране на предполагаеми просрочени данъци от народа, във Вила Рика (днес Ору Прету) избухва Минаското въстание. Бунтът не успява и през 1792 г. един от неговите водачи, Тирадентис бива обесен.[7] В началото на деветнадесети век, с трансфера на португалското кралско семейство в Бразилия, бягащо от войските на Наполеон Бонапарт, регента Жуау VI отваря пристанищата на страната, позволява работата на заводите и бива основана Централната банка на Бразилия. По този начин страната става „Обединено кралство Португалия, Бразилия и Алгарве“ и Жуау VI, бива коронясан. Скоро след това той се завръща в Португалия, оставяйки най-големият си син, Педру I, като законен владетел на страната. На 7 септември 1822 г., Дом Педру обявява независимост и управлява до 1831 г., когато е наследен от сина си, Дом Педру II, който тогава е бил пет годишен.[8] През 1840, вече на 14 години дом Педру II е обявен за пълнолетен и коронясан за император през следващата година. В края на първото десетилетие на Втората империя, режимът се стабилизирал. Въстанията в провинциите биват обуздани и последното голямо въстание, Прайейра (Praieira), е потушено през 1849. През същата година императорът премахва търговията с роби. Постепенно европейските работници имигранти ги заменят като работна сила.[9] В геополитически контекст, Бразилия се съюзява с Аржентина и Уругвай, и води война срещу Парагвай. В края на конфликта, почти две трети от населението на Парагвай е убито. Участието на негри и метиси в бразилската армия в Парагвайската война дава голям тласък на аболиционисткото движение и на упадъка на монархията. Малко след това, през 1888 г., принцеса Изабел, дъщеря на Дом Педру II, подписва т. нар. Златен закон, по силата на който се премахва робството. С този акт, оставяйки бившите робовладелци без обезщетения, бразилската империя губи последните си поддръжници.[6] На 15 ноември 1889 г., е провъзгласена републиката от маршал Мануел Деодору да Фонсека и се дава началото на републиканския период, познат като „Старата република“, до 1930 г. когато идва на власт Жетулиу Варгас. От тогава, Бразилия навлиза в период на индустриализация и участва във Втората световна война, на страната на САЩ; 20 години след края на войната, под ръководството на ген. Кастелу Бранку е извършен военен преврат, бидейки назначен за президент. Военният режим, под предлог за борба с подривна дейност и корупцията, ограничава основни конституционни права, медиите биват подложени на преследване и цензура, премахва политическите партии и създава система на двупартийност. След края на военното управление, федерални депутати и сенатори, през 1988 г., провеждат национално учредително събрание, което обнародва новата Конституция, която разширява правата на физическите лица. По този начин в страната е възстановена демокрацията,[6][10] постига важен икономически напредък[11] и все повече и по-активно участва на международната сцена. [редактиране] Периодизация на историята на Бразилия Историята на Бразилия може условно да бъде разделена на 4 основни периода: - Предистория на Бразилия (преди 1500) - Колониална Бразилия (от 1500 до 1815) - Бразилска империя (от 1822 до 1889) - Република (от 1889) [редактиране] Преколониален период, Португалска колонизация и териториално разширение При пристигането на португалците през 1500 г. се смята, че сегашната територия на Бразилия (източния бряг на Южна Америка) е била обитавана[12] от 2 милиона туземци, от север на юг.[13] Местното индианско население е било разделено на големи нации, съставени от няколко етнически групи, по-важните от които са: тупи-гуарани (tupi-guarani), макро-же (macro-jê) и арауак (aruaque). Първите са били разделени на гуарани (guaranis), тупиникини (tupiniquins) и тупинамба (tupinambá), сред много други. Индианците тупи са се простирали между днешните щати Риу Гранди ду Сул и Риу Гранди ду Норти.