http___en.wikipedia.org_wiki_Roman_Libya_1.xml
1.1 2.1 2.2 2.3 3.1 4.1 5.1 6.1 7.1 8.1 9.1 10.1 11.1 12.1 12.2 12.3 12.4 13.1 13.2 13.3 13.4 13.5 13.6 14.1 14.2 14.3 14.4 14.5 14.6 14.7 15.1 15.2 15.3 15.4 15.5 16.1 17.1 17.2 17.3 17.4 18.1 19.1 19.2 19.3 20.1 20.2 20.3 20.4 20.5 20.6 21.1 22.1 22.2 23.1 24.1 25.1 25.2 25.3 25.4 25.5 26.1 26.2 26.3 26.4 26.5 27.1 27.2 27.3 27.4 28.1 28.2 29.1 30.1 30.2 30.3 30.4 31.1 31.2 32.1 32.2 32.3 32.4 33.1 34.1 34.2 35.1 35.2 36.1 36.2 36.3 37.1 38.1 38.2 38.3 38.4 39.1 40.1 40.2 40.3 41.1 41.2 42.1 42.2 43.1 43.2 43.3 44.1 45.1 45.2 45.3 45.4 45.5 45.6 45.7 46.1 46.2 46.3 47.1 47.2 48.1 49.1 49.2 49.3 49.4 50.1 50.2 50.3 50.4 51.1 51.2 52.1 52.2 52.3 53.1 54.1 54.2 54.3 54.4 55.1 55.2 55.3 55.4 56.1 56.2 56.3 57.1 58.1 59.1 59.2 59.3 59.4 59.5 60.1 60.2 61.1 61.2 61.3 61.4 61.5 62.1 62.2 62.3 63.1 64.1 65.1 65.2 65.3 66.1 66.2 67.1 68.1 69.1 70.1 70.2 71.1 71.2 72.1 73.1 74.1 74.2 75.1 76.1 77.1 78.1 79.1 80.1 81.1 82.1 83.1 84.1 85.1 86.1 86.2 87.1 87.2
История на Либия Историята на Либия е понятие, включващо историята на различните народи, обитавали през годините границите на днешната суверенна държава Либия, и тази на коренното ѝ население — берберските племена. През по-голямата част от историята си, либийците са подложени в различна степен на чуждестранен контрол. Съвременната история на независима Либия започва през 1951 г. Историята на Либия се състои от шест отделни периода: Древна Либия, римска епоха, ислямска епоха, времето на османско владичество, като италианска колония и съвременна епоха. Съдържание - 1 Либия преди римляните - 2 Римска Либия - 3 Ислямски период - 4 Италианска власт - 5 Нeзависима Либия - 6 Бележки Либия преди римляните[редактиране | редактиране на кода] Преди новата ера, в крайбрежните равнини на Либия съществува неолитна култура, обща за цялото средиземно крайбрежие, която е опитомила добитък и отглежда земеделски култури. На юг, в това, което в днешни дни е пустинята Сахара, ловци-номади и пастири изминават големи разстояния в обширна, влажна савана, която изобилства от дивеч и осигурява пасища за добитъка им. Културата процъфтява, докато регионът започва да се обезводнява около 2000 г. пр.н.е. Отстъпвайки пред нарастващата пустиня и нападенията на конните народи, хората от саваната мигрират на югоизток към областите на Судан или са асимилирани от берберите.[1] От своя страна, произходът на берберите отчасти е загадка, чието изучаване е довело до изобилие от спекулации, но не и до отговор. Археологическите и лингвистичните доказателства сочат Югозападна Азия като мястото, от което, в началото на третото хилядолетие пр.н.е., предците на берберите са започнали миграцията си към Северна Африка. През следващите векове, те разширяват диапазона си на миграция от Египет до басейна на река Нигер. Хора от бялата раса, предимно от от средиземноморската езикова група, берберите представляват широк спектър от физически типове и говорят на разнообразие от взаимно неразбираеми диалекти, които принадлежат към афроазиатското езиково семейство. Те никога не развиват чувство за държавност и исторически се идентифицират в рамките на собственото си племе, клан или семейство. Заедно, берберите наричат себе си имазиген, което е в значение на „свободни хора“.[1] Надписи, намерени в Египет и датирани към периода на Старото царство (около 2700 — 2200 г. пр.н.е.) представляват най-ранните известни записани сведения за берберската миграция, а също и най-ранните писмени документи за историята на Либия. Най-малко, по времето на този период, предизвикващи неприятности берберски племена, едно от които е записано в египетски надпис като Леву (или „либийци“), извършват набези на изток към делтата на Нил и се опитват да се заселят там. По време на Средното царство (ок. 2200-1700 г. пр.н.е.), египетските фараони успяват да наложат властта си над тези източни бербери и получават данък от тях. Много бербери служат в армията на фараоните, като някои се издигат до важни позиции в египетската държава. Един такъв служител завзема властта в Египет около 950 г. пр.н.е. и управлява като фараон под името Шешонк I. За неговите наследници от XXII и XXIII династии, т.н. Либийски династии (около 945 — 730 г. пр.н.е.), също се смята, че са от берберски произход.[1] За древните гърци, Либия е един от трите известни континенти, заедно с Азия и Европа. В този смисъл, Либия е целия африкански континент на запад от долината на Нил и на юг от Египет. Херодот описва жителите на континента като два народа: либийците в Северна Африка и eтиопците на юг. Според него, Либия започва където завършва Египет, и се простира до нос Спартел, разположен южно от Танжер, на брега на Атлантическия океан. Както гърците, така и финикийците колонизират земите на Северна Африка, където се появява и развива пуническата цивилизация (макар, че главният град Картаген не е в днешна Либия, а в границите на съвременен Тунис). Приблизителните територии на днешна Северна Либия имат различно историческо развитие по времето на Римската империя, тъй като са разделени на две провинции - Триполи (западната част) и Киренайка (източната част). Преди да стане римска провинция, Киренайка е колонизирана първо от гърците. Тогава е известна също като Пентаполис („Петоградие“), като петте гръцки колонии са: Кирена (в близост до днешното село Шахат), пристанището му Аполония (дн. Марса Суса), Арсиноe (Токра), Береника (Бенгази) и Барка (Ел-Мардж). От името на най-старата и най-известна колония, плодородната крайбрежна равнина приема названието Киренайка. Римска Либия[редактиране | редактиране на кода] Римляните завладяват Триполитания (областта около Триполи) през 106 г. пр.