http___en.wikipedia.org_wiki_Pope_John_XXII_1.xml
1.1 2.1 2.2 2.3 2.4 2.5 2.6 2.7 2.8 2.9 3.1 4.1 5.1 5.2 5.3 5.4 5.5 5.6 5.7 5.8 5.9 5.10 5.11 5.12 5.13 6.1 7.1 7.2 7.3 7.4 8.1 8.2 8.3 8.4 9.1 9.2 9.3 9.4 9.5 9.6 10.1 10.2 10.3 10.4 10.5 11.1 12.1 12.2 12.3 12.4 12.5 12.6 12.7 13.1 13.2 13.3 13.4 13.5 13.6 14.1 15.1 16.1 17.1 17.2 17.3 18.1 18.2 19.1 19.2 20.1 20.2 20.3 21.1 22.1 22.2 22.3 22.4 23.1 23.2 23.3 23.4 24.1 24.2 24.3 24.4 24.5 25.1 25.2 26.1 26.2 26.3 26.4 27.1 28.1 28.2 28.3 28.4 28.5 28.6 29.1 29.2 29.3 30.1 30.2 30.3 30.4 31.1 31.2 31.3 31.4 31.5 31.6 32.1 33.1 34.1 34.2 34.3 35.1 35.2 35.3 35.4 35.5 35.6 36.1 37.1 37.2 37.3 37.4 37.5 38.1 38.2 39.1 39.2 39.3 40.1 41.1 41.2 41.3 41.4 41.5 41.6 41.7 42.1 42.2 42.3 42.4 42.5 42.6 42.7 43.1 44.1 44.2 44.3 45.1 45.2 45.3 46.1 46.2 46.3 46.4 46.5 46.6 46.7 46.8 47.1 48.1 48.2 48.3 48.4 48.5 49.1 50.1 51.1 52.1 53.1 54.1 55.1 56.1 57.1 58.1
Йоан XXII Папа Йоан XXII (латински: Ioannes P.P. XXII) роден Жак Дюез (френски: Jacques Duèse) е глава на Римокатолическата църква от 1316 г. до смъртта си на 4 декември 1334 г., 196-ия[1] поред в традиционното броене, втория папа от Авиньонското папство[2]. Отговорен за голяма част от промените в облика на Авиньон, църковен реформатор и строител. Противник на идеята за Божественото съзерцание. Голямо затруднение за Йоан XXII представлява надигането на клон на францисканците известни като Спиритуалисти или Фратичели. Проявява се като защитник на правата на Църквата, отстояващ нейното благо при всяка възможност. Заради мнението си за върховенството на Църквата си създава множество противници, между които германския император Лудвиг Баварски, Ян Люксембургски, Робер д’Анжу и други. С реформите си в структурата на Църквта и увеличаването на църковните данъци запълва църковната хазна, оставяйки на наследниците си богатство, което според хроникьорите на епохата се равнява на 5 000 000 златни флорина. Умира в Авиньон, като на папския престол е наследен от Бенедикт XII. Съдържание Преди папството[редактиране | edit source] Жак Дюез е роден в Каор около 1249 г.[3] Той е най-големия син на Елена дьо Берай и обущаря Арно Дюез. Има четирима по-малки братя и сестри. Началното си образувание получава от Доминиканските монаси в Каор[4]. По-късно изучава Право в Монпелие и Богословие и Медицина в Парижкия университет. Преподава Право в Каор и Тулуза. В Тулуза се сближава с неаполитанското кралско семейство, сприятелявайки се с крал Карл II Неаполитански, участвайки в антуража на епископ Луи Тулузки (канонизиран от него в 1317). Назначен е за епископ на Каор, каноник в Сен-Фронт и Перигьо архисвещеник в Сарлат и доайен на Пюи. В 1300 г. е издигнат до поста на епископ на Фрежюс от папа Бонифаций VIII по препоръка на Карл II. В 1308 г. е назначен от Карл II за свой съветник, държейки поста до смъртта на краля в 1309 г. В 1310 г. е призован в Авиньон от папа Климент V за да даде правни съвети относно разпускането на Тамплиерския орден и заклеймяването на покойния папа Бонифаций VIII. Поддържа премахването на Тамплиерския орден, но се противопоставя на заклеймяването на Бонифаций VIII, считайки го за светотатство и злоупотреба със светска и църковна власт. Същата година е ръкоположен за епископ на Авиньон. На 23 декември 1312 г. е ръкоположен от папа Климент V за кардинал-епископ на Порто. Избор за папа[редактиране | edit source] На 20 април 1314 папа Климент V умира[5], оставяйки папския престол празен. Скоро Кардиналската колегия се събира в Карпантра за да избере неговия наследник[4]. Кардиналската колегия е съставена от гасконци, провансалци, французи и италианци, всико двадесет и трима кардинал-епископи между които и Жак Дюез. Заради различията между основните партии на италианци гасконци и французи са нужни близо два месеца докато бъде направен какъвто и да е опит за намиране на наследник на Климент V. На 24 юни 1314 г. Карпантра е нападната от Бертран дьо Гот и Реймон Гийом дьо Будо, племенници на покойния Климент V. С помощта на малка армия двамата разграбват и