[14] Според Луис да Камара Каскудо,[15] тези индианци са били „първите местни жители, които са имали пряк контакт с колонизаторите“. Земята сега известна като Бразилия е заявена от Португалия през април 1500 г., с пристигането на португалския флот под командването на Педру Кабрал.[16] Португалецът се натъкнал на жители от каменната епоха разделени на няколко племена, мнозинството от които споделяли едно и също езиково семейство, тупи-гуарани, и които воювали помежду си.[17] Колонизацията започва през 1534, когато португалският крал Жуау III разделя територията на дванадесет наследствени капитании,[18][19] но скоро този режим започва да става проблематичен и през 1549 г. кралят назначава един генерал-губернатор за управление на цялата колония.[19][20] Португалците асимилират някои от местните племена,[21] докато други са заробени или избити в дълги войни или от европейски болести, за които те не са имали имунитет.[22][23] В средата на 16 век, захарта, добивана от захарната тръстика, става най-важният износен продукт на Бразилия[17][24] и за да се справят с нарастващото търсене в международен план,[22][25] португалците започват да докарват роби от Африка, главно от Ангола.[26][27] Чрез войни срещу французите, португалците бавно разширяват своята територия на югоизток, завладявайки Рио де Жанейро през 1567, а на северозапад, Сау Луис, през 1615.[28] По същото време пращат военни експедиции до Амазонията и завладяват британски и холандски крепости, в които установяват свои селища и укрепления.[29] В 1680 достигат до южна Бразилия и основават Колония дел Сакраменто на брега на Риу да Прата, в местността позната тогава като Източният Бряг (днешен Уругвай).[30] В края на седемнадесети век износа на захар започва да намалява,[31] но откриването на злато от изследователи в региона, по-късно наречен Минас Жерайс около 1693, и следващите десетилетия в сегашните Мато Гросо и Гояс, спасяват колонията от неизбежен икономически колапс.[32] От цяла Бразилия, както и от Португалия, хиляди имигранти идват на работа в мините.[33] Същевременно испанците се опитват да предотвратят разрастването на територията на португалците, която им принадлежала в съответствие с Договора от Тордесиляс от 1494 г., и успяват да си възвърнат Източния Бряг в 1777. Все пак, това постижение е напразно, тъй като Договорът от Сан Илдефонсо, подписан същата година, потвърждава португалския суверенитет над цялата земя, произлизащ от тяхното териториално разширение, очертавайки в основни линии днешните бразилски граници.[34] В 1808 г., португалското кралско семейство, бягащо от войските на френския император Наполеон Бонапарт, се заселва в град Рио де Жанейро, като по този начин градът става седалище на Португалската империя.[35] В 1815 португалският крал Жуау VI, тогава регент в името на болната си майка, превръща Бразилия от колония в Обединено суверенно кралство с Португалия.[35] В 1809, португалците нахлуват във Френска Гвиана (върната на Франция през 1817)[36] и през 1816, в Източния Бряг, по-късно преименуван на Цисплатин (днешен Уругвай).[37] [редактиране] Независимост и империя Жуау VI се връща в Европа на 26 април 1821 г., оставяйки най-големия си син Педру де Алкантара като регент, да управлява Бразилия.[38] Португалското правителство се опитало отново да превърне Бразилия в колония, лишавайки я от достигнатите постижения от 1808 г.[39] Бразилците отказали да отстъпят и Педру застанал на тяхна страна, обявявайки независимостта на страната от Португалия на 7 септември 1822 г.[40] На 12 октомври, Педру е обявен за първия император на Бразилия и коронован като Педру I на 1 декември с.г.[41] По това време почти всички бразилци са били на страната на монархията и републиканците се радвали на сравнително малка подкрепа.[42][43] Последвалата Война за независимост на Бразилия се разпространява в почти всички региони, с битки на север, североизток и юг.[44] Последните португалски войски се предават на 8 март 1824 г.[45] и независимостта е призната от Португалия на 29 август 1825.