н.е. Птолемей Апион, последният гръцки владетел, завещава Киренайка на Рим, който официално анексира областта в 74 пр.н.е. и я присъединява към Крит като римска провинция. До 64 г. пр.н.е. легионите на Юлий Цезар установявят властта си, и, по този начин, римляните обединяват трите региона на Либия — Триполитания, Киренайка и Северен Фезан, в една нова област, наречена Проконсулска Африка (Africa proconsularis), а по-късно Киренайка е отделена административно. Като римска провинция, Либия просперира, и достига своя златен век през 2 век, когато градът Лептис Магна конкурира Картаген и Александрия по известност. В продължение на повече от 400 години, Триполитания и Киренайка са сред най-богатите римски провинции и част от космополитна държава, чиито граждани споделят общ език, правна система и идентичност. Римските останки като тези в Лептис Магна, съществуващи в днешна Либия, свидетелстват за жизнеността на региона, където големите градове и дори по-малките населени места ползват удобствата на градския живот - форум, пазари, обществени развлечения, както и бани. Търговци и занаятчии от различни краища на римския свят се установяват в крайбрежната част Либия и, според германския историк Теодор Момзен, провинцията е силно романизирана. Характерът на градовете на Триполитания обаче остава частично пунически, а на тези в Киренайка — гръцки. Преобладаващата религия е християнството, като има и многобройна еврейска общност (най-вече в Киренайка). Триполитания е основен износител на зехтин, както и на център за керваните от злато и роби, превозвани до брега от гарамантите, докато в същото време Киренайка e важен източник на вина, лекове и коне. Като част от реорганизацията на империята през 300 г., император Диоклециан отделя управлението на провинция Крит от това на Киренайка, като във втората формира две нови провинции — Горна Либия и Долна Либия, използвайки терминът Либия за първи път в административно предназначение. С окончателното разделяне на империята през 395 г., Киренайка остава в Източната империя, а Триполитания е придадена към Западната Римска империя. Ислямски период[редактиране | редактиране на кода] Ранен период[редактиране | редактиране на кода] През 647 г., 40 000-на арабска армия, водена от Абдула ибн Саад, побратим на халифа Осман ибн Афан, нахлува в Либия, за да я отнеме от византийците. Триполи е превзет, а след него и Суфетула, град на около 200 km южно от Картаген, където е убит екзарх Григорий. Походът продължава петнадесет месеца, със завръщането на арабските войски в Египет, след като наследникът на Григорий, Генадий, им обещава годишен данък от 330 000 нумизми. В същото време, Генадий трябва да изпраща обичайните излишъци от приходите в Константинопол, макар като цяло да е оставен да управлява Северна Африка по своя преценка. Когато отказва да плати допълнителните суми, наложени от Константинопол, собствените му подчинени го свалят от властта. С избухването на въстанието, Генадий бяга в Дамаск, където иска помощ от Моавий. През 665 г., халифът изпраща Генадий обратно, заедно с многочислена войска, която трябва да разпространи исляма в Африка. Въпреки, че сваления екзарх умира в Александрия по време на похода, арабското нашествие продължава. Византийците изпращат подкрепления, под командването на Никифор Патриций, който обаче губи битката с арабите и натоварва войските обратно на корабите. Северна Африка е присъединена към Омаядския халифат, а през следващите години арабските управители Окба ибн Нафи и Абу Мухаир ал Динар допринасят много за приемането на исляма от по-голямата част от местното население. През 750 г., Абасидската династия сваля от власт Омаядския халифат и премества столицата в Багдад, запазвайки номиналната власт на емирите, от името на отдалечената централна власт, върху либийското крайбрежие. През 800 г., халифът Харун ал-Рашид назначава Ибрахим ибн ал-Ахлаб като управител на областта. Династията на Алабидите де факто става независима от халифите в Багдад, които запазват само духовната си власт. Алабидите възстановяват римските напоителни системи и провеждат редица мерки за благополучието на региона. Въпреки това, този просперитет е последван от икономически и политически колапс[2] и нашествие на хилалийците (бедуински племена,[3] пасториалисти от Горен Египет, които напускат изсушените пасища в горното течение на Нил и, напредвайки на запад в Либия, унищожават посевите и градините на местното население[4]) през 1050-1052 г. Ибн Халдун сравнява нахлуването с това на рояк скакалци.[5] Водещото племе на тези бедуини е Бану Хилал, откъдето идва и името на нашествениците.