http___en.wikipedia.org_wiki_Italian_grammar.xml
1.1 2.1 3.1 4.1 5.1 6.1 7.1 8.1 9.1 10.1 11.1 12.1 13.1 14.1 14.2 15.1 16.1 17.1 19.1 20.1 21.1 22.1 23.1 24.1 25.1 26.1 26.2 27.1 27.2 28.1 28.2 29.1 29.2 30.1 31.1 31.2 32.1 33.1 34.1 35.1 36.1 37.1 37.2 38.1 38.2 39.1 40.1 41.1 42.1 43.1 44.1 45.1 46.1 46.2 47.1 47.2 48.1 49.1 50.1 51.1 52.1 53.1 54.1 55.1 56.1 57.1 58.1 59.1 60.1 61.1 62.1 63.1 64.1 65.1 66.1 67.1 68.1 68.2 69.1 70.1 70.2 71.1 72.1 73.1 74.1 74.2 75.1 76.1 76.2 77.1 78.1 79.1 80.1 81.1 82.1 83.1 84.1 85.1 86.1 87.1 88.1 89.1 90.1 90.2 91.1 91.2 92.1 92.2 93.1 94.1 95.1 95.2 96.1 96.2 97.1 98.1 99.1 99.2 100.1 101.1 102.1 103.1 104.1 105.1 105.2 105.3 106.1 106.2 106.3 107.1 108.1 108.2 109.1 110.1 110.2 110.3 110.4 111.1 112.1 113.1 113.2 114.1 114.2 115.1 115.2 115.3 116.1 117.1 118.1 119.1 119.2 119.3 119.4 119.5 120.1 121.1 122.1 123.1 124.1 124.2 125.1 125.2 126.1 126.2 126.3 126.4 127.1 127.2 128.1 128.2 129.1 129.2 130.1 130.2 130.3 131.1 131.2 132.1 133.1 134.1 135.1 136.1 137.1 138.1 138.2 139.1 140.1 141.1 142.1 143.1 144.1 145.1 145.2 145.3 145.4 146.1 147.1 147.2 147.3 147.4 147.5 147.6 148.1 149.1 149.2 149.3 150.1 151.1 152.1 152.2 152.3 152.4 152.5 152.6 153.1 154.1 155.1 156.1 156.2 156.3 157.1 158.1 158.2 159.1 160.1 160.2 161.1 162.1 162.2 163.1 164.1 164.2 165.1 166.1 166.2 167.1 168.1 168.2
Италианска граматика Тази страница описва основните граматически правила в италианския език. Съдържание - 1 Съществителни имена (I nomi) - 2 Членове (gli articoli) - 3 Лични местоимения (i pronomi personali) - 4 Прилагателни имена (gli aggettivi) - 5 Времена (i tempi) - 6 Глаголи (i verbi) - 7 Неправилни глаголи (i verbi irregolari) - 8 Наречия (gli avverbi) - 9 Изречения и словоред Съществителни имена (I nomi)[редактиране | edit source] Съществителните в италианския език имат род - мъжки и женски, и число - единствено и множествено. Родът и числото винаги се показва от предпоставения определителен или неопределителен член (ако е придружено от такъв), а обикновено и от крайната гласна на думата (т.е. от окончанието). В повечето случаи: - Мъжки род, ед. число завършва на -o, мн. число на -i → il ragazzo / i ragazzi (момчето / момчетата) - Женски род, ед. число завършва на -a, мн. число на -e → la ragazza / le ragazze (момичето / момичетата) - Мъжки род, ед. число завършва и на -e, мн. число на -i → il cane / i cani (кучето / кучетата) - Женски род, ед. число завършва и на -e, мн. число на -i → la parete / le pareti (стената / стените) Неправилни съществителни (I nomi irregolari)[редактиране | edit source] Модел на неправилност на съществителните: - Мъжки род, ед. число завършва на -a, мн. число на -i → il problema / i problemi (проблем / проблеми). - Женски род, ед. число завършва на -o, мн. число на -i → la mano / le mani (ръката / ръцете), la dinamo / le dinamo (динамо) (неизменямо в мн.ч.). - Съществителните окончаващи на ударена гласна -à, -è, -ò, -ì, -ù остават неизменяеми в мн.ч. от тях: - повечето от съществителните завършващи на -è и - ì са от м.р. → il caffè / i caffè (кафето / кафетата), il tè / i tè (чаят / чаьовете); - повечето от съществителните завършващи на -à и -ù са от ж.р. → la necessità / le necessità (необходимостта / необходимостите) la tribù / le tribù (племето / племената). - Съществителни завършващи на съгласна. Това най-често са думи с чужд произход → il film / i film (филм / филма) (неизменяемо в мн.ч.). - Съществителни завършващи на -i, те са предимно с гръцки произход и оставят неизменяеми в мн.ч. → la ipotesi / le ipotesi (хипотезата / хипотезите). Рода и числoто на неправилните съществителни се подразбира от поставения граматичен член или от някакъв друг определител в изречението, например прилагателно: la città / le città (града / градовете) или bella città / belle città (хубав град / хубави градове). Някои части на тялото, както и други съществителни от мъжки род ед.ч. -о, образуват мн.ч. като преминават в женски род и приемат окончанието -а: - il braccio (м.р.) / le braccia (ж.р.) (ръката / ръцете) - il ginocchio (м.р.) / le ginocchia (ж.р.) (коляното / колената) - il sopracciglio (м.р.) / le sopracciglia (ж.р.) (веждата / веждите) - l'uovo (м.р.) / le uova (ж.р.) (яйцето / яйцата) - il paio (м.р.) / le paia (ж.р.) (чифта / чифтовете) Тези съществителни са действително от среден род, а окончанията им са правилно образувани от латинските окончания за среден род във 2-ро склонение. Обичаят да ги наричаме “неправилни” или “подвижен род” (genere mobile) идва от факта, че съществителните от този вид са толкова малко, че се поставя под съмнение реалното съществуване на среден род. Има и няколко отделни изключения, при които думата е съкратена, но е запазила първоначалния си род. Употребени в разгърнатата си форма обаче, образуват мн.ч. сменяйки окончанието по общата схема, nапример: - la foto = la fotografia (снимката) - la moto = la motocicletta (мотоциклетът) - la radio = la radiofonia (радиото), и други. Специфични случаи за образуване на множествено число[редактиране | edit source] - Думите завършващи на -io (с неударено -i), образуват мн.ч. на -i (губят i-то на основата и запазват i-то на окончанието): il bacio / i baci; il viaggio / i viaggi. - Думите завършващи на -co и -go: - Образуват мн.ч. на -ci [чи] и -gi [джи] най-често, когато ударението на думата пада върху третата сричка броена от края към началото: medico / medici, teologo / teologi; - Образуват мн.ч. на -chi [ки] и -ghi [ги] най-често, когато ударението на думата пада върху предпоследната сричка броена отзад напред: fuoco / fuochi, lago / lagi. "h" се вмъква преди меката гласна -i, за да се запази твърдия звук на [к] и [г]. Образуване на мн.ч. на -chi и -ghi или -ci и -gi зависи от няколко фактора, най-важният от който е позицията на ударението в думата. Има множество изключения, например: amico / amici, greco / greci, incarico / incarichi, obbligo / obblighi. - Думите завършващи на -ca и -ga образуват мн.ч. на -chi и -ghi в м.р., на -che и -ghe в ж.р."h" се вмъква преди меките гласни -i и -е, за да се запази твърдия звук на [к] и [г]: il duca / i duchi, il collega / i collega; l'oca / le oche, la strega / le strege. - Думите завършващи на -cia и -gia (с неударено -i): - Образуват мн.ч. на -cie и -gie, когато последната буква преди наставката е гласна: la camicia / le camicie, la ciliegia / le ciliegie; - Образуват мн.ч. на -ce и -ge, когато последната буква преди наставката е съгласна: l'arancia / le arance, la frangia / le frange. - Думите завършващи на -ie (обикновено от ж.р.) не се променят в мн.ч. и остават с окончанието -ie, с изключение на: la superficie / le superfici и la moglie / le mogli. Членове (gli articoli)[редактиране | edit source] В италианският език няма среден род, има само мъжки и женски род. Определителен член (l'articolo determinativo)[редактиране | edit source] - Мъжки род, ед.ч.: il (lo пред нечист съгласен звук, l' пред гласна) - Мъжки род, мн.ч.: i (gli пред гласна или нечист съгласен звук) - Женски род, ед.ч.: la (l' пред гласна) - Женски род, мн.ч.: le Нечистите съгласни звукове са z или s + съгласна (sp, st, и т.н.). Неопределителен член (l'articolo indeterminativo)[редактиране | edit source] - Мъжки род: un (uno пред нечист съгласен звук) - Женски род: una (un' пред гласна) Лични местоимения (i pronomi personali)[редактиране | edit source] Склонение[редактиране | edit source] Забележки: - egli/ella имат тенденция към изпадане от употреба, esso/essa/essi/esse са редки форми за среден род. - 2-ро лице имен. падеж има неучтива форма tu и учтива форма Lei. lei (тя) в 3-то лице ед.