http___en.wikipedia.org_wiki_Isabella_II_of_Spain_1.xml
1.1 2.1 2.2 2.3 2.4 3.1 3.2 3.3 4.1 4.2 4.3 4.4 4.5 5.1 5.2 5.3 6.1 6.2 6.3 6.4 6.5 7.1 8.1 10.1 11.1 12.1 13.1 14.1 15.1 16.1 17.1 17.2 18.1 18.2 18.3 18.4 18.5 19.1 20.1 20.2 20.3 20.4 20.5 20.6 21.1 22.1 22.2 22.3 23.1 23.2 23.3 23.4 23.5 23.6 24.1 25.1 26.1 27.1
Исабела II Исабела е родена в Мадрид на 10 октомври 1830 г. Тя е най-голямата дъщеря на крал Фернандо VII и четвъртата му съпруга Мария-Кристина. Исабела II е обявена за кралица на 29 септември 1833. Тъй като по това време тя е малолетна, от нейно име като кралица-регент управлява майка ѝ Мария-Кристина. Възкачването на Исабела на испанския престол става възможно след като баща ѝ успява да убеди Кортесите да отменят действието на Салическия закон, който е въведен в Испания от Бурбоните през 18 в., и да възобновят силата на по-стария испански закон, който разрешава короната да бъде наследявана от жени. След смъртта на Фернандо VII правото на Исабела върху испанския престол е оспорено от чичо ѝ, инфант Дон Карлос, граф де Молина, който заявява, че брат му незаконно е изменил реда на онаследяване на испанския престол, за да осигури короната на дъщеря си. Някои от поддръжниците на Дон Карлос, известни като карлистите, стигат до твърдението, че Фернандо е завещал престола на Дон Карлос, но Мария-Кристина е фалшифицирала завещанието, като собственоръчно е подписала покойния си съпруг под декрета, признаващ Исабела за наследник на престола. Дон Карлос решава да употреби сила, за да отстрани Исабела от престола, което довежда до т.н. Карлистки войни. Въпреки че Дон Карлос се ползва с подкрепата на Католическата църква и консервативните кръгове в Испания, Исабела успява да запази трона си благодарение на подкрепата на испанската армия и на усилията, които полага енергичната ѝ майка, за да спечели по-широка подкрепа за дъщеря си. Така на страната на малолетната кралица се обявяват Кортесите, либералната и прогресивната аристокрация, които по същото време успяват да въведат конституция и парламентарно управление на страната, отменят старите религиозни норми, конфискуват имотите на религиозните организации (дори и на Йезуитите) и се опитват да въведат ред във разстроените финанси на страната. След Карлистката война, кралицата-регент Мария-Кристина отстъпва регентското място на Балдомеро Еспартеро, принц Вергара, най-изтъкнатия и най-популярния генерал на Исебела, който обаче остава регент само две години. През 1843 г. принц Вергара е отстранен чрез държавен преврат начело с генералите О'Донъл и Нарваез, които сформират правителство с ръководител Хоаким Мария Лопес. Новото правителство принуждава Кортесите да обявят официално 13-годишната Исабела за кралица. Три години по-късно и благородниците от Кастилия приемат Исабела за своя кралица. На 10 октомври 1846 г. Исабела се омъжва за Франсиско де Асизи де Бурбон. Бракът им обаче не е щастлив. Разнася се мълвата, че e малко вероятно баща на някои от децата на управляващата кралица да е съпругът ѝ, който е хомосексуалист. Карлистите дори твърдят, че бащата на наследника на престола, бъдещия Алфонсо XII, е капитанът от кралската гвардия Енрике Молто. Кралица Исабела ражда на Франсиско де Асизи дванадесет деца, от които само четири доживяват зряла възраст: - Фердинанд (1850) - Мария-Кристина (1854) - Алфонсо XII - Мария дела Консепсион (1859-1861) - Мария де Пилар (1861-1879) - Мария де ла Паз (1862-1946) - Франсиско де Асиз (1863) - Еуалия де ла Асиз де ла Пиедад (1864-1958) Кралица Исабела управлява от 1843 до 1868. Управлението ѝ остава в историята като период на дворцови интриги, чужди влияния, конспирации и военни преврати, които довеждат до окончателния край на традиционните дотогава испански партии — партията на Модерадосите, Прогресиванта партия и Обединената либералната партия. Най-важните събития по времето на Исабела II са Испано-Мароканската война от 1859 г., която приключва с изгоден за Испания договор, според който