[3] Либия под османско управление[редактиране | редактиране на кода] Към началото на 16 век, върху либийското крайбрежие няма почти никаква централна власт и пристанищата ѝ се пръвръщат в рай за пиратите. Хабсбургска Испания завзема Триполи през 1510 г., но испанците са по-загрижени за контрола над пристанището, отколкото от възможните неудобства при управлението на една бъдеща колония. През 1538 г. Триполи е отнет обратно от пиратски крал на име Хаир Aд-Дин (познат повече като Барбароса, или Червената брада), и крайбрежието става известно като Берберския бряг. Когато турците завземат Триполи през 1551 г., те не виждат причини да ограничават пиратите, а предпочитат да се възползват от положението. Контролът на пиратите над района е отнет едва два века по-късно. В рамките на Османската империя, Магреба е разделен на три провинции - Алжир, Триполи и Тунис. След 1565 г., административен орган е пашата, назначаван от султана в Цариград. Султанът предава под контрола на пашата корпус от еничари, който на свой ред е разделен на отряди под командването на младши офицери или бейове. Еничарите бързо се превръщат в доминираща сила в Османска Либия. През 1711 г., кавалерийския офицер Ахмед Караманли завзема властта и основава династията Караманли, която просъсществува в продължение на 124 години, през които Либия преминава и през гражданска война (1791 — 1795 г.). През май 1801 г., паша Юсуф Караманли изисква от Съединените щати увеличаване на данъка (83 000 долара годишно), които те плащат от 1796 г. за защита на търговските си кораби от пиратите. Това искане е отказано, а Съединените щати изпращат военни кораби, които блокират Триполи, и последвалата война (известна като Първа берберска война) се проточва до 3 юни 1805 г. Втората берберска война от 1815 г. (известна също като Алжирска) е втората от двете в Северна Африка между Съединените американски щати и васалните на Османската империя Алжир, Триполи и Тунис, известни като Берберските държави. През 1814 г. правителството на султан Махмуд II се възползва от местните сътресения, за да затвърди пряката си власт над региона, която задържа до окончателното разпадане на Османската империя. Тъй като децентрализираната османска власт е довела до фактическа независимост на Египет, както и на Триполи, в разположената между тях пустиня и по крайбрежието настъпва анархия, дори и след предаването на прекия турски контрол на Триполи. В продължение на 75-годишен период, турците сменят 33-ма управители на областта (която остава номинално в границите на империята, въпреки че на моменти е почти автономна) — до 1911 г., когато Османската империя е силно отслабена и италианските войски нахлуват в Либия, започвайки и спечелвайки Италианско-турската война. Италианска власт[редактиране | редактиране на кода] Италианското управление на Либия започва със завладяването на крайбрежните Триполитания и Киренайка през 1911 г. То продължава повече от тридесет години, до февруари 1943 г., когато западната част на Триполитания е завладяна от Съюзниците, по време на Северноафриканската кампания. Официално Италия се отказва от Либия през 1947 г., в мирния договор след Втората световна война. Вероятно, най-важната последица от установяването на италианската власт, според историци като Шапен Мец, е политическото създаване на колонията Италианска Либия, чрез обединението на областите Триполитания, Киренайка и Фезан през 1934 г. Италианско-турска война и Италианска Либия[редактиране | редактиране на кода] Опитите за колонизиране на турските провинции Триполитания и Киренайка от страна на италианците никога не са напълно успешни, поне не и в началото. На 3 октомври 1911 г. италианците нападат Триполи, под претекст, че Либия трябва да бъде освободена от османското владичество. Въпреки голямото либийско въстание, през 1912 г., султанът отстъпва Либия на италианците с подписването на Договора от Лозана. След оттеглянето на османската армия, италианците лесно успяват да разширят окупацията на страната, завладявайки до 1913 г. Източна Триполитания[6], Гадамес, Джебел, както и Фезан с Мурзук.[7] Избухването на Първата световна война, породила необходимостта от завръщането на войските в Италия, заедно с обявяването на джихад от страна на турците, въстанието на либийците в Триполитания и Фезан и партизанската война, водена от сенусите в Киренайка,[8] принуждава италианците да се откажат от всички окупирани територии и да се укрепят в Триполи, Дарна и по крайбрежието на Киренайка.[7] Едва в края на 1920-те години италианците са в състояние да поемат контрола над цяла Либия. В същото време, между 1920 и 1940 г., около 150 хиляди италианци се заселват в колонията, значително помагайки във всички области от развитието ѝ. По време на Парижката мирна конференция, Кралство Италия не получава германски колонии или части от тях. Вместо това, Франция се съгласява да предаде някои свои територии на юг от Сахара към Либия, а Великобритания - провинция Джубаланд към Италианска Сомалия. След дълги дискусии през 1920-те, през 1935 г. е сключено споразумението Мусолини-Лавал, с което Италия получава ивицата Аузу, която е обединена с новосъздадената Италианска колония Либия. На 25 октомври 1920 г., италианското правителство признава шейх Сиди Идрис, наследствения водач на номадите сенуси, с големи правомощия в Куфра и други оазиси, като Емир на Киренайка — нова титла, въведена от британците в края на Първата световна война. Борбата на либийците се засилва след идването на власт в Италия на диктатора Бенито Мусолини. През 1922 г., Идрис (по-късно крал на Либия) бяга в Египет. От 1922 до 1928 г., италианските сили, под командването на генерал Бадолио, водят наказателна кампания по умиротворяването на страната. Наследникът на Бадолио, маршал Родолфо Грациани, приема възложената от от Мусолини задача, при условие, че му се разреши да да смаже