ч. и Lei (Вие) (2-ро лице ед.ч. учтива форма се произнасят по еднакъв начин, но се изписват различно, както е показано - с малка и съответно с голяма начална буква. Учтивите форми Lei/Loro се скланят по правилата за 3-то лице. Учтивата форма в италианския език се предава с 3 л.ед.ч. и мн.ч на местоимението и на глагола, за разлика от българския език във 2 л. мн.ч. - Формите за винителен падеж mi, ti, ci, и vi стават me, te, noi, и voi, когато искаме да акцентираме на местоимението и да му продадем важност в изречението. Те са ударената форма на личните местоимения и винаги се поставят след глагола (salutano me), за разлика от неударените форми, които винаги стоят пред глагола (mi salutano). - Формите за винителен падеж lo и la се съкращават на l' преди гласна или h. - Формите за дателен падеж mi, ti, ci, и vi стават me, te, ce и ve, когато стоят пред местоимение във винителен падеж. - Формата за дателен падеж gli се свързва със формите за винителен падеж lo, la, li, и le и образува glielo, gliela, glieli, и gliele. - Lui е във винителен падеж в официалния и писмен италиански, в разговорния език обаче често (но не винаги) заменя egli в ролята на подложно местоимение. Същото се наблюдава и при loro/essi. Прилагателни имена (gli aggettivi)[редактиране | edit source] Прилагателните, също като съществителните, имат два рода - мъжки и женски, и две числа - единствено и множествено. Прилагателните образуват множествено число по правилата на съществителните. Обикновено при прилагателните: - Мъжки род на -o образува мн.число на –i. - Мъжки род на -e образува мн.число на –i. - Женски род на -a образува мн.число на –e. - Женски род на -e образува мн.число на –i. Прилагателното винаги се съгласува по род и число със съществителното, към което се отнася: ragazzo alto / ragazzi alti, ragazza alta / ragazze alte (високо момче / високи момчета, високо момиче / високи момичета). Прилагателното обикновено стои след съществителното, към което се отнася: mela matura (узряла ябълка). Притежателни местоимения[редактиране | edit source] - Мъжки род, ед.ч.: mio, tuo, suo, nostro, vostro, loro - Женски род, ед.ч.: mia, tua, sua, nostra, vostra, loro - Мъжки род, мн.ч.: miei, tuoi, suoi, nostri, vostri, loro - Женски род, мн.ч.: mie, tue, sue, nostre, vostre, loro В повечето случаи притежателното местоимение трябва да се членува, обикновено с определителен член: - Ho perso la mia penna. (Загубих химикалката си.) - Mi piace il mio lavoro. (Харесвам работата си.) - Hanno rubato la mia automobile! (Откраднаха ми колата!) Или с неопределителен член: - Un mio amico mi ha detto che... (Един мой приятел ми каза, че...) - Ho visto una sua foto. (Виждал съм една негова/нейна снимка.) - Luca è un mio amico. (Лука е един мой приятел.) Единственото изключение са притежателните местоимения отнасящи се за отделен член на семейството, но не и когато е видоизменено (в умалителна или гальовна форма) или придружено от качествено прилагателно: - Sara è mia sorella (Сара е сестра ми.); Sara è la mia sorellina (Сара е сестричката ми); Sara è la mia cara sorella (Сара е скъпата ми сестра). - Questa penna è di mia zia. (Тази химикалка е на леля ми.) При роднински връзки употребени в мн.ч., както и пред loro, членната форма се запазва при всички случаи. Времена (i tempi)[редактиране | edit source] - Прости времена (примерите са в 1-во лице) - Сложни времена - Особени форми - Минало просто време е с тенденция към изпадане от разговорния италиански език. Все още се ползва в Южна Италия, но все по-рядко. То обаче се среща много често в литературата, дори и в съвременната. 1.↑ Bertinetto, Pier Marco. 1986. Tempo, Aspetto e Azione nel verbo italiano: il sistema dell'indicativo. [Tense, aspect and action in the Italian verb: the system of the indicative.] (Studi di grammatica italiana pubblicati dall'Accademia della Crusca.)Firenze: Preso dall'Accademia Della Crusca. Глаголи (i verbi)[редактиране | edit source] Инфинитивът на италианските глаголи окончава на едно от следните три окончания” -are, -ere, или -ire. (Изключения: porre "поставям" (от латинското ponere), и няколко глагола окончаващи на -urre или -arre, например tradurre (латински traducere) - "превеждам" и "trarre" – "изтеглям". Спомагателни глаголи в сложни времена[редактиране | edit source] В италианския сложните времена се образуват с помощта на спомагателни глаголи (или essere "съм" или avere "имам"). Повечето глаголи ползват avere за спомагателен глагол. Изключение правят възвратните глаголи, глаголи в страдателен залог, и непреходните глаголи за движение или промяна на състоянието при които действието е неволно (напр. “падам” или “умирам”). Правенето на разлика между двата спомагателни глагола е важно за правилното образуване на сложни времена, както и за съгласуването на миналото причастие. Минало причастие[редактиране | edit source] Минало причастие в италианския се използа и като прилагателно, и като форма за образуване на множество сложни времена. Минало причастие спрегнато с essere се спряга по правилата за спрягане на прилагателните. При непреходните essere глаголи, миналото причастие се съгласува с подлога:lui è partito; lei è partita. Това важи и за възвратните глаголи, безличната si конструкция, както и страдателен залог, който също върви с essere. Минало причастие спрегнато с avere никога не се променя за да се съгласува с подлога. То обаче се съгласува с прякото допълнение в случаите, когато то бива заместено от местоимение (напр Hai mangiato la mela? - Si, l'ho mangiata (Изяде ли ябълката?- Да, изядох я)). Правилни спрежения[редактиране | edit source] Изявително наклонение (modo indicativo)[редактиране | edit source] Инфинитивът на глаголите от първо спрежение окончава на -are, на глаголите от второ спрежение на -ere, а на тези от трето на -ire. Някои глаголи от трето спрежение като capire добавят -isc- между основата и окончанието в сегашно време, напр. capisco, capisci, capisce и т.н. Невъзможно е да се прецени по инфинитива при кои глаголи се наблюдава това явление, но има тенденция това да са по-кратките глаголи. Някои граматични системи разглеждат "isco" глаголите като отделно 4-то спрежение. Има и някои определени глаголи окончаващи на -rre, а именно trarre, porre, (con)durre и произтичащи от тях форми с различни представки (като attrarre, comporre, dedurre, и др.). Те произлизат от по-ранните форми trahere, ponere, ducere и се спрягат като тях. Подчинително наклонение (modo congiuntivo)[редактиране | edit source] - Глаголи от трето спрежение като capire споменати по-горе добавят -isc- в първо, второ и трето лице ед.ч. и трето лице мн.