опожаряват града, взимайки със себе си един милион флорина спестени от Климент V за подготовката на нов Кръстоносен поход. Страхуващи се за живота си, кардиналите разпускат Конклава и побягват. Две години по-късно с позволението на френския крал Луи Х, по-малкия му брат Филип дьо Поатие предприема опит за свикване на нов Конклав в Лион. Конклава започва в началото на март 1316 г. и прогресира в същото темпо както две години по-рано. През юни след две сесии на Конклава в Лион пристига вест за смъртта на Луи Х. На 26 юни, под претекст, че ще бъде отслужена литургия за покой на душата на Луи Х, Филип дьо Поатие призовава кардиналите в Доминиканския манастир в Лион. След като двадесет и тримата кардинали пристигат в манастира всички врати и прозорци биват затворени и зазидани отвън, а манастира ограден от въоръжената стража на Гийом дьо Форез, подчинен на граф дьо Поатие. По заповед на Филип дьо Поатие кардиналите биват затворени в манастира до избора на нов папа. Въпреки тежките условия на които са подложени, едва през август се правят първите сериозни стъпки към избора на нов папа. Кардиналите Наполеон Орсини, Франческо Каетани и Арно дьо Пелагрьо решават да подкрепят и да се постараят и другите да подкрепят кардинал, който да се нрави на Филип дьо Поатие и новия неаполитански крал Робер II, т.е. тогава 67 годишния кардинал на Порто Жак Дюез. Предполага се, че кардиналите го избират и заради болнавия му вид, не очаквайки да живее дълго. Той е избран на 7 август, приемайки името Йоан XXII. Коронован е на 5 септември 1316 г. в Лионската катедрала. Папски Авиньон[редактиране | edit source] През 1305 г. предшественика на Йоан XXII, Климент V избира френския град Авиньон за своя резиденция, на мястото на Рим. По негов пример, Йоан XXII се заселва в Авиньон, отсядайки в епископския дворец. Града има множество предимства, като пристанище на река Рона, добре развито селско стопанство и търговия, необходими за издържането на Папския двор. Скоро започва обновяването на двореца за новия му управител. На чело на ремонтната дейност е поставен Гасберт (или Гюсберт) дьо Виа, архиерейски наместник и сънародник на папата. Строителската дейност е поверена на архитекта Гийом дьо Кокурон. По проекта работят още Реймон Хебрард и Реймон Мезие. Ремонта започва в 1317 г. и продължава до 1333 г., една година преди смъртта на Йоан XXII. Папския апартамент, заедно с личния му кабинет и покоите на приближените му са поставени в западното крило. В северното крило се намира енорийската църква Сен-Етиен, преобразувана в папски параклис. В източното крило се намират стаите на прислугата, а южното крило е пригодено за аудиенции с пратеници, легати и гости. Според записите на папския камерланго за реставрацията и ремонта папата похарчва близо 3 000 златни флорина. По време на ремонтната дейност, Йоан XXII с помощта на каорски градинари засажда първите папски лозя. Между другите строителни проекти на Йоан XXII са изграждането на Авиньонската библиотека, съществуваща и до днес, и обновяването на църквата Нотр Дан дьо Дом, където е погребан след смъртта си. Външна политика[редактиране | edit source] Свещената Римска империя[редактиране | edit source] След смъртта на император Хайнрих VII в 1313 г. германските князе, свикани да изберат негов наследник измежду себе си, се разделят на две фракции, подкрепящи съответно Лудвиг Баварски и Фридрих Австрийски. Неспособни да изберат един от двамата, молят папата да стане арбитър, като представители на двамата претенденти пишат до папата от името на своя избраник, молейки за папско съгласие и подобаваща императорска коронация. Съответно, Йоан XXII пише до двамата кандидати и до всички князе, съветвайки ги да не търсят лесния изход а да намерят единодушно решение на проблема. Въпреки, че нито един от двамата не е избран за император, Лудвиг Баварски назначава Жан дьо Белмонд за императорски викарий в Италия, прерогатив единствено на Императора. Йоан XXII отбелязва, че след като няма император, по право, папата държи, формално и временно, императорската