либийската съпротива, без това да е обременено с ограниченията на италианското или международното право. Мусолини веднага се съгласява и Грациани засилва гнета над либийците. Някои от тях продължават да се защитават, като най-силна е съпротивата в Киренайка. В лидер на въстанието се превръща Омар Муктар, шейх на сенусите. След доста спорното временно примирие от 3 януари 1928 г., италианската политика в Либия достига нивото на пълномащабна война, включително депортирането и затварянето в лагери на хората от Джебел Акдар, за да се пресече подкрепата на местното население за бунтовниците. След залавянето на Муктар на 15 септември 1931 г. и екзекуцията му в Бенгази, съпротивата постепенно намалява. Ограниченият отпор на италианската окупация се концентрира около шейх Идрис, емира на Киренайка. Либия е напълно умиротворена и новият италиански управител, Итало Балбо, започва политика на интеграция между араби и италианци. В действителност, през 1939 г. са приети закони, които позволяват на мюсюлманите да се присъединяват към Националната фашистка партия (и по-специално към Мюсюлманската асоциация на ликторите (Associazione Musulmana del Littorio), като тези реформи позволяват създаването на либийски военни части в рамките на италианската армия.[9] В резултат на това, по време на Втората световна война има силна подкрепа за Италия от страна на много либийски мюсюлмани, които се записват в италианската армия.[10] В периода 1934-1940 г., губернаторът Балбо (след създаването на Либия през 1934 г., с обединението на Триполитания, Киренайка и Фезан в една страна) развива колонията, създавайки обширна инфраструктура (4 000 km пътища, 400 km железници със стеснено междурелсие, нови индустрии и десетина нови земеделски селища).[11] Либийската икономика преживява разцвет, предимно в селскостопанския сектор. Развиват се дори и някои производствени дейности, свързани най-вече с хранително-вкусовата промишленост. Увеличава се строителството. Освен това, италианците въвеждат модерни медицински грижи за първи път в историята на Либия, и подобряват санитарните условия в градовете. Хауърд Кристи пише: Италианците започнаха много на брой и разнообразни по начинание дейности в Триполитания и Киренайка. Сред тях са завод за експлозиви; жп работилници; цехове за части на ФИАТ; различни съоръжения за хранителната промишленост; електротехнически цехове; металургични фабрики; водни инсталации; фабрики за селскостопански машини; пивоварни; дестилационни фабрики; фабрики за бисквити; тютюнева фабрика; цехове за щавене, за хлебни изделия; варни, тухларски и циментови заводи; промишленост за еспарто, механични дъскорезници, и Петролибия (Trye 1998 г.). Италианските инвестиции в колонията ѝ са направени, с цел да се използват от новите заселници и да я направят по-самостоятелна. Местното италианско население възлиза на 110 575 от общо 915 440 души в Либия през 1940 година (General Staff War Office 1939, 165/b)..[12] Балбо насърчава изграждането на голям брой нови селища в крайбрежните райони на Италианска Либия,[13] предназначени за хилядите италиански заселници. Той дори спомага за създаването на нови селища и за арабите. На 13 септември 1940 г., магистралата на Мусолини е използвана за нападението на италианските сили в Либия над Египет. По време на Втората светойвна война, от 1940 до 1943 г. страната става арена на упорити сражения — контраатаките на британците и техните съюзници под командването на Арчибалд Уейвъл; успешната им двумесечна кампания в Тобрук, Бенгази и Ел Агейла; и контраофанзивите на Ромел. През ноември 1942 г. съюзническите сили си връщат Киренайка, а до февруари 1943 г. и последните немски и италиански войници са изгонени от Либия. След Втората световна война[редактиране | редактиране на кода] Непосредствено след края на войната, Триполитания и Киренайка остават под британска администрация, докато французите контролират Фезан. През 1944 г., Идрис се завръща от изгнание от Кайро, но отказва да поднови постоянното си пребиваване в Киренайка, до отстраняването на някои аспекти на чуждестранния контрол през 1947 г. Съгласно условията на мирния договор със Съюзниците от 1947 г., Италия, (която се надява да запази Триполитания) и Франция (която иска Фезан) се отказват от всякакви претенции към Либия. Така Либия остава териториално едно цяло. След освобождаването на Северна Африка от съюзническите войски, в Либия избухват силни антиеврейски настроения. От 5 до 7 ноември 1945 г., повече от 140 евреи (включително 36 деца) са убити, а стотици ранени при погром в Триполи. Разрушени са пет синагоги в столицата и четири в провинциалните градове, а само в Триполи са ограбени над 1000 еврейски жилища и търговски сгради.[14][15][16] През юни 1948 г., при нови антиеврейски размирици в Либия са убити други 12 евреи и унищожени 280 еврейски къщи.[15] Страхът и несигурността, породени от тези антиеврейски атаки и основаването на Израел, карат много евреи да напуснат Либия. От 1948 до 1951 г., 30 972 либийски евреи се преселват в новообразуваната юдейска държава.[17] До 1970-те години, останалата част от либийските евреи (около 7 000 души) са евакуирани в Италия. На 21 ноември 1949 г., Общото събрание на ООН приема резолюция, в която се посочва, че Либия трябва да получи независимост преди 1 януари 1952 г. Като представител на страната в по-късните преговори с ООН, присъства шейх Идрис. Преди това, след края на Втората световна война, СССР е поискал мандат над Либия.