ч. в сегашно време. - Сложни форми (минало и минало свършено) като се добави миналото причастие (напр. parlato) към съответната форма на спомагателния глагол (като "abbia") в сегашно и в несвършено време. Условно наклонение (modo condizionale)[редактиране | edit source] От таблицата се вижда, че глаголите придобиват окончание според класа си, -are преминава в -er-, -ere преминава в -er-, а -ire в -ir-, същите корени, които се ползват в Бъдеще време, изявително наклонение. Към този корен глаголите добавят окончание според спрежението си. Някои глаголи не следват този модел, а приемат неправилни окончания. Тези глаголи включват: Andare (отивам)~ Andr-, Avere (имам)~ Avr-, Bere (пия)~ Berr-, Dare (давам)~ Dar-, Dovere (трябва)~ Dovr-, Essere (съм)~ Sar-, Fare (правя)~ Far-, Godere (наслаждавам се)~ Godr-, Potere (мога)~ Potr-, Rimanere (оставам)~ Rimarr-, Sapere (знам)~ Sapr-, Sedere (седя)~ Sedr-, Stare (съм/чувствам се)~ Star-, Tenere (държа)~ Terr-, Vedere (виждам)~ Vedr-, Venire (идвам)~ Verr-, Vivere (живея)~ Vivr-, Volere (искам)~ Vorr- и др. Италианското условно наклонение е наклонение, което се отнася до действие, което е възможно или вероятно да се случи, но дадено условие не му позволява. Напр. Io andrei in spiaggia, ma fa troppo freddo. Аз бих отишъл на плажа, но е толкова студено. Може да се ползва в две времена, в сегашно, като се спрегне съответното съществително, и в минало, като се ползва спомагателен глагол спрегнат в условно наклонение, с минало причастие на съответното съществително. Напр. Io mangerei molto adesso, se non stessi provando ad impressionare queste ragazze. Бих ял много, ако не се опитвах да впечатля тези момичета. Io sarei andato in città, se avessi saputo che loro ci stavano andando. Щях да отида в града, ако знаех, че те ще ходят. Условно налонение в италианския може да се ползва за да изрази "бих могъл", чрез спрегнатите форми на глагола potere (мога), или "би трябвало", чрез спрегнатите форми на глагола dovere (трябва да) Напр. Lui potrebbe leggere un libro. Той би могъл да прочете една книга. Lei dovrebbe andare a letto. Тя би трябвало да си легне. Повелително наклонение (modo imperativo)[редактиране | edit source] Глаголи от рода на capire добавят -isc- във всички форми освен noi и voi. Нелични форми[редактиране | edit source] - Деепричастие: -ando, -endo, -endo - Причастие: -ato, -uto, -ito Неправилни глаголи (i verbi irregolari)[редактиране | edit source] При все, че повечето италиански глаголи са правилни, много от най-често употребяваните глаголи са неправилни. Това са спомагателните глаголи essere и avere, както и модални глаголи potere (мога), dovere (трябва да), stare (стоя, съм), sapere (знам), и volere (искам). 110-те най-употребявани неправилни глагола са спрегнати тук. essere (съм,спомагателен глагол)[редактиране | edit source] avere (имам, спомагателен глагол)[редактиране | edit source] potere (мога, модален глагол)[редактиране | edit source] dovere (трябва да, модален глагол)[редактиране | edit source] Наречия (gli avverbi)[редактиране | edit source] Повечето от тях се образуват от прилагателно, като към формата на прилагателното име в женски род се прибави окончанието -mente. Например: lento (бавен) → lenta → lentamente (бавно). Прилагателните окончаващи на -re или -le загубват "e" преди добавянето на -mente: facile "лесен" става facilmente "лесно". Има и изключения: altro → altrimenti, leggero → leggermente и др. Изречения и словоред[редактиране | edit source] Италианският е със словоред от типа подлог-сказуемо-допълнение, като подлога, сказуемото и допълнението обикновено са в този ред. Ако подлогът е местоимение, той обикновено се изпуска, защото си личи от спрежението на глагола в различните лица. Местоименията се ползват само с цел да се наблегне на подлога. Въпросите се означават с повишаване на интонацията в края на изречението (в писмен вид – с въпросителен знак). Въпросителните думи (как, кой, какво, и т.н.) просто заместват липсвашия подлог или допълнение. Размяната на местата на подлога и сказуемото за разлика от повечето европейски езици не означава въпрос, а само акцентира на подлога, макар употребата на този похват може да бъде променлива. Например: По прицип прилагателното в италианския следва след съществителното, което определя, а наречието следва след глагола. Но, подобно на френския език, прилагателните поставяни пред съществителното обозначават съществен признак на съществителното. Показателните местоимения (напр. questo това, quello онова) стоят преди съществителното, а някои особени прилагателни (напр. bello) могат да бъдат спрегнати като показателни местоимения и също да се поставят преди съществителното. Местоименни допълнения[редактиране | edit source] Въпреки че по правило допълнението стои след глагола, това се променя когато допълнението е местоимение. Местоимения в дателен и винителен падеж стоят преди глагола. Ако има спомагателен глагол, местоименията стоят преди него. Ако има местоимения и в дателен, и във винителен падеж, то това в дателния се поставя първо. Местоименните частици ce/ci и ne, от гледна точка на словореда, се разглеждат като местоимения във винителен падеж. (Забележете че ci, 1-во лице винителен падеж, може лесно да бъде объркано със ci, частица във винителен падеж, които не са едно и също нещо. Виж примерите.) Примери: И накрая, в заповедната форма и инфинитива, местоименното допълнение отново стои след глагола, но този път като наставка: Съгласуване на времената в подчинени изречения[редактиране | edit source] Италианският е наследил consecutio temporum, граматическо правило от латинския език, което определя съгласуването на времената в подчинените изречения. Правилата на consecutio temporum' са много стриктни, но са с тенденция към отпадане от разговорния език. Тези правила свързват подчиненото с главното изречение, изразявайки едновременност, предшественост или следователност на действието. - за да покаже едновременност на действията когато главното изречение е във просто време (бъдеще, сегашно, или минало просто,) подчиненото изречение се поставя във Сегашно време Подчинително наклонение, за да покаже едновременност в сегашно време. - Penso che Davide sia buono. Мисля, че Давиде е добър човек. - когато главното изречение е във минало несвършено или свършено време подчиненото изречение се поставя във Минало несвършено време Подчинително наклонение, за да покаже едновременност в миналото. - Pensavo che Davide fosse buono. Мислех, че Давиде е добър човек. - за да покаже следшественост на действието когато главното изречение е във просто време (бъдеще, сегашно, или минало просто,) подчиненото изречение се поставя във Минало време Подчинително наклонение. - Penso che Davide sia stato buono. Мисля, че Давиде е бил добър човек. - за да покаже следшественост на действието когато главното изречение е във минало несвършено или свършено време , подчиненото изречение се поставя във минало предварително време. - Pensavo che Davide fosse stato buono. Мислех, че Давиде е бил добър човек. - за да покаже следшественост, подчиненото изречение използва не Подчинително ами Изявително наклонение, защото подчинителното няма бъдеще време. - Penso che Davide sarà buono. Мисля, че Давиде ще бъде добър. - подчинененото изречение може да ползва минало време в условно наклонение когато главното изречение е във минало просто време, подобно на английския и френския език. - Pensavo che Davide sarebbe stato buono. Мислех, че Давиде би бил добър.