[46] Първата бразилска конституция е приета на 25 март 1824 г., след ратифицирането ѝ от общинските съвети в цялата страна.[47][48][49][50] Педру I абдикира на 7 април 1831 и отива в Европа, за да възвърне короната на дъщеря си, оставяйки пет годишен син и наследник, бъдещия Педру II.[51] Тъй като новият император не е могъл да упражни конституционното си право до достигането на пълнолетие, е създаден регентски съвет.[52] Спорове между политическите фракции обаче довеждат до бунтове и едно нестабилно, почти анархическо регентство.[53] Бунтовническите групировки не се надигнали в бунт срещу монархията,[54][55] въпреки че някои от тях обявили отделянето на провинциите като независими републики, но само докато Педру II е бил непълнолетен.[56] Поради това, Педру II е преждевременно обявен за император и „в Бразилия настъпил половин век на вътрешен мир и бърз материален прогрес“.[57] Бразилия печели три международни войни по време на 59 годишното управление на Педру II – (Платинската война, Войната на Тройния съюз и Уругвайската война)[58] и става свидетел на утвърждаването на представителната демокрация, дължаща се най-вече на реализацията на последователни избори и отпадането на ограниченията върху печата.[59] Робството се премахва след бавен, но постоянен процес, започнал с прекратяването на международния трафик на роби в 1850[60] и завършва с окончателното му премахване през 1888 г.[61] След обявяването на независимостта на Бразилия, робското население е в постоянен спад: през 1823, 29% от населението е съставено от роби, докато през 1887 е едва 5 %.[62] Когато монархията е свалена на 15 ноември 1889 г.,[63] преобладавало всеобщо нежелание сред населението за смяната на формата на управление в Бразилия[64] и от друга страна, Педру II по това време е бил много популярен сред поданиците си.[65][66] Въпреки това, „той е основният, може би единственият отговорен за собственото си сваляне“.[67] След смъртта на двамата си сина, Педру II смята, че „имперският режим е предопределен да приключи с него“.[68] Той почти не полага грижи за съдбата на режима,[69][70] и не прави нищо, нито позволява някой друг да направи нещо за предотвратяване на последвалия военен преврат. Той бива оглавен от маршал Деодору да Фонсека – бъдещия първи президент на страната, с подкрепата на бивши робовладелци, които негодували от премахването на робството.[71][72][73] [редактиране] Старата Република и Ерата Варгас Началото на републиканското правителство е повече от една военна диктатура. Армията доминира правителството, както в тогавашната столица — Рио де Жанейро, така и в отделните щати. Свободата на пресата е премахната и изборите се контролират от правителството.[63] В 1894 г., цивилните републиканци идват на власт, давайки начало на „продължителна гражданска война, финансова катастрофа и некомпетентност на правителството“.[74] През 1902, новите управници започват възвръщането към политиките, провеждани по времето на империята, обещавайки мир и ред в страната и възстановяване на международния престиж на Бразилия.[74] Страната също има успех при подписването на няколко международни договора, разширявайки (напр. с покупката на щата Акре) и гарантирайки бразилските граници.[75] През 1920 страната е опустошена от различни въстания, подкладени от млади офицери.[76][77] Десет години по-късно, режимът е отслабен и деморализиран, което позволява на победения кандидат за президент Жетулиу Варгас да дойде на власт чрез преврат и да поеме управлението.[78] Варгас е трябвало да го поеме временно, но вместо това той затваря конгреса, премахва конституцията, управлява с извънредни правомощия и заменя губернаторите на отделните щати с верни нему поддръжници.[79][80] През 1935 комунистите се разбунтуват навред из страната и правят неуспешен опит за завземане на властта.[81] Комунистическата заплаха служи на Варгас като претекст, за да направи повторен преврат две години по-късно и Бразилия става цялостна диктатура.