[18] Нeзависима Либия[редактиране | редактиране на кода] Кралство Либия[редактиране | редактиране на кода] Идрис ас Сенуси, емир на Триполитания и Киренайка и водач на сенуския орден на мюсюлманите-суфити, представя Либия в преговорите с ООН, и на 24 декември 1951 г. Либия обявява независимостта си, като представители на Киренайка, Триполитания и Фезан обявяват създаването на уния — страната е наречена Обединено кралство Либия, а короната е предложена на Идрис І. В съответствие с конституцията, новата държава има федерално правителство, а трите отделни области — Киренайка, Триполитания и Фезан, имат автономия. Кралството също така има три столици: Триполи, Бенгази и Ал Байда. Две години след обявяването на независимостта си, на 28 март 1953 г., Либия се присъединява към Арабската лига. Либия е първата страна, която постига независимост чрез ООН и една от първите бивши европейски колонии в Африка, които получават свобода. Кралство Либия е обявено за конституционна и наследствена монархия, а Идрис І — за крал. След обявяването на независимостта си, Либия е изправена пред редица проблеми. В страната няма колежи и само шестнайсет души са завършили висше учебно заведение. Също така в страната има само трима адвокати и нито един либийски лекар, инженер, геодезист или фармацевт. Изчислено е, че само 250 хиляди либийци са грамотни, а 5% от населението е сляпо, с наличието на широкоразпространени очни заболявания като трахома. В светлината на тези числа, Великобритания изпраща редица държавни служители като помощен персонал към правителството. През април 1955 г., започва търсене на петрол в кралството, като първите петролни полета са открити през 1959 г. Първият износ започва през 1963 г., а откриването на петрола спомага за трансформирането на либийската икономика, въпреки т.н. проклятие на ресурсите за Либия. Макар, че износът значително подобрява финансите на страната, в същото време се развива обществено недоволство, със съсредоточаването на все по-голяма част от богатството в ръцете на определени кръгове. На 25 април 1963 г., федералната система на управление е премахната и името на страната е променено на Кралство Либия, в отражение на конституционните промени. Както и с други африкански страни след обявяването им на независимост, останалите в Либия заселници (в случая основно италианци) заемат много от най-добрите работни места, притежават най-добрите земеделски земи и ръководят най-успешните сфери на дейност. Монархията е свалена на 1 септември 1969 г., когато група от офицери, начело с Муамар ал-Кадафи, организира държавен преврат срещу крал Идрис, докато е на медицинско лечение в Турция. Революционерите арестуват началник-щаба на армията и ръководителя на държавната сигурност в кралството. След получаването на вестта за преврата, крал Идрис го отхвърля като „маловажен“. След падането на монархията, страната е преименувана на Либийска арабска република. Престолонаследникът, Хасан ас Сенуси, е назначен за регент, след абдикацията и оттеглянето на Идрис в Турция. Под ръководството на Кадафи[редактиране | редактиране на кода] Въстанието от 2011 г.[редактиране | редактиране на кода] Бележки[редактиране | редактиране на кода] - ↑ а б в Nelson & Nyrop (1987). "Libya: Early History". - ↑ Morony, Michael G. (2003) Manufacturing and Labour Ashgate, Aldershot, Hant, England, p. 245, note 77, ISBN 0-86078-707-9 - ↑ а б Weiss, Bernard G. and Green, Arnold H.(1987) A Survey of Arab History American University in Cairo Press, Cairo, p. 129, ISBN 977-424-180-0 - ↑ Ballais, Jean-Louis (2000) "Chapter 7: Conquests and land degradation in the eastern Maghreb" p. 133 In Barker, Graeme and Gilbertson, David (2000) The Archaeology of Drylands: Living at the Margin Routledge, London, Volume 1, Part III — Sahara and Sahel, pp. 125-136, ISBN 978-0-415-23001-8 - ↑ Bovill, E. (1958) The Golden Trade of the Moors Oxford University Press, London, pp. 58-59 OCLC 9462004 - ↑ ((it)) Снимки и данни за италианското завладяване на Либия - ↑ а б Bertarelli (1929), p. 206. - ↑ Bertarelli (1929), p. 419. - ↑ Sarti, p196. - ↑ 30 000 Libyans fought for Italy in WWII - ↑ Chapter Libya (in Italian) - ↑ Economic development of Italian Libya - ↑ Photo of a new Village - ↑ Selent, pp. 20-21 - ↑ а б Shields, Jacqueline."Jewish Refugees from Arab Countries" in Jewish Virtual Library. - ↑ Stillman, 2003, p. 145. - ↑ History of the Jewish Community in Libya". Retrieved July 1, 2006 - ↑ Stalin: Court of the Red Czar, Simon S. Montefiore, 2003
1.1 2.1 2.2 2.3 2.4 3.1 4.1 5.1 6.1 6.2 7.1 8.1 8.2 9.1 9.2 9.3 9.4 10.1 11.1 11.2 11.3 12.1 12.2 12.3 12.4 13.1 14.1 15.1 16.1 16.2 17.1 17.2 18.1 19.1 19.2 19.3 19.4 20.1 21.1 21.2 22.1 23.1 23.2 24.1 24.2 24.3 25.1 26.1 27.1 28.1 29.1 29.2 29.3 30.1 31.1 32.1 33.1 34.1 34.2 35.1 35.2 36.1 36.2 36.3 36.4 37.1 38.1 38.2 38.3 38.4 38.5 39.1 39.2 40.1 40.2 40.3 40.4 40.5 41.1 41.2 42.1 43.1 44.1 45.1 46.1 47.1 48.1 49.1 50.1 51.1 52.1 53.1 54.1 55.1 56.1 57.1 58.1 59.1 60.1 61.1 62.1 62.2 62.3 63.1 64.1 65.1 66.1 67.1 69.1 70.1 71.1 72.1 73.1 73.2 74.1 75.1 76.1 77.1 78.1 79.1 80.1 81.1 82.1 83.1 84.1 85.1 86.1 87.1 88.1 89.1 90.1 91.1 92.1 93.1 94.1 94.2 94.3 95.1 96.1 96.2 96.3 96.4 97.1 98.1 99.1 100.1 101.1 102.1 103.1 104.1 105.1 106.1 107.1 108.1 109.1 110.1 111.1 112.1 113.1 114.1 115.1 116.1 117.1 118.1 119.1 120.1 121.1