1.1 2.1 2.2 3.1 4.1 5.1 6.1 7.1 8.1 9.1 10.1 11.1 12.1 13.1 14.1 15.1 16.1 17.1 18.1 19.1 20.1 21.1 22.1 23.1 24.1 24.2 24.3 24.4 25.1 25.2 26.1 27.1 27.2 28.1 29.1 30.1 31.1 32.1 33.1 34.1 35.1 36.1 37.1 38.1 39.1 40.1 41.1 42.1 43.1 44.1 45.1 46.1 47.1 48.1 49.1 50.1 51.1 51.2 51.3 52.1 53.1 54.1 55.1 55.2 56.1 57.1 58.1 59.1 60.1 61.1 62.1 63.1 64.1 65.1 66.1 67.1 67.2 68.1 68.2 69.1 70.1 70.2 70.3 71.1 72.1 73.1 74.1 75.1 76.1 77.1 78.1 79.1 80.1 81.1 82.1 83.1 84.1 84.2 85.1 86.1 86.2 86.3 86.4 86.5 87.1 88.1 89.1 90.1 91.1 92.1 93.1 93.2 93.3 94.1 95.1 96.1 97.1 98.1 98.2 99.1 100.1 101.1 102.1 102.2 102.3 102.4 103.1 104.1 104.2 104.3 105.1 106.1 106.2 107.1 108.1 108.2 108.3 108.4 108.5 108.6 108.7 108.8 108.9 108.10 109.1 110.1 110.2 110.3 110.4 110.5 111.1 111.2 111.3 111.4 111.5 112.1 113.1 114.1 114.2 114.3 114.4 115.1 116.1 117.1 118.1 119.1 120.1 120.2 121.1 122.1 123.1 123.2 123.3 123.4 123.5 124.1 125.1 125.2 125.3 125.4 126.1 127.1 128.1 129.1 130.1 131.1 132.1 133.1 134.1 135.1 135.2 136.1 137.1 137.2 137.3 137.4 138.1 138.2 139.1 140.1 141.1 142.1 142.2 143.1 143.2 144.1 144.2 145.1 146.1 146.2 147.1 148.1 148.2 148.3 148.4 149.1 149.2 150.1 150.2 150.3 150.4 151.1 151.2 151.3 151.4 151.5 151.6 152.1 153.1 153.2 153.3 154.1 155.1 155.2 156.1 157.1 157.2 158.1 159.1 159.2 160.1 161.1 161.2 162.1 163.1 163.2 164.1 165.1 165.2 166.1 167.1 167.2 168.1 169.1 169.2 169.3 169.4 170.1 171.1 172.1 173.1 174.1 175.1 175.2 176.1 177.1 177.2 178.1 179.1 179.2 180.1 181.1 182.1 182.2 183.1 184.1 185.1 186.1 187.1 188.1 188.2 188.3 189.1 189.2 190.1 190.2 190.3 190.4 191.1 191.2 191.3 192.1 193.1 194.1 194.2 194.3 195.1 196.1 197.1 198.1 199.1 200.1 201.1 202.1 202.2 203.1 203.2 204.1 204.2 204.3 205.1 205.2 205.3 206.1 207.1 208.1 208.2 209.1 210.1 211.1 211.2 212.1 212.2 213.1 214.1 215.1 216.1 217.1 218.1 219.1 219.2 219.3 220.1 221.1 222.1 223.1 224.1 224.2 224.3 225.1 226.1 227.1 227.2 227.3 227.4 228.1 228.2 228.3 228.4 229.1 230.1 230.2 230.3
Italian grammar Italian grammar is the body of rules describing the properties of the Italian language. Italian words can be divided into these lexical categories: article, noun, adjective, pronoun, verb, adverb, preposition, conjunction, and interjection. Contents - 1 Articles - 2 Inflection of nouns and adjectives - 3 Nouns - 4 Adjectives - 5 Pronouns - 6 Verbs - 6.1 Tenses - 6.2 Compound tense auxiliary verbs - 6.3 Past participle - 6.4 Tense relationship in subordinate sentences - 6.5 Regular conjugations - 6.6 Irregular verbs - 7 Adverbs - 8 Prepositions - 9 Sentences and word order - 10 Disputed points in Italian grammar - 11 Italian grammar books - 12 References - 13 External links Articles[edit] Italian articles vary according to definiteness (definite, indefinite, and partitive), number, gender, and the initial sound of the subsequent word. Partitive articles compound the preposition "di" with the corresponding definite article, to express uncertain quantity. In the plural, they typically translate into English as "few". In the singular, typically as "some". Note: a partitive article does not really exisit in italian. "Del, della, degli, etc." is actually the union of the preposition "Di" (of) with the determinative article "Il, la, gli, etc." Inflection of nouns and adjectives[edit] Nouns and adjectives generally inflect by gender (masculine and feminine, with only some instances of vestigial neuter) and number (singular and plural). Inflection patterns are similar for the two categories: In the last two examples, only the article carries information about gender and number. The Italian hard and soft C and G phenomenon leads to a few spelling/pronunciation peculiarities in certain cases: - Words in -cio and -gio form plurals in -ci and -gi, e.g. bacio / baci ("kiss(es)") - Words in -cia and -gia have been a point of contention; according to a commonly employed rule,[4] they: - form plurals in -cie and -gie if the final letter before the suffix is a vowel: camicia, camicie ("shirt(s)"); ciliegia, ciliegie ("cherry"/"cherries"). - form plurals in -ce and -ge if the final letter before the suffix is a consonant: frangia, frange ("fringe(s)"); faccia, facce ("face(s)").[5] - when the i is stressed, it always remains in plural: farmacia / farmacie ("chemist's shop(s)"), nevralgia / nevralgie ("neuralgia(s)"). - Words in -co and -go behave quite irregularly: "the grammarians are skeptical of any attempt at giving a ruling about this area".[6] There are only partial, empirical rules of thumb: - plurals are formed with -chi and -ghi if the last letter before the suffix is a consonant or a stressed vowel: fungo / funghi ("mushroom(s)"), stecco / stecchi ("stick(s)"), mago / maghi ("magician(s)"), fuoco / fuochi ("fire(s)") - plurals are formed with -ci and -gi if the last letter before the suffix is an unstressed vowel: comico / comici ("comedian(s)"), medico / medici ("physician(s)") - in words ending with -logo suffix, the plural is usually[6] in -gi when -logo means "expert" or "student", corresponding to English -logist (e.g. archeologo / archeologi, "archaeologist(s)"), while it is in -ghi when it means "speech" or "reasoning", corresponding often to English -logue/-log (e.g. catalogo / cataloghi, "catalogue(s)"). - there are exceptions such as amico / amici ("friend(s)"), greco / greci ("Greek(s)"), valico / valichi ("mountain pass(es)"), carico / carichi ("cargo(s)"). Nouns[edit] Most nouns derive from Latin, from Greek or from a Latinization of foreign words: Any other noun, both those from Latin with an unusual ending and those derived from languages other than Latin or Greek, and not Latinized (cifra - meaning "digit" - and ragazzo/ragazza - meaning "boy/girl" - are from Hebrew and Arabic respectively, but they are Latinized)[citation needed], and nouns ending with a stressed vowel are not inflected, thus: - il re / i re ("the king(s)": rex / reges) - il caffè / i caffè ("the coffee(s)") - il film / i film ("the film(s)") There are certain words (neuter in Latin) that are masculine in the singular and feminine or masculine in the plural: - il braccio / le braccia or i bracci ("the arm(s)") - l'uovo / le uova ("the egg(s)") - il ginocchio / le ginocchia or i ginocchi ("the knee(s)") - il sopracciglio / le sopracciglia or i sopraccigli ("the eyebrow(s)") These nouns' endings derive regularly from the Latin neuter endings of the second declension (sg. -um / pl. -a), but there are some from the third declension: e.g. il gregge / le greggi (flock(s), but i greggi works, too); the tradition of calling them "irregular" or "mobile gender" (genere mobile) would come from the paradigm that there are so few nouns of this kind that the existence of neuter can be considered vestigial. The choice of plural is sometimes left to the user, while in some cases there are differences of meaning:[7] - sometimes, for body parts, the feminine/neuter plural denotes the literal meaning while the masculine one denotes a figurative meaning: il braccio ("the arm") / le braccia ("the arms") / i bracci ("the isthmuses", "the inlets"); il corno ("the horn") / le corna ("the horns" of an animal) / i corni ("the horns" as musical instruments) - sometimes, especially in poetic and old-fashioned Italian, the masculine plural acts as a count noun, while the neuter/feminine plural acts as a mass noun: il cervello ("the brain") / due cervelli ("two brains") / le cervella ("the cerebral matter"); l'anello ("the ring") / due anelli ("two rings") / le anella ("ringlets"); furthermore, il dito ("the finger") / le dita ("the fingers") and also due dita ("two fingers") / but i diti indici ("the index fingers") Irregular plurals[edit] There are very few true irregular plurals in Italian (plurali irregolari). Some of these are: - l'uomo / gli uomini (man/men; Latin homo / homines ) - il dio / gli dei (god/gods; note also the irregularity in the article: gli instead of i) - il bue / i buoi (ox/oxen; Latin bos / boves) - il tempio / i templi (temple/temples) - il carcere / le carceri (prison (masculine) / prisons (feminine)) - l'ala / le ali (wing/wings) (but "l'ale" is poetically admitted) - l'arma / le armi (weapon/weapons) (but "l'arme" is poetically admitted) - la mano / le mani (hand/hands) - l'eco / gli echi (echo (feminine) / echos (masculine)) - la moglie / le mogli (wife/wives) Alteration[edit] In Italian, altered nouns are nouns with particular shades of meaning. They are divided into diminutives, "vezzeggiativi" (diminutives with kindness and sympathy nuance), augmentatives and pejoratives. Many other alterations can be built, also through more than one suffix: for example, libro (book) can become libretto (diminutive), libricino (double diminutive), libercolo (diminutive + pejorative), libraccio (pejorative), libraccione (pejorative + augmentative). Uomo (man), coming from Latin homo, becomes om- in altered forms: omino (diminutive), omone (augmentative), omaccio (pejorative), omaccione (augmentative + pejorative). Adjectives[edit] In Italian, an adjective can be before or after the noun. Placing the adjective after the noun can alter its meaning or indicate restrictiveness of reference; the unmarked placement for most adjectives (e.g. colours, nationalities) is after the noun.