власт, и назначава неаполитанския крал Робер д’Анжу за императорски викарий. В 1322 г. двамата кандидати са изправени един срещу друг на бойното поле, като Лудвиг Баварски надвива Фридрих Австрийски на 22 септември 1322 г., провъзгласявайки се за император. Научавайки за успеха на Лудвиг Баварски, Йоан XXII му изпраща приятелско писмо. Новият Императора се захваща за работа, поставяйки нов императорски викарий, прокужда свои политически противници, подслонява отлъчения Висконти Милански и започва планове за военна кампания в северна Италия. Йоан XXII бързо му напомня, че преди да започне управлението си трябва да се яви пред папата за да бъде одобрен, да получи неговата благословия и да бъде коронован подобаващо. До тогава го моли да отмени издадените до момента императорски декрети и да спре да дава подслон на врагове на Църквата, и до три месеца да се яви пред него, заплашвайки го с отлъчване. Императора му изпраща доста противоречиви послания, пращайки свой посланик в Папския дворец, който да измоли удължаване на крайния срок, като в същото време пропагандира в Нюрнберг, че не признава папския авторитет, наричайки го еретик и престъпник, призовавайки църковните власти да свикат Църковен събор в който да свалят Йоан XXII от папския престол. Неявил се пред папата, на 24 март 1324 г. Йоан XXII отлъчва Лудвиг Баварски от църквата. В отговор, Лудвиг Баварски прокужда от Империята духовниците подкрепящи папата. Помирението между Лудвиг Баварски и Фридрих Австрийски затвърдява поста на Лудвиг като Император. Отношенията между папата и императора подтикват мислителите на епохата да защитят правата на единия над тези на другия. На страната на Императора застават Спиритуалистите; двама парижки теолози, Марцелий Падуански и Жак дьо Жантион, автори на памфлета Defencor Paces, в който заявяват, че единствения път към мира е чрез пълното подчинение на Църквата над Държавата;и други, макар с не чак толкова крайни възгледи, като Леополд фон Бегенбург и Гийом д’Окам. Зад папата застават защитници на църковната йерархия като Августиан Александър, отец Алвериус Пелагиус, Конрад фон Макенбург и други, който на свой ред издигат папската институция, поставяйки папата едва ли не като абсолютен владетел на света. На 23 октомври 1327 Йоан XXII анатемосва памфлета Defencor paces и неговите автори. По време на буйната военна кампания на Лудвиг Баварски из Италия, Йоан XXII заявява на 3 април 1327 г., че императора се отказва от своята корона, както и от правата си над херцогство Бавария, призовавайки го до шест месеца да се яви пред него, и да откаже закрила на еретиците, автори на Defencor Paces. Лудвиг отказва и продължава кампанията си, като е коронован в Милано за Крал на Ломбардия, а по-късно в Рим за Император на Свещената Римска империя. Папата бива обявен публично за еретик, узурпатор и потисник на Църквата. Сламено плашило наподобяващо папата е публично изгорено в центъра на Рим. Лудвиг Баварски издига антипапата Николай V. Но с абдикацията на антипапата църковната власт в Италия се връща в Йоан XXII и той призовава към прогонването на Лудвиг от Рим и от Италия, настоява германските князе да свикат нови избори за намиране на неговия наследник. Отлъчва Микеле ди Чесена, Гийом д’Окам и Бонаграция Бергамо. Лудвиг се връща в Германия в началото на 1330 г. Изтощен от войните, бързо започва преговори с папата, които продължават с години. Лудвиг е готов да признае грешката си, но първоначално отказва да се откаже от престола си, настоявайки на свой ред, папата да се откаже от правото си на одобрение на Императора. Макар Лудвиг да се отказва от престола, въпроса за премахването на папското право на одобрение така и не е решен, тъй като провеждането на подобен процес би било прекалено сложно. Пастирски кръстоносен поход[редактиране | edit source] В пролетта на 1320 г. надигане на селяните в северна Франция привлича вниманието на папата. Групи младежи, наричани "Пастирчетата", под влиянието на отлъчен бенедиктински монах подготвят кръстоносен поход за освобождаването на Светите