Roman Libya The area of North Africa which has been known as Libya since 1911 was under Roman domination between 146 BC and 670 AD. The Latin name Libya at the time referred to the continent of Africa in general.[1] What is now coastal Libya was known as Tripolitania and Pentapolis, divided between the Africa province in the west and Creta et Cyrenaica in the east. In 296 AD, the Emperor Diocletian separated the administration of Crete from Cyrenaica and in the latter formed the new provinces of "Upper Libya" and "Lower Libya", using the term Libya as a political State for the first time in history. This article is part of a series about the History of Libya and it is related to the Roman domination of the territory now called Republic of Libya. Contents History[edit] After the final conquest and destruction of Carthage in 146 BC, northwestern Africa went under Roman rule and, shortly thereafter, the coastal area of what is now western Libya was established as a province under the name of Tripolitania with Leptis Magna capital and the major trading port in the region. In 96 BC Rome peacefully obtained Cyrenaica (left as inheritance by the king Ptolemy Apion) with the so-called sovereign Pentapolis, formed by the cities of Cyrene (near the modern village of Shahat), its port of Apollonia, Arsinoe (Tocra), Berenice (near modern Benghazi) and Barce (Marj), that will be transformed into a Roman province a couple of decades later in 74 BC. The Roman advance southward, however, was stopped by the Garamantes. Cyrenaica had become part of the Roman Egypt already from the time of Ptolemy I Soter, despite frequent revolts and usurpations.[2] In 74 BC was established the new province, governed by a legate of praetorian rank (Legatus pro praetor) and accompanied by a quaestor (quaestor pro praetor). But in 20 BC Cyrenaica was united to the island of Crete in the new province of Creta et Cyrenaica, because of the common Greek heritage. The territory of Cyrenaica was characterized by the contrast between the coastal towns of the Pentapolis, inhabited by Greeks, and the territories inhabited by Libyans. The first had preserved their own institutions and were joined in an association, while their independence was recognized by the Ptolemaic Constitution of 248 BC. In some of these cities there was a huge minority of the population made of Hebrews, who were organized with their own rules. The few Roman citizens in the province were organized into the Conventus civium Romanorum. The territory of Tripolitania was characterized by the presence of a strong punic influence in the three main cities (Tripolitania means "land of three cities") of Oea (actual Tripoli), Sabratha and Leptis Magna, but by the end of Augustus time the coastal area was nearly fully romanised. Few were the raids of nomadic tribes of the desert against the cities of the province for at least the first two centuries. We know that at the time of Emperor Domitian, the Nasamones (a Libyan tribe living south of Leptis Magna) rebelled, bringing destruction and defeating the Legatus legionis of Augusta III Cneo Suelli Flacco, who had gone to meet them. But when he later returned with reinforcements, he crushed them all, so that Domitian could say before the Roman Senate the famous: "I prevented Nasamoni to exist".[3] Instead more serious was the Jewish revolt striking mainly the Pentapolis in the time of Trajan (in 115-116 AD). In Cyrenaica, the rebels were led by one Lukuas or Andreas, who called himself "King" (according to Eusebius of Caesarea). His group destroyed many temples, including those to Hecate, Jupiter, Apollo, Artemis, and Isis, as well as the civil structures that were symbols of Rome, including the Caesareum, the basilica, and the thermae (Imperial public baths). The Greek and Roman populations were massacred: the 4th-century Christian historian Paulus Orosius records that the violence so depopulated the province of Cyrenaica that new colonies had to be established by Hadrian: The Jews ... waged war on the inhabitants throughout Libya in the most savage fashion, and to such an extent was the country wasted that, its cultivators having been slain, its land would have remained utterly depopulated, had not the Emperor Hadrian gathered settlers from other places and sent them thither, for the inhabitants had been wiped out.[4] After Hadrian Christianity started to be the most important religion in Roman Libya until the arrival of the Arabs. During the reign of Emperor Septimius Severus (born in Leptis Magna) there was sitting on the "Chair of Peter" Pope Victor I (181-191), also from Libyan Leptis Magna and probably its bishop.[5] Until Victor's time, Rome celebrated the Mass in Greek: Pope Victor I changed the language to Latin, which was used in his native Roman Libya. According to Jerome, he was the first Christian author to write about theology in Latin.[6] Furthermore, Arius, creator around 310 AD of the heresy Arianism, came from Ptolemais. Some centuries later in Cyrenaica, Monophysite adherents of the Coptic Church welcomed the Muslim Arabs as liberators from Byzantine oppression.