[8] If a noun has many adjectives, usually no more than one will be before the noun[citation needed]. When there is possibility to choose, the second word is the more important, so if the adjective is after the noun, it is more emphasized [clarification needed]: - un buon uomo = a good man (nothing special, a good man) - un uomo buono = a good man, a man that is good (it is important that he is good, the adjective is emphasized) Adjectives are inflected by gender and number: Degrees of comparison[edit] Italian has threedegrees of comparison: comparative, relative superlative and absolute superlative. The comparative and relative superlative degrees are both formed around the word più (literally "plus", meaning "more" or "most"), for instance: - sono il più alto fra gli uomini ("I am the tallest of men") - sono più alto di te ("I am taller than you") Viceversa, inverting the order of the words, it's required to substitute più with meno (literally 'minus', meaning "less" or "few"), for instance: - sono il meno forte del campionato ("I am the less strong of championship", in this particular case "più debole" sounds well) - tu sei meno alto di me ("You are less tall than me", exactly the same meaning) Another comparative form is made with the word come (literally "like", "as"), for instance: - sono alto come te ("I am as tall as you") At least we have the so called absolute comparative. It is made with the word troppo ("too") placed before the adjective, for instance: - sei troppo buono ("you are too good"). The absolute superlative, derived from the Latin synthetic superlative in -issimus, is formed by adding -issimo to an adjective: intelligente ("intelligent"), intelligentissimo ("very intelligent"); sporco ("dirty") sporchissimo ("very dirty"). If the two letters before the last vowel are pr or br (aspro, Latin asper, celebre, Latin celeber), the r is removed and -errimo is the suffix used (asperrimo, celeberrimo) (English: very sour, very famous). Another way to form the absolute superlative is to place before the adjective the words molto ("very") or assai ("very"). For instance sporchissimo and molto sporco ("very dirty") are the same. This second system may be quite helpful to foreigners when there is doubt whether -issimo or -errimo should be added. Some adjectives form their degrees of comparison irregularly (though with a regular variant also in common use), like - buono ("good"), migliore / più buono ("better" or "best"), migliore / ottimo / buonissimo ("very good") - cattivo ("bad"), peggiore / più cattivo ("worse" or "worst"), pessimo / cattivissimo ("very bad") - grande ("big"), maggiore / più grande ("bigger"), massimo / grandissimo ("very big") - piccolo ("small"), minore / più piccolo ("smaller"), minimo / piccolissimo ("very small") Possessive adjectives[edit] Possessive adjectives, like articles, must agree with the gender and number of the noun they modify. Hence, mio zio (my uncle), but mia zia (my aunt). So depending on what is being modified, the possessive adjectives are: In most cases the possessive adjective is used with an article, usually the definite article: And with the indefinite article: The only exception is when the possessive refers to an individual family member, (unless the family member is described or characterized in some way): But mamma and papà (or babbo, in Central Italy) (mother and father) usually get the article. For emphasis, however, possessive adjectives are sometimes placed after a noun. This is usually after words like 'colpa' (fault, sin); 'casa' (house, home); 'merito' (merit); 'piacere' (pleasure); or in vocative expressions. If the antecedent of a third person possessive (being used as an object) is the subject of the sentence, proprio can be used instead of suo,[9] though the usage of proprio is declining in the spoken language[citation needed]: The first sentence is unambiguous and states that Marco took his own point of view, whereas the second sentence is ambiguous because it may mean that Marco took either his own or Maria's point of view. Demonstrative adjectives[edit] Italian originally had three degrees of demonstrative adjectives: questo (for items near or related to the first person speaker: English "this"), quello (for items near or related to an eventual third person: English "that"), and codesto (for items near or related to an eventual second person). The usage has undergone a simplification, including the meaning of codesto in quello. Only Tuscan speakers still use codesto. In modern Italian, its use is very rare, and the word has acquired a rather pejorative connotation. Pronouns[edit] Italian features a sizeable set of pronouns. Personal pronouns are inflected by person, number and, in the third person, gender. Literary subject pronouns also have a distinction between animate (egli, ella) and inanimate (esso, essa) antecedents, although this is lost in colloquial usage, where lui, lei and loro are used for animate subjects as well as objects, while no specific pronoun is employed for inanimate subjects (if needed, demonstrative pronouns such as "questo" or "quello" may be used). There is also the uninflected pronoun ciò, which is only used with abstract antecedents. Personal pronouns are normally dropped in the subject, as the conjugation is usually enough to determine the grammatical person. They are used when some emphasis is needed, e.g. sono italiano ("I am Italian") vs. io sono italiano ("I [specifically, as opposed to others] am Italian"). Notes: - 2nd person nominative pronoun is tu for informal. For formal use, the 3rd person form Lei has been used since the Renaissance:[6] it is used like "Sie" in German, "Usted" in Spanish and "você" in Portuguese. Previously, and in some Italian regions today (e.g., Campania), voi is used as a formal singular, as in the French "vous". The pronouns lei (third-person singular) and Lei (second-person singular formal) are pronounced the same but written as shown. Formal Lei and Loro take third-person conjugations. The formal plural person is very rarely used in modern Italian; the unmarked form is widely used instead[10] Lei was originally an object form of ella, which in turn referred to an honorific of the feminine gender such as la magnificenza tua / vostra ("Your Magnificence") or Vossignoria ("Your Lordship").