[82][83] Потушаването на опозицията е брутално, с повече от 20 000 арестувани; създадени са концентрационни лагери за политическите затворници в отдалечени райони на страната; мъченията, репресиите и цензурата на медиите стават широко разпространена практика от страна на правителствените агенти.[84][85] Бразилия остава неутрална по време на първите години от Втората световна война, докато правителството не обявява война на силите от оста през 1942.[86] Варгас праща германски, италиански и японски имигранти в концентрационни лагери,[87] а през 1944 изпраща войски на бойното поле в Италия.[88][89] С победата на съюзниците през 1945 г. и с края на нацистко-фашиските режими в Европа, положението на Варгас става неудържимо и той бързо е свален чрез военен преврат.[90] Демокрацията е възстановена и генерал Еурику Гаспар Дутра е избран за президент, встъпвайки в длъжност през 1946 г.[91] Варгас се връща на власт през 1951, този път демократично избран, обаче вече неспособен да управлява в демокрация или да се занимава с активна опозиция, извършвайки самоубийство през 1954 г.[92][93] [редактиране] Военен режим и съвременна ера Няколко кратки временни правителства последвали едно подир друго след самоубийството на Варгас.[94] Жуселину Кубичек става президент през 1956 и взима една помирителна позиция по отношение на политическата опозиция, която му позволява да управлява без големи кризи.[95] Икономиката и индустриалният сектор нарастват значително,[96] но най-голямото му постижение е изграждането на новата столица – Бразилия, открита през 1960 г.[97] Неговият наследник, Жаниу Куадрус подава оставка в 1961, по-малко от година след встъпването му в длъжност.[98] Тогава управлението е поето от неговия вицепрезидент – Жуау Гуларт, който обаче се среща със силна политическа опозиция[99] и е свален от военен преврат през 1964 г., довел до последвалия военен режим.[100] Новият режим имал за цел да бъде преходен,[102] но постепенно се затваря в себе си и се превръща в пълна диктатура с обнародването на Институционалния акт № 5 през 1968 г.[103] Потушаването на противниците на диктатурата, включително и на градската гериля (guerrilha urbana),[104] става с твърда ръка, но не с жестокостта на други страни от Латинска Америка.[105] Поради извънредния икономически растеж, известен като „Бразилското икономическо чудо“, режимът достига най-високото си ниво на популярност в годините на репресиите.[106] Генерал Ернесту Гайзел встъпва в длъжност през 1974 и започва проекта си за редемократизация чрез процес, който според него ще бъде „бавен, постепенен и сигурен“.[107][108] Той слага край на военната индисциплина, която тегне върху страната още от 1889 г.,[109] както и на изтезанията на политическите затворници, на цензурата на пресата[110] и накрая, на самата диктатура, след изтичането на срока на действие на Институционалния акт № 5 през 1978 г.[103] Гайзел назначава за свой приемник ген. Жуау Фигейреду, на комуто възлага задачата за завършване на прехода към пълна демокрация.[111] Военнете напускат окончателно властта през 1985, когато Жузе Сарней става президент,[112] но до края на мандата си, той става изключително непопулярен заради икономическата криза и необичайно високата и неуправляема инфлация.[113] Новоизбраното правителство през 1989 г., докарва на власт почти непознатия тогава Фернанду Колор, който по-късно е свален от конгреса през 1992. Колор е наследен от своя вицепрезидент, Итамар Франку за назначаване на Фернанду Енрики Кардозу като финансов министър.[114] Кардозу създава успешния „Плану реал“[бел. 1], което дава стабилност на бразилската икономика.[115] Фернанду Кардозу е избран за президент през 1994 и повторно през 1998.[116] Мирния преход на властта между него и наследника му – Лула да Силва (избран през 2002 и преизбран през 2006) показа, че Бразилия най-накрая е постигнала така желаната, дългосрочна политическа стабилност.