[7] Septimius Severus[edit] The best period of Roman Libya was under emperor Septimius Severus, born in Leptis Magna. He favored his hometown above all other provincial cities, and the buildings and wealth he lavished on it made Leptis Magna the third-most important city in Africa, rivaling Carthage and Alexandria. In 205, he and the imperial family visited the city and received great honors. Among the changes that Severus introduced to this city were to create a magnificent new forum and to rebuild the docks. He enriched all Libya, but mainly Tripolitania, defending it with an enlarged Limes Tripolitanus against the Garamantes: this powerful tribe was a client state of the Roman Empire, but as nomads they always endangered the fertile area of coastal Tripolitania.[8] Indeed the limes was expanded under emperors Hadrian and Septimius Severus, in particular under the legatus Quintus Anicius Faustus in 197-201 AD. Anicius Faustus was appointed legatus of the Legio III Augusta and built several defensive forts of the Limes Tripolitanus in Tripolitania, among which Garbia [9] and Golaia (actual Bu Ngem)[10] in order to protect the province from the raids of nomadic tribes. He fulfilled his task quickly and successfully. As a consequence the Roman city of Ghirza, situated away from the coast and south of Leptis Magna, developed quickly in a rich agricultural area.[11] Ghirza became a "boom town" after 200 AD, when Septimius Severus had better organized the Limes Tripolitanus. In late 202 Severus launched a campaign in the province of Africa. The legate of Legio III Augusta Anicius Faustus had been fighting against the Garamantes along the Limes Tripolitanus for five years, capturing several settlements from the enemy such as Cydamus, Gholaia, Garbia, and their capital Garama - over 600 km south of Lepcis Magna.[12] By 203 the entire southern frontier of Roman Africa had been dramatically expanded and re-fortified. Desert nomads could no longer safely raid the region's interior and escape back into the Sahara. For another century the legacy of Septimius Severus gave peace and prosperity to Roman Libya. Economy[edit] As a Roman province, Libya was prosperous, and reached a golden age in the 2nd century AD, when the city of Leptis Magna rivalled Carthage and Alexandria in prominence. For more than 400 years, Tripolitania and Cyrenaica were wealthy Roman provinces and part of a cosmopolitan state whose citizens shared a common language, legal system, and Roman identity. Roman ruins, like those of Leptis Magna and Sabratha in present-day Libya, attest to the vitality of the region, where populous cities and even smaller towns enjoyed the amenities of urban life - the forum, markets, public entertainments, and baths - found in every corner of the Roman Empire.[13] Merchants and artisans from many parts of the Roman world established themselves in coastal Libya. Former soldiers were settled in the "Centenaria" area of Tripolitania, and the arid land was developed.[14] Dams and cisterns were built in the Wadi Ghirza (then not dry like today) to regulate the flash floods. These structures are still visible[15] As a consequence the area south of Leptis Magna became an important exporter of olive oil and cereals to Rome and the province was greatly "romanized", according to Theodore Mommsen. The level of this romanization can be deducted even from the survival of the African Romance: the 12th-century Arab geographer Muhammad al-Idrisi wrote that the people of the area of Gafsa (the Roman "Capsa", near northwestern Tripolitania) used a language that he called al-latini al-afriqi ("the Latin of Africa").[16] Tripolitania was a major exporter of agricultural products, as well as a centre for the gold and slaves conveyed to the coast by the Garamentes, while Cyrenaica remained an important source of wines, drugs, and horses.[17] Last centuries[edit] After Septimius Severus Roman Libya slowly declined for the next four centuries, until the Arab invasion in the mid-7th century. As part of his reorganization of the empire in 296 AD, the Emperor Diocletian separated the administration of Crete from Cyrenaica and in the latter formed the new provinces of "Upper Libya" and "Lower Libya", using the term Libya for the first time in history as an administrative designation. Indeed, the Tetrarchy reforms of Diocletian changed the administrative structure: - Cyrenaica was split into two provinces: "Libya Superior" or "Libia Pentapolis", that comprised the above-mentioned Pentapolis with Cyrene as capital, and "Libya Inferior" or "Libia sicca", the Marmarica with the only significant city Paraetonium, each under a governor of the modest rank of praeses. Both belonged to the Diocese of Egypt, within the Praetorian prefecture of Oriens. - Tripolitania, the largest split-off from Africa proconsularis, became part of the Diocese of Africa, subordinate to the prefecture of Italia et Africa. After the earthquake of 365, the capital of Cyrenaica was moved to Ptolemais. With the definitive partition of the Roman empire in 395 AD, Tripolitania was attached to the Western Roman empire, while Cyrenaica to the eastern empire, later called Byzantine. It was briefly part of the Vandal Kingdom to the west, until its reconquest by Belisarius in 533 AD. In April 534 AD, the old Roman provincial system along with the full apparatus of Roman administration was restored, under a praetorian prefect.