Мароко преотстъпва някои територии на Испания. Този външнополитически успех за испанската корона е един от малкото по време на управлението на кралицата. От 1864 до 1866 Испания води безуспешна война срещу Чили и Перу за безплодните острови Чинча, която поставя началото на Испано-южноамериканските войни и постепенното разпадане на испанската колониална империя. Случаят с кораба Амистад от 1841 г. бележи и обтягането на отношенията между Кралство Испания и Съединените щати. През 1868 г. в Куба и Пуерто Рико избухва революция за независимост от испанската метрополия, което става причина за последвалата Десетгодишна война между Куба и Испанската корона. При управлението на кралица Исабела II се забелязва известен напредък по разширяването на испанската железопътна инфраструктура, както и частично укрепване на търговията и финансите. Постоянната безпринципна намеса на Исабела II във вътрешнополитическите борби в Испания я правят изключително непопулярна. Тя открито показва предпочитанията си към реакционния генералитет и консервативните среди и подкрепя Католическта църква и религиозните ордени в страната. Кралицата се превръща в оръдие за забогатяване на корумпираните ѝ придворни и фаворитите ѝ, което поддържа лошата слава на кралския двор. През септември 1868 в Испания избухва т.н. Славна революция, която обединява силите на либерали и републиканци срещу управлението на Исабела II. Начело на революционните войски застават генерал Хуан Прим и сержант Сан Гил, които разбиват роялистките войски в битката при Алколеа (27 септември 1868 г.) и принуждават Исабела II и кралското семейство да избягат във Франция. Бягството на Исабела II от Испания увеличава съперничеството между Франция и Прусия, тъй като Наполеон II не желае германският принц Леополд Хоенцолерн-Зигмаринген да заеме овакантения испански престол, измествайки френската династия на Бурбоните, която е на власт в Испания от 18 в. В Париж Исабела II е принудена официално да се отрече от испанския престол и на 25 юни 1870 кралицата абдикира в полза на сина си Алфонсо XII, което открива пътя за реставрацията на Бурбонската династия в Испания. През 1874 г. Алфонсо XII се завръща в Испания и официално заема испанския престол. Във Франция Исабела се разделя окончателно със съпруга си и остава в Париж дори и след реставрацията на монархията в Испания. На бившата кралица е позволено да прави кратки посещения на сина си в Испания, но не и да се завърне за постоянно в кралството. По време на една от визитите си в Мадрид Исабела започва да интригантства с някои политици от столицата и безапелационно е помолена да напусне страната. С изключения на няколко пътувания в чужбина бившата кралица пребивава във франската столица до края на живота си. По време на изгнаничеството си Исабела се сближава със съпруга си, с когото поддържа интимно приятелство до смъртта му през 1902 г. Последните дни на Исабела II са белязани от грижите около семейните проблеми на най-малката ѝ дъщеря. Исабела II умира на 10 април 1904 г. и е погребана в кралската крипта на двореца Ескориал край Мадрид. [редактиране] Титулатура До 1837, когато Испания се превръща в конституционна монархия, Исабела е титулувана с познатата от векове дълга феодална титулатура на испанските крале: Доня Исабела II, по Божия милост кралица на Кастилия, на Леон, на Арагон, на Двете Сицилии, на Йерусалим, на Навара, на Гранада, на Толедо, на Валенсия, на Галисия, на Майорка, на Севиля, на Сардиния, на Кордова, на Горсега, на Мурсия, на Минорка, на Хаен, на Алгарв, на Гибралтар, на Канарските острови, на Източните и на Западните Индии, на островите и земите в Океана; ерцхерцогиня на Австрия; херцогиня на Бургундия, Брабант и Милано; графиня на Хабсбург, Фландрия, Тирол и Барселона; господарка на Биская и Молина, и т.н. След приемането на конституцията титлата на кралицата е заменена с по-кратък вариант: Доня Исабела, по Божия милост и по конституцията на Испанската монархия кралица на испанците.