[101] [редактиране] Бележки - ↑ Името на текущата бразилска парична единица произхожда от предишната, съществувала до 1942 г. На португалски се нарича „Реал“, в превод, „истински“. [редактиране] Източници - ↑ Geo Brasil Granito do Cabo de Santo Agostinho, Pernambuco, Brasil - ↑ Direito 2 Projeto pode mudar data do descobrimento do Brasil - ↑ Portal do Governo Brasileiro História - Século XV/XVI. - ↑ Coroa Vermelha - Santa Cruz Cabrália BA - ↑ A primeira missa no Brasil - ↑ а б в Encarta Brazil - ↑ AQUINO, Rubim Santos Leão de; BELLO, Marco Antônio Bueno; DOMINGUES, Gilson Magalhães. Um sonho de liberdade: a conjuração de Minas. São Paulo: Editora Moderna, 1998. 176p. il. - ↑ BESOUCHET, Lidia, Pedro II e o século XIX, Nova Fronteira, 1979 - ↑ UOL Vestibular Café atrai imigrante europeu para o Brasil - ↑ UOL Vestibular Democracia volta com a campanha das 'Diretas já' - ↑ Brazil Country Brief World Bank - ↑ Mercosul Educacional. A Pré-História do Brasil registrada. - ↑ Maria Stella Ferreira-Levy, "O papel da migração internacional na evolução da população brasileira (1872 a 1972), Revista de Saúde Pública Volume 8, suplemento. Tabela 2, p. 74. - ↑ Mundo Estranho Какви индианци преобладавали по Бразилското крайбрежие по време на Откриването? - ↑ CASCUDO, Luís da Câmara. Речник на бразилския фолклор, том II, стр. 865 - ↑ Boxer, p. 98. - ↑ а б Boxer, p. 100. - ↑ Boxer, pp. 100–101. - ↑ а б Skidmore, p. 27. - ↑ Boxer, p. 101. - ↑ Boxer, p. 108 - ↑ а б Boxer, p. 102. - ↑ Skidmore, pp. 30, 32. - ↑ Skidmore, p. 36. - ↑ Skidmore, pp. 32–33. - ↑ Boxer, p. 110 - ↑ Skidmore, p. 34. - ↑ Bueno, pp. 80–81. - ↑ Факсимилета на няколко оригинални документа относно събитията в Бразилия през 17 век, които довеждат до инвазията от Холандската компания на Западните Индии, войната, примирието и тяхното оттегляне. - ↑ Bueno, p. 86. - ↑ Boxer, стр. 164. - ↑ Boxer с. 168, 170. - ↑ Boxer, стр. 169. - ↑ Boxer, стр. 207 - ↑ а б Boxer, p. 213. - ↑ Bueno, p. 145. - ↑ Lustosa, pp. 109-110 - ↑ Lustosa, pp. 117-119 - ↑ Lustosa, pp. 150-153 - ↑ Viana, p. 418 - ↑ Hendrik Kraay apud Lorenzo Aldé, Revista de História da Biblioteca Nacional, edição 50, ano 5 (Rio de Janeiro: SABIN, 2009), p. 20 - ↑ Sérgio Buarque de Holanda, O Brasil Monárquico: o processo de emancipação, 4ª ed. (São Paulo: Difusão Europeia do Livro, 1976), p. 403 - ↑ Lustosa, p. 208 - ↑ Vianna, p. 140 - ↑ José Murilo de Carvalho, A Monarquia brasileira (Rio de Janeiro: Ao Livro Técnico, 1993), p. 23 - ↑ Vainfas, p. 170 - ↑ Lyra (v.1), p. 17 - ↑ Carvalho 2007, p. 21 - ↑ Miriam Dohlnikoff, Pacto imperial: origens do federalismo no Brasil do século XIX (São Paulo: Globo, 2005), p. 206 - ↑ Carvalho (2007), p. 43 - ↑ Souza, p. 326 - ↑ Janotti, pp. 171–172 - ↑ Munro, p. 273 - ↑ Carvalho (2007), pp. 9, 222 - ↑ Lyra (v.1), p. 166 - ↑ Lyra (v.3), p. 62 - ↑ Vainfas, p. 18 - ↑ а б Munro, p. 280 - ↑ George Ermakoff, Rio de Janeiro – 1840–1900 – Uma crônica fotográfica (Rio de Janeiro: G. Ermakoff Casa Editorial, 2006), p. 189 - ↑ Schwarcz, p. 444 - ↑ Vainfas, p. 201 - ↑ Lyra (v.3), p. 126 - ↑ Ricardo Salles, Nostalgia Imperial (Rio de Janeiro: Topbooks, 1996), p. 194 – Въпреки това, реакцията на монархистите след падането на империята и последвалото изгнание на императорското семейство „не беше слаба, и още по-малко пък беше репресия“. - ↑ Lyra (v.3), p. 99 - ↑ Schwarcz, pp. 450, 457 - ↑ а б Barman (1999), p. 403 - ↑ Skidmore, p. 153 - ↑ Bueno, pp. 296–301 - ↑ Skidmore, p. 154 - ↑ Skidmore, pp. 155–156 - ↑ Bueno, pp. 328 and 331 - ↑ Skidmore, p. 162 - ↑ Bueno, p. 336 - ↑ Skidmore, p. 164 - ↑ Dietrich, Ana Maria in História Viva magazine, issue 67, year VI, 2009, p. 61 - ↑ Bueno, pp. 343–344 - ↑ Skidmore, p. 173 - ↑ Skidmore, pp. 182–183 - ↑ Bueno, pp. 346–347 - ↑ Skidmore, pp. 188–194 - ↑ Skidmore, p. 201 - ↑ Skidmore, pp. 202–203 - ↑ Skidmore, p. 204 - ↑ Skidmore, pp. 204–205 - ↑ Skidmore, pp. 209–210 - ↑ Skidmore, p. 210 - ↑ а б Fausto (2005), p. 502. - ↑ Gaspari, A Ditadura Envergonhada, pp. 141–142. - ↑ а б Gaspari, A Ditadura Envergonhada, p. 35. - ↑ Elio Gaspari, A ditadura escancarada (São Paulo: Companhia das Letras, 2002), p. 193. - ↑ Skidmore, p. 239 - ↑ Bueno, p. 379. - ↑ Gaspari, A Ditadura Envergonhada, pp. 34–35. - ↑ Gaspari, A Ditadura Envergonhada, pp. 35–36. - ↑ Bueno, p. 382. [редактиране] Външни препратки - ((pt)) Портал на бразилското правителство – История на страната