земи. Следва серия набези върху големи градове, където Пастирчетата избиват местните евреи, едрата буржоазията и духовенството. Пристигат пред портите на Париж на 3 май 1320 г., където след погром са принудени да се прегрупират. На 9 май Йоан XXII, научавайки за случващото се, отлъчва всеки който започва кръстоносен поход без папско одобрение. Обръща се към Пастирчетата като към вълци, алчни и смъртоносни, които не само обиждат Него, но и не се подчиняват на кралската сила, подготвящи на всички кралства неописуеми опасности, ако не бъдат спрени. Докато Пастирчетата се укриват, между папата и Филип дьо Поатие, вече крал Филип V се появява несъгласие. Папата го обвинява в безотговорност заради това, че защитава само Париж. Бива изготвена стратегия в която армията на Филип V да пресрещне и спре Пастирчетата и да ги прогони от Франция. Вече с нови сили, през юни 1320 г. Пастирчетата минават през Сентон и Перигор, навлизайки в Гиана. Пристигайки в Ажен се разделят на две групи. Първата прекосява Пиренеите в Испания, другата-към Гарона, където избиват еврейските семейства. На 25 юни пастирчетата навлизат в Тулуза и Алби, продължавайки с изтреблението. Пресрещнати са в графство Каркасин от кралската армия, Пастирчетата са разгромени. Оцелелите бягат в Нарбон. По съвет на Лангдокския сенешал и папата градовете са поставени под защита. Пътищата са затворени, като всеки заподозрян бива екзекутиран на място. До есента на 1320 Пастирчетата са напълно унищожени. Църковна дейност[редактиране | edit source] Спиритуалисти[редактиране | edit source] В началото на 14 век, Францисканския орден се разделя на две-Конвенционалисти, които следят догмите на църквата и Спиритуалисти, наричани още Фратичели, радикална група, поддръжници на най-строги възгледи, незачитаща многовековните порядки. След смъртта на папа Климент V и на Гонзалвез (Велик магистър на Францисканците), Спиритуалистите организират бунт, най-силен в Южна Франция и Италия, нападайки Конвенционалистите, прогонвайки ги от домовете им и превземайки манастирите им. Новият Велик Магистър, Микеле ди Чезена се обръща към папата за помощ. В опит за помирение със Спиритуалистите, Йоан XXII канонизира почитания от тях Луи, епископ на Тулуза,(7 април 1317) с което си печели симпатиите на генерала на Францисканците. Скоро заявява, че всеки, носещ расото на Ордена е задължен да се подчинява на папата, започвайки разследване върху догмите на Фратичели. В 1318 множество от догмите им са обявени за погрешни и еретически, като тези, непокаяли се са третирани като еретици и врагове на Църквата. Четирима спиритуалисти, обвинени в ерес са изгорени на клада на 7 май 1318 в Марсилия. Същите тези са провъзгласени от Спиритуалистите за мъченици. Йоан XXII прави жест към Францисканците, канонизирайки почитаните от тях Томас Канталоп, епископ на Херифорд (17 април 1320) г., но отказва да канонизира Клер дьо Монтефалко, заради симпатиите ѝ към Спиритуалистите. Бедността на Църквата[редактиране | edit source] Измежду самите Конвенционалисти се заражда движение, чиято основна теза е, че след като Христос и неговите ученици са живели беден живот, подобен живот би трябвало да живеят и висшите духовници, включително и папата. Твърдението е поставено от Беренгар Талон, и зад него застават множество видни теолози, магистри и философи като Микеле ид Чесена, Бонаграция Бергамо и Гийом д’Окам. Бившия спиритуалист, Умберто ди Каселе се явява лично пред папата, като изнася проповед за църковната бедност. Несъгласен с твърдението, в 1322 Йоан XXII го обявява за нереално, а една година по-късно го заклеймява като ерес. Това решение вижда голяма опозиция, както от Конвенционалисти, така и от Спиритуалисти, така, че Йоан XXII издава в 1324 г. була с която затвърждава решението си, заклеймявайки всеки противопоставил се за еретик и враг на Църквата. В Перуджа е свикан съвет от Микеле ди Чесена, в които се споменава, че Йоан XXII изпраща в затвор за подкрепата на теза, превърната в църковна догма от Николай III преди близо 60 години. В отговор на