1.1 2.1 2.2 2.3 2.4 3.1 4.1 5.1 6.1 7.1 8.1 9.1 10.1 11.1 12.1 13.1 14.1 15.1 15.2 16.1 16.2 16.3 17.1 17.2 17.3 17.4 18.1 18.2 18.3 19.1 20.1 21.1 21.2 21.3 22.1 23.1 24.1 25.1 26.1 27.1 28.1 29.1 30.1 31.1 32.1 34.1 34.2 34.3 36.1 37.1 38.1 38.2 39.1 39.2 40.1 41.1 41.2 41.3 42.1 43.1 43.2 43.3 44.1 44.2 44.3 44.4 44.5 44.6 45.1 46.1 47.1 48.1 49.1 50.1 51.1 52.1 53.1 54.1 55.1 56.1 57.1 58.1 59.1 60.1 61.1 62.1 63.1 64.1 65.1 66.1 67.1 68.1 69.1 70.1 71.1 72.1 73.1 74.1 75.1 76.1 77.1 78.1 79.1 80.1 81.1 81.2 82.1 83.1 84.1 85.1 86.1 86.2 87.1 87.2 88.1 89.1 90.1 90.2 90.3 91.1 92.1 92.2 93.1 94.1 95.1 96.1 97.1 98.1 99.1 100.1 101.1 102.1 103.1 104.1 105.1 106.1 107.1 108.1 109.1 110.1 111.1 112.1
Isabella II of Spain Isabella II (Spanish: Isabel II; 10 October 1830 – 10 April 1904) was queen regnant of Spain from 1833 until 1868. She came to the throne as an infant, but her succession was disputed by the Carlists, who refused to recognise a female sovereign, leading to the Carlist Wars. After a troubled reign, she was deposed in the Glorious Revolution of 1868, and formally abdicated in 1870. Her son Alfonso XII became king in 1874. Contents - 1 Birth and regency - 2 Marriage - 3 Reign as an adult - 4 Exile and abdication - 5 Titles, styles and honours - 6 Ancestry - 7 Film portrayal - 8 See also - 9 Further reading - 10 References Birth and regency[edit] Isabella was born in Madrid in 1830, the eldest daughter of King Ferdinand VII of Spain, and of his fourth wife and niece, Maria Christina of Bourbon-Two Sicilies. Queen Maria Christina became regent on 29 September 1833, when her three-year old daughter Isabella was proclaimed sovereign on the death of the king. Isabella succeeded to the throne because Ferdinand VII had induced the Cortes Generales to help him set aside the Salic law, introduced by the Bourbons in the early 18th century, and to re-establish the older succession law of Spain. The first pretender, Ferdinand's brother Carlos, fought seven years during the minority of Isabella to dispute her title. Carlos' and his descendants' supporters were known as Carlists, and the fight over the succession was the subject of a number of Carlist Wars in the 19th century. Isabella's reign was maintained only through the support of the army. The Cortes and the Moderate Liberals and Progressives reestablished constitutional and parliamentary government, dissolved the religious orders and confiscated their property (including that of Jesuits), and tried to restore order to Spain's finances. After the Carlist war, the regent, Maria Christina, resigned to make way for Baldomero Espartero, Prince of Vergara, the most successful and most popular Isabelline general. Espartero, a Progressive, remained regent for only two years. Baldomero Espartero was turned out in 1843 by a military and political pronunciamiento led by Generals Leopoldo O'Donnell and Ramón María Narváez. They formed a cabinet, presided over by Joaquín María López y López. This government induced the Cortes to declare Isabella of age at 13. Marriage[edit] Three years later, on 10 October 1846, the Moderate Party (or Castilian Conservatives) made their sixteen-year-old queen marry her double-first cousin Francisco de Asís de Borbón (1822–1902), the same day that her younger sister, Infanta Luisa Fernanda, married Antoine d'Orléans, Duke of Montpensier. The marriages suited France and Louis Philippe, King of the French, who as a result nearly quarrelled with Britain. However, the marriages were not happy; persistent rumour had it that few if any of Isabella's children were fathered by her king-consort, rumoured to be a homosexual. The Carlist party asserted that the heir-apparent to the throne, who later became Alfonso XII, had been fathered by a captain of the guard, Enrique Puigmoltó y Mayans.