1.1 2.1 3.1 3.2 3.3 3.4 3.5 4.1 4.2 5.1 6.1 7.1 7.2 7.3 7.4 8.1 8.2 8.3 8.4 8.5 9.1 11.1 12.1 12.2 12.3 12.4 13.1 13.2 13.3 14.1 15.1 15.2 17.1 17.2 17.3 17.4 18.1 19.1 20.1 21.1 21.2 22.1 23.1 24.1 26.1 28.1 29.1 30.1 31.1 32.1 33.1 34.1 36.1 37.1 42.1 46.1 47.1 53.1 55.1 55.2 55.3 56.1 57.1 58.1 58.2 58.3 59.1 59.2 59.3 59.4 59.5 60.1 60.2 60.3 61.1 62.1 63.1 63.2 63.3 64.1 64.2 64.3 65.1 66.1 67.1 68.1 68.2 68.3 68.4 68.5 68.6 68.7 69.1 70.1 71.1 72.1 73.1 74.1 75.1 76.1 77.1 78.1 79.1 80.1 81.1 82.1 83.1 84.1 85.1 86.1 87.1 88.1 89.1 90.1 91.1 92.1 93.1 94.1 95.1 96.1 97.1 98.1 99.1 100.1 101.1 102.1 103.1 104.1
Talk:Portuguese Empire [edit] The direction this article is heading in There is way too much information now in the Age of Discovery section (just look at the size of the text under each heading - it is enormous). This article is an overview about the Portuguese Empire, not a list of every single discovery and event that happened. Detail should go into sub-articles. If we are ever going to get this to be a Featured Article, there needs to be a lot of trimming of this section and fleshing out of other sections. The Red Hat of Pat Ferrick t 13:15, 29 November 2009 (UTC) - I have moved the Age of Discovery text into Portuguese discoveries. The Red Hat of Pat Ferrick t 13:27, 29 November 2009 (UTC) surely the British empire lasted longer - invasion of ireland in 1169 until, well, they still have Gibraltar,Malvinas,Sandwich islands, diego garcia - where they deported the locals a few years back... —Preceding unsigned comment added by 81.151.111.19 (talk) 20:42, 27 January 2011 (UTC) [edit] The Map, again. Considering the recurring and polemic (but productive) discussions over the Spanish Empire anachronous map, I would suggest that the existing depiction of the Portuguese Empire map should undergo an upgrade. I don't know about many actual details of the Empire history, but -to exemplify- it is certainly anti-historical to transpose the actual map of Brazil (with its XXth century recognized borders) to the Empire map. Back in 1822 there were not even Portuguese claims over such a territory, not to mention the actual extent of State sovereignity. Salut, --IANVS (talk) 03:49, 15 February 2010 (UTC) - Well... in fact you are wrong! The present map depicts the exact borders of Brazil up to 1822, and does not present subsequent territorial changes in Brazil. Furthermore, those territories that were Brazil's in 1822 were much more than just Portuguese claims, they were de facto and de jure recognized as under Portuguese sovereignity. Cheers! The Ogre (talk) 14:04, 15 February 2010 (UTC) - Oh, by the way, I'm refering to this map... - and not this one... Of course, I meant the first one. Can you show me any documents from where I can learn that extent of land was recognized potuguese territory, please? As for the actual occupation of most of Amazonia and Matto Grosso by 1822, I seriously doubt it, anyway. Salut, --IANVS (talk) 19:53, 16 February 2010 (UTC) - Regarding the second one, I don't know what to say. If it is meant to represent the Portuguese Empire it is definitely flawed. If not, I'm not sure what does it represents. - BTW, this other map representing the empire in 1810 has another significant flaw: nor Cisplatina, nor Misiones were part of the Empire at that moment, not to mention the amazonian region et al. already mentioned. Maybe you have some documents there. Salut, --IANVS (talk) 21:06, 16 February 2010 (UTC) - Yes, the othe