[11] Example: "Gino, Lei è un bravo ingegnere. Marco, Lei è un bravo architetto. Insieme, voi sarete una gran bella squadra" "Gino, you are a good engineer. Marco, you are a good architect. Together, you will be a great good team". - Accusative lo and la elide to l' before a vowel or before h: l'avevo detto ("I had said it"), l'ho detto ("I have said it"). - When accusative pronouns are used in a compound tense, the final vowel of the past participle must agree in gender and number with the accusative pronoun. For example, hai comprato i cocomeri e le mele? ("Did you buy the watermelons and the apples?") - Li [i cocomeri] ho comprati ma non le [le mele] ho comprate ("I bought them [the former] but I did not buy them [the latter]"). This also happens when the underlying pronoun is made opaque by elision: l'ho svegliato ("I woke him up"), versus L'ho svegliata ("I woke her up"). - In modern Italian, dative gli (to him) is used commonly even as plural (to them) instead of classical loro. So: "Conosci Luca: gli ho sempre detto di stare lontano dalle cattive compagnie" (You know Luca: I have always told him to stay away from bad companies"). And: "Conosci Luca e Gino: gli ho sempre detto..." I have always told them...) instead of "... ho sempre detto loro di stare...". It works even in feminine: "Conosci Lucia e Gina: gli ho sempre detto..." instead of more classic "... ho detto loro...". Clitic pronouns[edit] Though objects come after the verb as a rule, this is not the case with a class of unstressed, clitic pro-forms. Dative and accusative pronouns come before the verb. If an auxiliary verb is used, the pronouns come before the auxiliary[citation needed]. If both dative and accusative pronouns are used, the dative comes first. Pronominal particles ce/ci (to it) and ne (of it) are treated like accusative pronouns for word-order purposes. Note that the clitic ci acts both as a first person plural accusative pronoun and a pro-form with a different meaning. Examples: (Compare with the similar use of objective pronouns and pro-forms in French and Catalan.) Finally, in the imperative mood, the objective pronouns come once again after the verb, but this time as a suffix: - Dative mi, ti, ci, and vi become me, te, ce, and ve when preceding another pronoun ("dammelo" (give it to me)) or develop as a me, a te, a noi and a voi when emphasized ("dallo a me" (give it TO ME)). - In colloquial speech the clitic form of the dative pronouns (mi,ti,gli,le,ci,vi) is often associated with the enphasized dative form (a me, a te, a lui, a lei, a noi, a voi, a loro) in such a way: a me mi danno un libro (they give me a book), a loro gli hanno venduto una casa (they sold them a house). It is not grammatically correct, since it represents a repetition of the dative pronoun, but it is widely used by italian speaking people. - Accusative mi, ti, lo, la, ci, and vi become me, te, lui, lei, noi, and voi when emphasized ("uccidimi" (kill me) against "uccidi me, non lui" (kill me, not him)). - Dative gli, le, loro (commonly gli) can be developed into a lui, a lei, a loro, when emphasized ("lo sai solo tu: a loro non l'ho detto" (only you know it: I have not told them)) - Dative gli combines with accusative lo, la, li, le and ne (partitive, meaning "of it" or "of them") to form glielo, gliela, glieli, gliele and gliene. These combinations are used for feminine and plural too ("Maria lo sa? Gliel'hai detto?" (Does Maria know it? Have you said it to her?)). Verbs[edit] Italian infinito presente may end by one of these three endings, either -are, -ere, or -ire. Exceptions are also possible fare "to do/make" (from Latin facere), and verbs ending in -urre or -arre, most notably tradurre (Latin traducere) "to translate". Italian grammar does not have distinct forms to indicate specifically verbal aspect, though different verbal inflections and periphrases do render different aspects, in particular the perfective and imperfective aspects and the perfect tense–aspect combination. While the various inflected verbal forms convey a combination of tense (location in time), aspect, and mood, language-specific discussions generally refer to these inflectional forms as "tempi", for this reason it is impossible to make comparisons between the tenses of English verbs and the tempi of Italian verbs as there is no correspondence at all. Tenses[edit] Simple tenses[edit] Compound tenses[edit] Impersonal forms[edit] Aspect other than imperfective, aorist (that are rendered by simple tenses) and perfect (that is rendered by compound tenses) are rendered in Italian through periphrastical forms which aren't recognized by the canonical Italian grammar as proper tenses. - Examples - Present tense, indicative mood, progressive aspect: io sto facendo (English: I'm doing) - Present tense, indicative mood, prospective aspect: io sto per fare (English: I'm about to do) - Notes - ^ Although Italian does have a present continuous tense that is similar to the Present Continuous in English, it is used much less frequently in Italian. The simple present is normally used instead, except when emphasizing the ongoing nature of the action. - ^ As with the present continuous, the past continuous in Italian is not used often, and its use is considered interchangeable in most situations with the imperfetto (imperfect). - ^ The preterite is becoming obsolete in spoken Italian (as in French and High German); instead, the present perfect (ho fatto) is used. It is still used in Southern Italy but becoming less common there, too. It is, however, very common in literature, even modern literature. If there is no reference to the present, as when speaking of the dead, the perfect is proscribed and the preterite must be used. - ^ In modern Italian, the true preterite form (today known as the passato remoto) is used only in literary, historic contexts. The compound forms are used instead. - ^ a b The Trapassato Prossimo (Recent Pluperfect) and the extremely rare Trapassato Remoto (Remote Pluperfect) are separate tenses in Italian though not in English. Compound tense auxiliary verbs[edit] In Italian, compound tenses are formed with either auxiliary verb essere ("to be") or avere ("to have"). All transitive verbs use avere as their auxiliary verb. Verbs in the passive voice use essere or venire, with a different meaning: - La porta è stata aperta. ("The door has been opened.") - La porta viene aperta. ("The door is being opened.") For intransitive verbs a reliable rule cannot be given, although a useful rule of thumb is that if a verb's past participle can take on adjectival value, essere is used, otherwise avere.[12][13] Also, reflexive verbs and unaccusative verbs use essere (typically non-agentive verbs of motion and change of state, i.e. involuntary actions like cadere ("to fall") or morire ("to die")).