[1] Isabella had twelve children, but only five reached adulthood: - Ferdinand (1850) - Maria Isabel (1851–1931), Princess of Asturias, who married her mother's and father's first cousin Prince Gaetan, Count of Girgenti. - Maria Cristina (1854) - Alfonso XII (1857–1885) - Maria de la Concepcion (1859–1861) - Maria del Pilar (1861–1879) - María de la Paz (1862–1946), who married her cousin Prince Ludwig Ferdinand of Bavaria. - Francisco de Asis (1863) - Eulalia de Asis de la Piedad (1864–1958), who married her cousin Infante Antonio, Duke of Galliera. The couple was rather caustically described by an English contemporary thus: The Queen is large in stature, but rather what might be called bulky than stately. There is no dignity either in her face or figure, and the graces of majesty are altogether wanting. The countenance is cold and expressionless, with traces of an unchastened, unrefined, and impulsive character, and the indifference it betrays is not redeemed by any regularity or beauty of feature. - The King Consort is much smaller in figure than his royal two-thirds, and certainly is not a type that could be admired for its manly qualifications; but we have to remember that in Spain aristocratic birth is designated rather by a diminutive stature and sickly complexion than by those attributes of height, muscular power, open expression, and florid hue, which in England constitute the ideal of ‘race.’[2] Reign as an adult[edit] Isabella directly reigned from 1843 to 1868, a period of palace intrigues, back-stairs and antechamber influences, barracks conspiracies, and military pronunciamientos to further the ends of the political parties — Moderados who ruled from 1846 to 1854, Progressives from 1854 to 1856, and Unión Liberals from 1856 to 1863. Moderados and Unión Liberals quickly succeeded each other and kept out the Progressives, thus sowing the seeds for the Revolution of 1868. Queen Isabella often interfered in politics in a wayward, unprincipled way that made her very unpopular.[citation needed] She showed favour to her reactionary generals and statesmen and to the Church and religious orders. Other events of her reign were the war against Morocco (1859), which ended in a treaty advantageous for Spain and cession of some Moroccan territory; the fruitless Chincha Islands War against Peru and Chile; tensions with the United States; independence revolts in Cuba and Puerto Rico; and some progress in public works, especially railways, and a slight improvement in commerce and finance. Exile and abdication[edit] At the end of September 1868, Isabella went into exile, after her Moderado generals had made a slight show of resistance that was crushed at the Battle of Alcolea by Generals Serrano and Prim. This revolt, which deposed Isabella, is known as the Glorious Revolution, and ushered the First Spanish Republic into power. The new government replaced Isabella with Amadeo I, second son of Victor Emmanuel II of Italy, after much deliberation. Her exile helped cause the Franco-Prussian War, as Napoleon III could not accept the possibility that a German, Prince Leopold of Hohenzollern-Sigmaringen, might replace Isabella, a dynast of the Spanish Bourbons and great-great-granddaughter of the French-born Philip V of Spain. The First Spanish Republic collapsed in December 1874. Isabella had been induced to abdicate in Paris on 25 June 1870, in favour of her son, Alfonso XII, furthering the cause of the Restoration. After the collapse of the Republic, Alfonso was placed on the throne. She had left her husband the previous March and continued to live in France after the restoration in 1874, in a small circle with the Marqués de Alta Villa as her secretary. On the occasion of one of her visits to Madrid during Alfonso XII's reign, she began to intrigue with the politicians of the capital, and was peremptorily requested to go abroad again. She resided in Paris for the rest of her life, seldom traveling abroad except for a few visits to Spain. During her exile, she grew closer to her husband, with whom she maintained an ambiguous friendship until his death in 1902. Her last days were marked by the matrimonial problems of her youngest daughter, Eulalia. She died on 10 April 1904, and is entombed in El Escorial. Titles, styles