two maps you mention have severe flaws. But regarding the 1st one, you would be suprised by the rates of actual occupation, not to mention international recognition. For sources you may want to check Boxer's books, namely "Salvador de Sá and the Struggle for Brazil and Angola, 1602-1686 (1952)", "The Dutch in Brazil (1957)", "The Golden Age of Brazil, 1695-1750 (1962)", and first of all "The Portuguese Seaborne Empire (1969)". Meanwhile notice that, as it is said in Brazil#Portuguese colonization and territorial expansion (my bold): The land now called Brazil (the origin of whose name is disputed), was claimed by Portugal in April 1500, on the arrival of the Portuguese fleet commanded by Pedro Álvares Cabral.[1] The Portuguese encountered stone age natives divided into several tribes, most of whom shared the same Tupi-Guarani linguistic family,[1] and fought among themselves.[2] Colonization was effectively begun in 1534, when Dom João III divided the territory into twelve hereditary captaincies,[3][4] but this arrangement proved problematic and in 1549 the king assigned a Governor-General to administer the entire colony.[4][5] The Portuguese assimilated some of the native tribes[6] while others were enslaved or exterminated in long wars or by European diseases to which they had no immunity.[7][8] By the mid 16th century, sugar had become Brazil's most important export[2][9] and the Portuguese imported African slaves[10][11] to cope with the increasing international demand.[7][12] Through wars against the French, the Portuguese slowly expanded their territory to the southeast, taking Rio de Janeiro in 1567, and to the northwest, taking São Luís in 1615.[13] They sent military expeditions to the Amazon rainforest and conquered British and Dutch strongholds, founding villages and forts from 1669.[14] In 1680 they reached the far south and founded Sacramento on the bank of the Rio de la Plata, in the Eastern Strip region (present-day Uruguay).[15] At the end of the 17th century sugar exports started to decline[16] but the discovery of gold by explorers in the region that would later be called Minas Gerais (General Mines) around 1693, and in the following decades in current Mato Grosso and Goiás, saved the colony from imminent collapse.[17] From all over Brazil, as well as from Portugal, thousands of immigrants came to the mines.[18] The Spanish tried to prevent Portuguese expansion into the territory that belonged to them according to the 1494 Treaty of Tordesillas, and succeeded in conquering the Eastern Strip in 1777. However, this was in vain as the Treaty of San Ildefonso, signed in the same year, confirmed Portuguese sovereignty over all lands proceeding from its territorial expansion, thus creating most of the current Brazilian borders.[19] In 1808, the Portuguese royal family, fleeing the troops of the French Emperor Napoleon I that were invading Portugal and most of Central Europe, established themselves in the city of Rio de Janeiro, which thus became the seat of the entire Portuguese Empire.[20] In 1815 Dom João VI, then regent on behalf of his incapacitated mother, elevated Brazil from colony to sovereign Kingdom united with Portugal.[20] In 1809 the Portuguese invaded French Guiana (which was returned to France in 1817)[21] and in 1816 the Eastern Strip, subsequently renamed Cisplatina.