[citation needed] The distinction between the two auxiliary verbs is important for the correct formation of the compound tenses and is essential to the agreement of the past participle. Some verbs use either, though, like vivere ("to live"): Io ho vissuto ("I have lived") can alternatively be expressed as, Io sono vissuto. Past participle[edit] The past participle is used in Italian as both an adjective and to form many of the compound tenses of the language. There are regular endings for the past participle, based on the conjugation class (see below). There are, however, many irregular forms as not all verbs follow the pattern, particularly the -ere verbs. Some of the more common irregular past participles include: essere (to be) → stato (same for stare); fare (to do, to make) → fatto; dire (to say, to tell) → detto; aprire (to open) → aperto; chiedere (to ask) → chiesto; chiudere (to close) → chiuso; leggere (to read) → letto; mettere (to put) → messo; perdere (to lose) → perso; prendere (to take, to get) → preso; rispondere (to answer) → risposto; scrivere (to write) → scritto; vedere (to see) → visto. For the intransitive verbs taking essere, the past participle always agrees with the subject—that is, it follows the usual adjective agreement rules: lui è partito; lei è partita. This is also true for reflexive verbs, the impersonal si construction (which, interestingly, requires any adjectives that refer to it to be in the masculine plural: Si è sempre stanchi alla fine della giornata - One is always tired at the end of the day), and the passive voice, which also use essere (Si è sparato - He shot himself, against Lui ha sparato - He shot). The past participle when used with avere never changes to agree with the subject. It agrees with the object though, in sentences where a pronoun replacing the object precedes the verb (e.g. Hai mangiato la mela? - Sì, l'ho mangiata (Have you eaten the apple? - Yes, I have eaten it)). When the pronoun is first or second person, there is optional agreement: Maria! Giovanni ti ha chiamato / chiamata? - No, non mi ha chiamato / chiamata (Maria! Has Giovanni called you? - No, he has not). In relative clauses, the agreement is obsolete: La storia che avete raccontata (obsolete) / raccontato non mi convince (The story you told does not convince me). Tense relationship in subordinate sentences[edit] Italian inherits consecutio temporum, a grammar rule from Latin that disciplines the relationship between the tenses in subordinate sentences. Consecutio temporum has very rigid rules. These rules order the subjunctive tense in order to express contemporaneity, posteriority and anteriority in relation with the principal sentence. - to express contemporaneity when the principal clause is in a simple tense (future, present, or simple past,) the subordinate clause uses the present subjunctive, to express contemporaneity in the present. - Penso che Davide sia intelligente. I think David is smart. - when the principal clause has a past imperfect or perfect, the subordinate clause uses the imperfect subjunctive, expressing contemporaneity in the past. - Pensavo che Davide fosse intelligente. I thought David was smart. - to express anteriority when the principal clause is in a simple tense (Future, or present or passato prossimo) the subordinate clause uses the past subjunctive. - Penso che Davide sia stato intelligente. I think David has been smart. - to express anteriority when the principal clause has a past imperfect or perfect, the subjunctive has to be pluperfect. - Pensavo che Davide fosse stato intelligente. I thought David had been smart. - to express posteriority the subordinate clause uses not subjunctive but indicative mood, because the subjunctive has no future tense. - Penso che Davide sarà intelligente. I think David will be smart. - to express posteriority with respect to a past event, the subordinate clause uses the past conditional, whereas in other European languages (such as French, English, and Spanish) the present conditional is used. - Pensavo che Davide sarebbe stato intelligente. I thought that David would have been smart. Regular conjugations[edit] The infinitive of first conjugation verbs end in -are, that of second conjugation verbs in -ere, and that of third conjugation verbs in -ire. In the following examples for different moods, the first conjugation verb is parlare (meaning to talk/speak), the second conjugation verb is temere (to fear) and the third conjugation verb is partire (to leave/depart.) Indicative mood[edit] Some third conjugation verbs such as capire insert -isc- between the stem and the endings in the first, second, and third persons singular and third person plural of the present, e.g., capire -> capisco, capisci, capisce, capiamo, capite, capiscono. It is impossible to tell from the infinitive form which verbs exhibit this phenomenon, which often originated in Latin verbs denoting the "inchoative" aspect of an action, that is, verbs describing the beginning of an action.[6] There are some 500 verbs like this, the first ones in alphabetic order being abbellire, abolire, agire, alleggerire, ammattire and so forth.[14] In some grammatical systems, "isco" verbs are considered a fourth conjugation, often labelled 3b. There are also certain verbs that end in -rre, namely trarre, porre, (con)durre and derived verbs with different prefixes (such as attrarre, comporre, dedurre, and so forth). They are derived from earlier trahere, ponere, ducere and are conjugated as such. Subjunctive mood[edit] The Italian subjunctive mood is used to indicate cases of desire, express doubt, make impersonal emotional statements, and to talk about impeding events. - Third conjugation verbs like capire mentioned above insert -isc- in the first, second, and third persons singular and third person plural of the present. - Compound forms (past and past perfect) are made by adding the past participle (e.g. parlato) to the corresponding auxiliary form (as "abbia") in the present and imperfect. Conditional mood[edit] From the table we can see that the verbs each take their own root, from their class of verb, -are becomes -er-, -ere becomes -er-, and -ire becomes -ir-, the same roots as used in the future indicative tense. Onto this root, all verbs add on the same ending, depending on the conjugation. Some verbs do not follow this pattern, but take irregular roots, these include: Andare (to go) ~ Andr-, Avere (to have) ~ Avr-, Bere (to drink) ~ Berr-, Dare (to give) ~ Dar-, Dovere (to have to) ~ Dovr-, Essere (to be) ~ Sar-, Fare (to make/do) ~ Far-, Godere (to enjoy) ~ Godr-, Potere (to be able to) ~ Potr-, Rimanere (to remain) ~ Rimarr-, Sapere (to know) ~ Sapr-, Sedere (to sit) ~ Sedr-, Stare (to be/feel) ~ Star-, Tenere (to hold) ~ Terr-, Vedere (to see) ~ Vedr-, Venire (to come) ~ Verr-, Vivere (to live) ~ Vivr-, Volere (to want) ~ Vorr- etc. The Italian conditional mood is a mood that refers to an action that is possible or likely, but is dependent upon a condition. Example: It can be used in two tenses, the present, by conjugation of the appropriate noun, or the past, using the auxiliary conjugated in the conditional, with the past participle of the appropriate noun: Many Italian speakers often use imperfect instead of conditional and subjunctive. While incorrect, this is somewhat tolerated in spoken Italian (rarely in written Italian, even if it used to be a correct form in past times):[15] The conditional can also be used in Italian to express "could", with the conjugated forms of potere ("to be able to"), "should", with the conjugated forms of dovere ("to have to"), or "would like", with the conjugated forms of "volere" (want): Imperative mood[edit] Verbs like capire insert -isc- in all except the noi and voi forms. Technically, the only real imperative forms are the 2nd persons singular and plural, with the other persons being borrowed from the present subjunctive. Non-finite forms[edit] - Infinitive: present: -are, -ere, -ire; past: avere/essere + past participle - Gerund: present: -ando, -endo, -endo; past: avendo/essendo + past