and honours[edit] Styles[edit] The underage Isabella was known by the centuries-old feudal, symbolic, long title that included both extant and extinct titles and claims: Doña Isabel II por la Gracia de Dios, Reina de Castilla, de León, de Aragón, de las Dos Sicilias, de Jerusalén, de Navarra, de Granada, de Toledo, de Valencia, de Galicia, de Mallorca, de Sevilla, de Cerdeña, de Córdoba, de Córcega, de Murcia, de Menorca, de Jaén, de los Algarbes, de Algeciras, de Gibraltar, de las Islas Canarias, de las Indias Orientales y Occidentales, Islas y Tierra firme del mar Océano; Archiduquesa de Austria; Duquesa de Borgoña, de Brabante y de Milan; Condesa de Aspurg, Flandes, Tirol y Barcelona; Señora de Vizcaya y de Molina In 1837, Spanish legislation produced a constitutional monarchy, and a new format of the title was used for Isabella: Por la gracia de Dios y la Constitución de la Monarquía española, Reina de las Españas (By the grace of God and the Constitution of the Spanish monarchy, Queen of the Spains). Honours[edit] Spanish honours[edit] Military rank[edit] - Captain General (Commander-in-Chief) of the Armed Forces - 1846 Hereditary orders[edit] - Spain: Sovereign Grand Master of the Illustrious Royal Order of the Golden Fleece - 1846 - Spain: Grand Master of the Royal & Distinguished Order of Charles III - 1831 - Spain: Grand Master of the Order of Queen Maria Luisa- 1846 - Spain: Grand Master of the Royal Order of Isabel, the Catholic - 1846 - Spain: Grand Master of the Royal & Military Order of St. Ferdinand - 1846 - Spain: Grand Master of the Royal and Military Order of Saint Hermenegild - 1846 - Spain: Grand Master of the Order of Montesa - 1846 - Spain: Grand Master of the Order of Alcántara - 1846 - Spain: Grand Master of the Order of Calatrava - 1846 - Spain: Grand Master of the Order of Santiago - 1846 Military orders and decorations[edit] - Spain: Grand Cross of the Order of Military Merit - 1864 - Spain: Grand Cross of the Order of Naval Merit - 1864 Foreign orders and decorations[edit] - Portugal: Order of the Tower and Sword - 1846 - Monaco: Order of Saint-Charles - 1846 - France: Grand Cross of the National Order of the Legion of Honour - 1846 - Greece: Order of the Redeemer - 1846 - Italy: Order of the Annunziata - 1846 - Italy: Order of Saints Maurice and Lazarus - 1846 - Italy: Order of the Crown of Italy - 1846 Ancestry[edit] Film portrayal[edit] In the 1997 film Amistad, she was played as a child by Anna Paquin. See also[edit] - Carl Schurz, who was U.S. ambassador to Spain for a brief time at the beginning of Lincoln's presidency, in his Reminiscences (New York, McClure's Publ. Co., 1907, Volume II, Chapter VI) describes Isabella II and her court. - Isabela province in the Philippines. - Mid-19th-century Spain - Spain under the Restoration Further reading[edit] - Barton, Simon. A History of Spain (2009) excerpt and text search - Carr, Raymond, ed. Spain: A History (2001) excerpt and text search - Esdaile, Charles J. Spain in the Liberal Age: From Constitution to Civil War, 1808–1939 (2000) excerpt and text search References[edit] - This article incorporates text from a publication now in the public domain: Chisholm, Hugh, ed. Encyclopædia Britannica (11th ed.). Cambridge University Press. - ^ Juan Sisinio Pérez Garzón, Isabel II: Los Espejos de la Reina (2004) - ^ Mrs. Wm. Pitt Byrne, Cosas De España, Illustrative of Spain and the Spaniards as they are, Volume II, Page 7, Alexander Strahan, Publisher, London and New York, 1866. - 1830 births - Monarchs who abdicated - 1904 deaths - 19th-century female rulers - Burials in the Pantheon of Kings at El Escorial - House of Bourbon (Spain) - Knights of Santiago - Knights of the Golden Fleece - Modern child rulers - Nobility from Madrid - Princes of Asturias - Roman Catholic monarchs - Recipients of the Golden Rose - Queens regnant - Spanish monarchs - Spanish infantas - Spanish princesses - Grand Crosses of the Order of Saint Charles (Mexico) - Dames of the Order of Queen Maria Luisa - 19th-century monarchs in Europe