[22] - ^ a b Boxer, p.98. - ^ a b Boxer, p.100. - ^ a b Skidmore, p.27. - ^ Boxer, p.108 - ^ a b Boxer, p.102. - ^ Skidmore, pp. 30, 32. - ^ Skidmore, p.36. - ^ Boxer, p.110 - ^ Skidmore, p.34. - ^ Skidmore, pp. 32-33. - ^ Calmon, p.294. - ^ Bueno, p.86. - ^ a b Boxer, p.213. - Furthermore, I made the map after making sure that the following maps (upon which I based this one) were correct: - Territorial evolution of colonial Brazil At the time of the Inconfidência Mineira I'm really sorry I do not have any actual chances to access not one of those sources. Moreover, there is not a single one of them on-line, as it seems. So I hope you won't mind, but I just have to rely on your good will to learn on this subjbect. Actually, I'd like to see just one or two quotes from where I can learn that the -certainly impressive- inland expansion of the XVIth century did actually went that far, and that it involved more than mere exploration (i.e.: actual de facto dominion and/or coextensive veritable undisputed claims over the whole of those territories). As well (and I hope I'm not really asking you too much), it would be important to me to learn that such extensive dominion/claim actually continued to exist as such for some continous period of time, or that at least it was veritably reassumed in the early XIXth century. Thank you very much for your kind attention. I enjoy learning this kind of counterintuitive facts. Salut, --IANVS (talk) 12:19, 22 February 2010 (UTC) - My pleasure! But you must give some time... LIfe is not limited to wikipedia! See you soon. The Ogre (talk) 13:28, 22 February 2010 (UTC) These maps are always a little guesswork anyway. Please do not remove the map because of a minor technicality. The Red Hat of Pat Ferrick t 01:49, 23 February 2010 (UTC) was as if the world of all Albanians as would be —Preceding unsigned comment added by 91.210.138.254 (talk) 14:37, 27 February 2010 (UTC) [edit] Longest lived? Is Portugal really the longest-lived colonial empire? France, after all, still owns French Guiana to this day. Kennercat (talk) 05:47, 20 March 2011 (UTC) - By that token, Portugal still has the Açores and the Madeira. Just like French Guiana, they elect parliamentarians to the National Assembly and are considered an integral part of the national territory, rather than colonies. --Wtrmute (talk) 18:46, 24 March 2011 (UTC) [edit] File:Portugal kingdom braganza.gif Nominated for Deletion [edit] File:Handover Ceremony of Macau Government.jpg Nominated for Deletion [edit] Dozens of citations added It seemed to me that the only significant problem this article had was the citations needed to get this article up to GA status. I've added a at least a few dozen of them myself that I could find. The few that I couldn't find was probably done explicitly in some other language (I've encountered Portuguese and French sources), but am not well-versed in either language for transferring in those. Is it possible that anyone can find the last few citations needed so this article can get a GA renomination. I would like to see one of the significant colonial European Empires (I believe the British Empire is the only one with either a FA or GA) acquire that status. Thanks for reading! LeftAire (talk) 16:30, 12 July 2012 (UTC) - Former good article nominees - Delisted good articles - Start-Class Portugal articles - Top-importance Portugal articles - Start-Class Brazil articles - Mid-importance Brazil articles - Start-Class Uruguay articles - Mid-importance Uruguay articles - Uruguay (history) articles - All WikiProject Uruguay articles - Start-Class Morocco articles - Low-importance Morocco articles - Start-Class India articles - Start-Class India articles of Low-importance - Low-importance India articles - WikiProject India articles - Start-Class Malaysia articles - Low-importance Malaysia articles - Start-Class Macau articles - High-importance Macau articles - WikiProject Macau articles - Start-Class China-related articles - Low-importance China-related articles - Start-Class China-related articles of Low-importance - Start-Class Indonesia articles - Mid-importance Indonesia articles - Start-Class former country articles - WikiProject Former countries articles - Start-Class history articles - Low-importance history articles - Start-Class Africa articles - Low-importance Africa articles - WikiProject Africa articles - Start-Class South America articles - Mid-importance South America articles - WikiProject South America articles