participle - Participle: present: -ante -ente -ente; past: -ato, -uto (though verbs of the second conjugation almost always have a contracted desinence, e.g. "cuocere" (to cook) "cotto" (cooked)), -ito Irregular verbs[edit] While the majority of Italian verbs are regular, many of the most commonly used ones are irregular. In particular, the auxiliary verbs essere and avere, and the common modal verbs potere (ability, to be able to), dovere (duty, to have to), sapere (knowledge, to know how to) and volere (will, to want to) are all irregular. Many of the irregularities are accounted for by the substance of Latin grammar; in Latin the verb had four principal parts, of which the third and fourth (perfect stem and perfect passive participle) were formed regularly from the present stem only in the first and second conjugations, whereas in the third and fourth (in -ere with short e and in -ire) the presence of the i on the stem caused a mutation of the following consonants and made irregularities at a very early stage of the language. The first conjugation has the majority of regular verbs (except "andare" (to go), "fare" (to do, to make (from third Latin conjugation)), "dare" (to give) and "stare" (to stay), which are strongly irregular). Almost every new verb (as neologism) enters in first conjugation (e.g. formattare (to format) is of first conjugation and perfectly regular). The second conjugation is usually irregular. The few regulars are from Latin second conjugation: like "temere" (to fear), "godere" (to enjoy)... The majority is from Latin third conjugation. Most of these have developed irregularities in Italian. The third conjugation (deriving from Latin fourth conjugation) has two different ways: Greek one (or incohative) with insertion of -sc-, "capire" (to understand), "io capisco" (I understand), and Latin one with no insertion, "sentire" (to feel), "io sento" (I feel). There are some irregulars, but not too many: example, "morire" (to die), "io muoio" (I die). The verb "dire" (to say, to tell) derives from Latin third conjugation, and is strongly irregular. Most verbs of the second conjugation are irregular in the passato remoto (preterite) tense, which resembles the Latin perfect. Adverbs[edit] An adjective can be made into a modal adverb by adding -mente (from Latin "mente", ablative of "mens" (mind), feminine noun) to the ending of the feminine singular form of the adjective. E.g. lenta "slow (feminine)" becomes lentamente "slowly". Adjectives ending in -re or -le lose their e before adding -mente (facile "easy" becomes facilmente "easily", particolare "particular" becomes particolarmente "particularly"). These adverbs can also be derived from the absolute superlative form of adjectives, e.g. lentissimamente ("very slowly"), facilissimamente ("very easily"). There is also a plethora of temporal, local, modal and interrogative adverbs, mostly derived from Latin, e.g. quando ("when"), dove ("where"), come ("how"), perché ("why"/"because"), mai ("never"), sempre ("always"), etc. Prepositions[edit] Italian has a closed class of basic prepositions, to which a number of adverbs can be added that also double as prepositions, e.g.: sopra il tavolo ("upon the table"), prima di adesso ("before now"). In modern Italian the prepositions tra and fra are interchangeable, and often chosen on the basis of euphony: tra fratelli ("among brothers") vs. fra i tralicci ("between the power pylons"). All the basic prepositions except tra, fra, per and con have to be combined with an article placed next to them. Sentences and word order[edit] Italian is an SVO language. Nevertheless, the SVO sequence is sometimes replaced by one of the other arrangements (SOV, VSO, OVS, etc.), especially for reasons of emphasis and, in literature, for reasons of style and metre: Italian has a relatively free word order. The subject is usually omitted when it is a pronoun – distinctive verb conjugations make it redundant. Subject pronouns are considered emphatic when used at all. Questions are formed by a rising intonation at the end of the sentence (in written form, a question mark). There is usually no other special marker, although wh-movement does usually occur. In general, intonation and context are important to recognize questions from affirmative statements. In general, adjectives come after the noun they modify, adverbs after the verb. But: as with French, adjectives coming before the noun indicate essential quality of the noun. Demonstratives (e.g. questo this, quello that) come before the noun, and a few particular adjectives (e.g. bello) may be inflected like demonstratives and placed before the noun. Disputed points in Italian grammar[edit] Among the deprecated Italian grammar uses are: - in spoken informal or dialectal language, the usage of an indicative form where a subjunctive one is prescribed. For Instance: credo che Giorgio ieri fosse a casa ("I believe that yesterday George was at home") is right, credo che Giorgio ieri era a casa is deprecated; se Maria fosse stata a casa, le avrei telefonato ("if Mary had been at home, I would have telephoned her") is preferred by prescriptive grammars, se Maria era a casa le telefonavo is deprecated, even if it is an old usage, found in classic Italian writers. - the nominative third person pronouns (egli, ella, essi) and the courtesy form (Ella) are being replaced by their accusative forms (lui, lei, loro and Lei). Italian grammar books[edit] The first Italian grammar was printed by Giovanni Francesco Fortunio in 1516 with the title Regole grammaticali della volgar lingua.[17] Ever since, several Italian and foreign scholars have published works devoted to its description. Among others may be mentioned the famous Grammatica storica della lingua italiana e dei suoi dialetti written by the philologist Gerhard Rohlfs, published at the end of the 1960s. Among the most modern publications are those by Luca Serianni, in collaboration with Alberto Castelvecchi, Grammatica italiana. Suoni, forme, costrutti (Utet, Torino, 1998); and by Lorenzo Renzi, Giampaolo Salvi and Anna Cardinaletti, Grande grammatica italiana di consultazione (3 vol., Bologna, Il Mulino, 1988-1995). References[edit] - ^ Accademia della Crusca, Guida alla scelta dell'articolo - ^ Accademia della Crusca, Articolo davanti a parole straniere inizianti per w e sw - ^ Self-geminating consonants are always long between vowels - ^ Accademia della Crusca, Sul plurale dei nomi in -cia e -gia e su una scelta d’autore - ^ Accademia della Crusca, Plurali difficili - ^ a b c d Serianni, Luca (1997). Italiano. Garzanti. - ^ Accademia della Crusca, Plurali doppi - ^ Accademia della Crusca, Sulla posizione dell'aggettivo qualificativo in italiano - ^ Accademia della Crusca, Impiego di Proprio e Suo' - ^ Accademia della Crusca, Sui pronomi di cortesia - ^ Maiden, Martin, M. Mair Parry. The dialects of Italy. - ^ Accademia della Crusca, La scelta degli ausiliari - ^ Accademia della Crusca, Ausiliare con i verbi intransitivi - ^ Moretti, G. Battista; Orvieto, Giorgio R. (1983). Grammatica Italiana, vol. III. Benucci. - ^ Fornaciari, Raffaello (1881). Sintassi italiana. Florence. See an excerpt at "Grammatica italiana - L'imperfetto nelle frasi condizionali". - ^ Alessandro Manzoni, I promessi sposi, chapter 3 - ^ Michael Metzeltin (2004). Las lenguas románicas estándar: (historia de su formación y de su uso). Uviéu, Asturias: Academia Llingua Asturiana.