съвета в Перуджа, Йоан XXII отговаря, че щом францисканците желаят бедност, той ще ги освободи от всичките им светски притежания, изземайки цялата им собственост. На 14 февруари 1323 г. приема при себе си Бонаграция ди Бергамо, говорител на Спиритуалистите, който изнася пламенна реч в защита на Ордена, срещу папската “диктатура”, съответно бива отведен и затворен. В своята була Cum inter non nullus, Йоан XXII заклеймява действията на съвета в Перуджа. Призован да се яви в Авиньон е и Микеле ди Чесена, който отказва поканата и напуска Франция на 25 май 1328 г., търсейки убежище при Лудвиг Баварски. Антипапа Николай V[редактиране | edit source] На 14 април 1328 г. Лудвиг Баварски, подтикнат от своите поддръжници обявява Йоан XXII за незаконен папа и еретик. За да получи подкрепата на римските граждани, Лудвиг Баварски им заявява в едикт от 23 април 1328 г., че новия папа няма никога вече да напусне Рим без императорско разрешение, а дори и да получи разрешение, не може да отсъства повече от 2 дни. Но кардиналите, верни на Йоан XXII, отказват да се съберат за да изберат нов папа, за това Лудвиг назначава францисканеца Пиетро Реналдучи ди Корбара, узаконявайки решението си чрез съгласието на римския народ. Антипапата приема името Николай V и е коронован в базиликата Свети Петър в Рим на 12 май 1328 г.[6]. Не е признат от нито един епископ, дори и от тези назначени от него. Без каквато и да е власт, Николай V е ограничен между стените на францискански манастир. Заради високите данъци наложени от Лудвиг Баварски в Италия, Николай V бива толкова намразен от италианския народ, че пише до Йоан XXII, молейки за опрощение и убежище[7]. Николай V скоро напуска Рим, нарушавайки едикта от 23 април. Търси убежище първо в Пиза, по-късно и в Доноратико. На 25 август 1329 г.[6] се представя пред Йоан XXII в Авиньон, където антипапата признава грешките си и бива опростен. Въпреки това на Николай V му е забранено да напуска града, прекарвайки оставащите три години от живота си в покаяние и учение. Според летописците Йоан XXII се отнася с него като към приятел и го наглежда като враг. Николай V умира в папския дворец в Авиньон на 16 октомври 1333 г. Божествено съзерцание[редактиране | edit source] Преди коронацията си, Йоан XXII издава книга в която оспорва Божественото съзерцание. Според догмите на католическата църква след смъртта си, светците, праведните и невинните съзерцават Божия облик.[8] Според Йоан XXII това противоречи на Светото писание, където се казва, че едва след Страшният съд ще бъде решено кой е праведен и кой е грешен. Той поставя същата теза и в някои от проповедите си в Нотр Дам дьо Дом, завършвайки с това, че след като душата не може да отиде в Рая, не би могла и да отиде в Ада преди Второто пришествие. Идеите на Йоан XXII предизвикват смут в Парижкия университет, където някои от преподавателите се опитват да лансират тезата му. Макар, че тезата идва от самия папа, тя е представена за първи път преди години, когато той още не е бил папа. Йоан XXII застава зад факта, че докато не се провъзгласи за или против тезата, теолозите имат пълна свобода на тълкуване. Следва надигане на теолозите. Францисканците бързо заклеймяват папата като еретик. Кардинал Наполеон Орсини, до скоро привърженик на папата и един от виновните за избирането му го изоставя, присъединявайки се към Спиритуалистите. Представители на Парижкия университет, прелати и богослови се събират в октомври 1333, противопоставяйки се на папската теза, подкрепяйки идеята на Божественото съзерцание. Съответно съставят петиция, в която настояват папата да потвърди решението им. Основан е комитет в Авиньон, който да разгледа молбата им и да намери отговор. В консистория свикана на 3 януари 1334 г. в Авиньон, Йоан XXII заявява, че не е имал намерение да проповядва противно на Светото писание, и че не възнамерява да представи каквото и да е решение. Малко преди смъртта си Йоан XXII оттегля тезата си, заявявайки убеждението си в това, че душите на праведните виждат Божия образ след смъртта. Смърт[редактиране | edit source] Папа Йоан XXII умира по пладне на 4 декември 1334 в двореца в Авиньон, на 85 години[9]. Неговия понтификат, продължил 18 години е най-дългия и плодотворен в Авиньонското папство. Тялото му е положено в катедралата Нотр-Дам дьо Дом в гробница, използвана за модел от неговите приемници. Паметникът е унищожен през Френската революция и все още не е напълно възстановен. Статуите красяли някога папската гробница са разрушени, с изключение на две, намиращи се сега под опеката на музея в Малкия дворец в Авиньон. Източници[редактиране | edit source] - ↑ Традиционно броене на папите - ↑ Авиньонско папство - ↑ Биография на Йоан XXII - ↑ а б Католическа енциклопедия, биография на папа Йоан XXII - ↑ Католическа енциклопедия, биография на папа Климент V - ↑ а б Кратка биография на антипапа Николай V - ↑ Католическа енциклопедия на папа Йоан XXII, VIII-и абзац - ↑ Католическа енциклопедия, Рай, трета част - ↑ Католическа енциклопедия, биография на папа Йоан XXII, последен XII-и абзац
1.1 2.1 2.2 2.3 2.4 3.1 4.1 5.1 6.1 6.2 6.3 6.4 6.5 7.1 7.2 7.3 7.4 8.1 8.2 9.1 10.1 10.2 11.1 12.1 13.1 14.1 14.2 14.3 14.4 14.5 14.6 15.1 16.1 16.2 16.3 17.1 17.2 17.3 18.1 18.2 18.3 18.4 18.5 18.6 18.7 18.8 18.9 19.1 20.1 20.2 20.3 20.4 21.1 22.1 23.1 24.1 25.1 26.1 27.1 28.1 28.2 28.3 28.4 29.1 29.2 29.3 30.1 30.2 30.3 31.1 31.2 31.3 32.1 32.2 32.3 33.1 33.2 33.3 34.1 34.2 35.1 35.2 36.1 36.2 37.1 38.1 38.2 38.3 39.1 39.2 39.3 40.1 41.1 41.2 42.1 43.1 44.1 45.1 46.1 47.1
Pope John XXII Pope John XXII (Latin: Ioannes XXII; 1244[citation needed] – 4 December 1334), born Jacques Duèze (or d'Euse), was Pope from 7 August 1316 to his death in 1334. He was the second Avignon Pope, elected by a conclave in Lyon assembled by King Louis X's brother Philip, the Count of Poitiers, later King Philip V of France. Like his predecessor, Clement V, he centralized power and income in the Papacy and lived a princely life in Avignon.[1] He opposed the political policies of Louis IV of Bavaria as Holy Roman Emperor, which prompted Louis to invade Italy and set up an antipope, Nicholas V. Pope John XXII faced controversy in theology involving his views on the Beatific Vision, and he opposed the Franciscan understanding of the poverty of Christ and his apostles. He canonized St. Thomas Aquinas. Contents Early life and election[edit] The son of a shoemaker in Cahors, Jacques Duèze studied medicine in Montpellier and law in Paris, yet could not read a regal letter written to him in French.[2] Duèze taught both canon and civil law at Toulouse and Cahors. On the recommendation of Charles II of Naples was made Bishop of Fréjus in 1300. In 1309 he was appointed chancellor of Charles II, and in 1310 was transferred to the Avignon. He delivered legal opinions favorable to the suppression of the Templars, but he also defended Boniface VIII and the Bull Unam Sanctam. On 23 December 1312, Clement V made him Cardinal-Bishop of Porto.[1] The death of Pope Clement V in 1314 was followed by an interregnum of two years due to disagreements between the cardinals, who were split into two factions. After two years, Philip in 1316 finally managed to arrange a papal conclave of twenty-three cardinals in Lyon. This conclave elected Duèze, who took the name John XXII and was crowned in Lyon. He set up his residence in Avignon rather than Rome, continuing the Avignon Papacy of his predecessor.[1] John XXII involved himself in the politics and religious movements of many European countries in order to advance the interests of the Church. His close links with the French crown created widespread distrust of the papacy.[1] Papacy[edit] Pope John XXII was an excellent administrator and efficient at reorganizing the Church. He had sent a letter of thanks to the Muslim ruler Uzbeg Khan, who was very tolerant of Christians and treated Christians kindly.