[18] During the following years, under the smart general Solomon, who combined the offices of both magister militum and praetorian prefect of Africa, Roman rule in Libya was strengthened (Theodorias was refounded [19]), but the fighting continued against the Berber tribes of the Sahara.[20] Solomon achieved significant successes against them, but his work was interrupted by a widespread military mutiny in 536. The mutiny was eventually subdued by Germanus, a cousin of Justinian, and Solomon returned in 539. He fell, however, in the Battle of Cillium in 544 against the united berber tribes, and Roman Libya was again in jeopardy. It would not be until 548 AD that the resistance of the Berber tribes would be finally broken by the talented general John Troglita. The last Latin epic poem of Antiquity, the de Bellis Libycis of Flavius Cresconius Corippus was written about this struggle. Successively the province entered an era of relative stability and prosperity, and was organized as a separate exarchate in 584 AD. Eventually, under Heraclius, Libia and Africa would come to the rescue of the Empire itself, deposing the tyrant Phocas and beating back the Sassanids and the Avars. But that was the last Roman achievement: in 642 AD Moslem Arabs started to conquer Libya. The Arabs succeeded in temporarily driving the Byzantines out of Tripoli in 645 AD, but they did not follow that conquest with the establishment of a permanent Arab presence in the city. No further raids were conducted until 661, when the new Umayyad dynasty under Mu'awiya ushered in a new era of Muslim expansion. An official campaign to conquer North Africa began in 663, and the Arabs soon controlled most major cities in Libya. Tripoli fell again in 666 AD, and this time the Muslims ensured their control of their new lands by not immediately retreating to Egypt after the conquest. In 670 AD all Libya was in the hands of the Arabs: Roman Libya was no more. Only in Benito Mussolini's time, more than one thousand years later, Libya was recreated as a political entity in 1934 (with a name borrowed from the Diocletian reforms). Main cities[edit] Life in Roman Libya was concentrated around a few coastal cities, mostly founded by Greeks and Phoenicians: - Leptis Magna in Tripolitania [21][22] - Oea in Tripolitania [23] - Sabratha in Tripolitania [24][25] - Cyrene (Pentapolis) [26] - Apollonia (Pentapolis) [27] - Arsinoe (Pentapolis) [28] - Berenice (Pentapolis) [29] - Barce (Pentapolis)[30] - Ptolemais in Cyrenaica [31][32] - Paraetonium in Marmarica - Antipyrgon in Marmarica [33] - Ghirza in Tripolitanian Sahara [34][35] Notes[edit] - ^ Charlton T. Lewis, Charles Short, A Latin Dictionary - ^ Ptolemy VIII, as a measure of preventive defense, made his will in favor of Rome if he died without legitimate heirs - ^ Cassius Dio Cocceio,Roman History, LXVII, 4, 6. - ^ Orosius, Seven Books of History Against the Pagans, 7.12.6. - ^ History of the Catholic Church in Libya - ^ Kung, Hans. The Catholic Church: A Short History. New York; The Modern Library, 2003, p.44 - ^ Monophysites and arab conquest of Libya - ^ Map of Limes tripolitanus - ^ Gheriat el-Garbia - ^ J.S. Wacher, The Roman world, Volume 1, Taylor & Francis, 2002, ISBN 0-415-26315-8, pp. 252-3 - ^ Roman city of Ghirza - ^ Graham, Alexander (1902) Roman Africa: an outline of the history of the Roman occupation of North Africa, based chiefly upon inscriptions and monumental remains in that country Longmans, Green, and Co., London, Google Book, OCLC 2735641 - ^ Map of the agricultural "Centenaria" area - ^ Ghirza - ^ Capsa (in Italian) - ^ Mommsen, Theodore. The Provinces of the Roman Empire Chapter: Africa - ^ Codex Iustinianus, Book I, XXVII - ^ Theodoria (Qasr Libya) Bury: The reconquest of Africa - ^ Images of Leptis Magna - ^ Video of Leptis Magna - ^ Oea images - ^ Sabratha images - ^ Video of Sabratha - ^ Video of Cyrene - ^ Apollonia images - ^ Arsinoe images - ^ Berenice/Euesperides - ^ Tomb of Menecrate in Barce (in Italian) - ^ Photos of Ptolemais - ^ Video of Ptolemais & Apollonia - ^ Antipyrgon - ^ Ghirza (in french) - ^ Ruins of Ghirza Bibliography[edit] - Lidiano Bacchielli, La Tripolitania, in "Storia Einaudi dei Greci e dei Romani", Geografia del mondo tardo-antico, vol.20, Milano, Einaudi, 2008. - Barker, Graeme. Cyrenaica in Antiquity (Society for Libyan Studies Occasional Papers). Joyce Reynolds ISBN 0-86054-303-X González, Historia de las legiones Romanas, Madrid 2003. - Graham, Alexander. Roman Africa: an outline of the history of the Roman occupation of North Africa, based chiefly upon inscriptions and monumental remains in that country. Publisher Longmans & Green (1902). University of California, 2007 Grant, The Antonines: the Roman empire in transition, Londra e N.Y. 1994. Jones, The later Roman empire 284-602, Baltymore 1986. - Lennox Manton, Roman North Africa, 1988 Rinaldi Tufi, Archeologia delle province romane, Roma 2007. Webster, The roman imperial army of the first and second century A.D., Oklahoma 1998. See also[edit] - History of Libya - Ancient Libya - Tripolitania - Cyrenaica - Septimius Severus - Pope Victor I - Limes Tripolitanus - Leptis Magna - Sabratha - African Romance - Roman North Africa - Ghirza - Theodorias - Libycus Nomos External links[edit] - Map of Roman Libya with names in Latin & Arab - Map of Roman Libya during Byzantine period - [1] Article about Tarhuna - Photos of Roman ruins in Tarhuna