[3] John XXII has traditionally been credited with having composed the prayer "Anima Christi, sanctifica me ...", which has come down to us in English as "Soul of Christ, sanctify me ..." and as the hymn, "Soul of my Saviour, sanctify my breast". On 27 March 1329 John XXII condemned many writings of Meister Eckhart as heretical in his papal bull In Agro Dominico.[4] Conflict with Louis IV[edit] Prior to John XXII's election a contest had begun for the Holy Roman Empire's crown between Louis IV of Bavaria and Frederick I of Austria. John XXII was neutral at first, but in 1323, when Louis IV became Holy Roman Emperor, the Guelph (papal) party and the Ghibelline (imperial) party quarreled, which was partly provoked by John XXII's extreme claims of authority over the empire and partly by Louis IV's support of the spiritual Franciscans, whom John XXII condemned in the Papal bull Quorumdam exigit.[5] Louis IV was assisted in his doctrinal dispute with the papacy by Marsilius of Padua and later by the English Franciscan friar and scholar William of Ockham. Louis IV invaded Italy, entered Rome and set up Pietro Rainalducci as Antipope Nicholas V in 1328. The project was a fiasco. Guelphic predominance at Rome was later restored, and Pope John excommunicated William of Ockham. However, Louis IV had silenced the papal claims and John XXII stayed the rest of his life in Avignon. Franciscan poverty[edit] Pope John XXII was determined to suppress what he considered to be the excesses of the Spirituals, who contended eagerly for the view that Christ and his apostles had possessed absolutely nothing, citing Exiit qui seminat in support of their view.[6] In 1317, John XXII formally condemned the group of them known as the Fraticelli.[7] On 26 March 1322, with Quia nonnunquam, he removed the ban on discussion of Nicholas III's bull[8] and commissioned experts to examine the idea of poverty based on belief that Christ and the apostles owned nothing. The experts disagreed among themselves, but the majority condemned the idea on the grounds that it would condemn the Church's right to have possessions.[7] The Franciscan chapter held in Perugia in May 1322 declared on the contrary: "To say or assert that Christ, in showing the way of perfection, and the Apostles, in following that way and setting an example to others who wished to lead the perfect life, possessed nothing either severally or in common, either by right of ownership and dominium or by personal right, we corporately and unanimously declare to be not heretical, but true and catholic."[7] By the bull Ad conditorem canonum of 8 December 1322,[9] John XXII, declared it ridiculous to pretend that every scrap of food given to the friars and eaten by them belonged to the pope, refused to accept ownership over the goods of the Franciscans in future and granted them exemption from the rule that absolutely forbade ownership of anything even in common, thus forcing them to accept ownership. On 12 November 1323, he issued the bull Quum inter nonnullos,[10] which declared "erroneous and heretical" the doctrine that Christ and his apostles had no possessions whatever.[6][11][12] Influential members of the order protested, such as the minister general Michael of Cesena, the English provincial William of Ockham, and Bonagratia of Bergamo. In 1324, Louis the Bavarian sided with the Spirituals and accused the Pope of heresy. In reply to the argument of his opponents that Nicholas III's bull Exiit qui seminat was fixed and irrevocable, John XXII issued the bull Quia quorundam on 10 November 1324,[13] in which he declared that it cannot be inferred from the words of the 1279 bull that Christ and the apostles had nothing, adding: "Indeed, it can be inferred rather that the Gospel life lived by Christ and the Apostles did not exclude some possessions in common, since living 'without property' does not require that those living thus should have nothing in common." In 1328 Michael of Cesena was summoned to Avignon to explain the Order's intransigence in refusing the Pope's orders and its complicity with Louis of Bavaria. Michael was imprisoned in Avignon, together with Francesco d'Ascoli, Bonagratia and William of Ockham. In January of that year Louis entered Rome and had himself crowned Holy Roman Emperor. Three months later, he declared John XXII deposed and installed the Spiritual Franciscan Pietro Rainalducci as Pope. The Franciscan chapter that opened in Bologna on 28 May reelected Michael of Cesena, who two days before had escaped with his companions from Avignon. In August Louis the Bavarian and his pope had to flee Rome before an attack by Robert, King of Naples. Only a small part of the Franciscan Order joined the opponents of John XXII, and at a general chapter held in Paris in 1329 the majority of all the houses declared their submission to the Pope. With the bull Quia vir reprobus of 16 November 1329,[14] John XXII replied to Michael of Cesena's attacks on Ad conditorem canonum, Quum inter nonnullos, and Quia quorundam. In 1330, Antipope Nicholas V submitted, followed later by the ex-general Michael, and finally, just before his death, by Ockham.[7] Beatific Vision controversy[edit] Pope John XXII was involved in a theological controversy concerning the Beatific Vision. Even before he was pope, John XXII argued that those who died in the faith did not see the presence of God until the Last Judgment. He continued this argument for a time in sermons while he was pope, although he never taught it in official documents. He eventually backed down from his position, and agreed that those who died in grace do indeed immediately enjoy the Beatific Vision.[citation needed] Despite holding for many years a view widely held to be heretical, John XXII is not considered a heretic because the doctrine he had contradicted had not been formally defined by the Church until his successor, Benedict XII, addressed by the encyclical Benedictus Deus,[15][16] which formally defined this doctrine as part of Church teaching. John XXII in fiction[edit] - Maurice Druon, The Royal Succession (a series of historical novels "The Accursed Kings"), 1957 - Umberto Eco, The Name of the Rose, 1980 See also[edit] - Spondent Pariter - a papal decretal issued by Pope John XXII forbidding alchemy. Notes[edit] - ^ a b c d Kirsch, Johann Peter (1910). "Pope John XXII". Catholic Encyclopedia Vol. New York: Robert Appleton Company. - ^ Sumption, Jonathan (1990). Trial by Battle:The Hundred Years War. Faber and Faber. - ^ Arnold, Thomas Walker (1896). The preaching of Islam: a history of the propagation of the Muslim faith. Constable and Company. Edmund Colledge; Bernard McGinn, eds. Meister Eckhart, the Essential Sermons, Commentaries, Treatises, and Defense: The Essential Sermons, Commentaries, Treatises, and Defense. Paulist Press. - ^ Lambert, Malcolm (1992). Medieval Heresy: Popular Movements from the Gregorian Reform to the Reformation. Blackwell Publishing. - ^ a b Kleinhenz, Christopher (2003). Medieval Italy: An Encyclopedia 1. Routledge. - ^ a b c d "History of the Franciscan Movement (3)". Christusrex.org. - ^ "''Quia nonnunquam'', English Translation". Mq.edu.au. - ^ "''Ad conditorem canonum'', English Translation". Mq.edu.au. - ^ Quum inter nonnullos (English translation 1); Quum inter nonnullos(English translation 2) - ^ Schatz, Klaus (1996). Papal Primacy: From Its Origins to the Present. Collegeville, Minnesota: Liturgical Press. - ^ Tierney, Brian. Origins of papal infallibility, 1150-1350: 1150 - 1350; a study on the concepts of infallibility, sovereignty and tradition in the Middle Age. Leiden, Netherlands: E.J. Brill. - ^ Quia quorundam, English translation 1; Quia quorundam, English translation 2 - ^ "Quia vir reprobus (English translation)". Mq.edu.au. - ^ Benedictus Deus - English translation 1. - ^ Benedictus Deus - English translation 2. References[edit] - James Heft, John XXII and Papal Teaching Authority (Lewiston, 1986) (Texts and Studies in Religion, 27). - Patrick Nold, Pope John XXII and his Franciscan Cardinal: Bertrand de la Tour and the Apostolic Poverty Controversy (Oxford, 2003) - Guillaume Mollat, The Popes at Avignon (London, 1963), 9–25.