http___en.wikipedia.org_wiki_German_Chancellor.xml
1.1 2.1 2.2 2.3 2.4 2.5 2.6 3.1 4.1 4.2 4.3 4.4 4.5 4.6 5.1 5.2 5.3 5.4 5.5 5.6 5.7 6.1 7.1 8.1 9.1 10.1 11.1 12.1 13.1 14.1 15.1 16.1 17.1 18.1 18.2 18.3 18.4 19.1 19.2 20.1 21.1 21.2 22.1 22.2 22.3 23.1 23.2 24.1 25.1 25.2 25.3 26.1 27.1 28.1 29.1 30.1 30.2 30.3 31.1 31.2 32.1 32.2 32.3 32.4 33.1 33.2 34.1 35.1 35.2 35.3 36.1 37.1 38.1 38.2 39.1 39.2 39.3 39.4 40.1 41.1 41.2 41.3 41.4 41.5 41.6 41.7 41.8 41.9 41.10 41.11 41.12 42.1 43.1 43.2 43.3 43.4 44.1 44.2 44.3 45.1 46.1 47.1 48.1 48.2 48.3 49.1 49.2 49.3 50.1 51.1 51.2 52.1 52.2 53.1 53.2 53.3 53.4 53.5 54.1 54.2 55.1
Канцлер на Германия Канцлер на Германия е постът на оглавяващия правителството на Германия. Официалната титла на заемащия поста се мени няколко пъти в историята на Германия. В най-новата история, заемащият поста се означава като „Бундесканцлер“ (Bundeskanzler/in), което в превод от немски е федерален канцлер. Често се съкращава и само като „канцлер“ (Kanzler/in). Текущият канцлер на Германия е Ангела Меркел, преизбрана за втори път през 2013 година, след успешен първи и втори мандат. Тя е първата жена канцлер на Германия и като такава на немски се означава като Bundeskanzlerin. Канцлерският пост, специфичен за германската политическа система, съответства на министър-председател в други страни. Историята на поста канцлер датира още от времето на Свещенната Римска империя. По това време титлата канцлер е използвана в редица немскоговорещи кралства. Съвременното значение на поста канцлер е дадено от Ото фон Бисмарк, който става първият канцлер в рамките на Северногерманския съюз през 1867 година. По това време поста се нарича на немски Бундесканцлер (Bundeskanzler). След обединението на Германия през 1871 година поста се означава като Райхсканцлер (Reichskanzler), въпреки че в редица държави извън Германия продължава да се нарича само канцлер. С приемането на Германската конституция през 1949 година, се възвръща и старото име на поста, а именно Бундесканцлер. По време на различните исторически периоди, ролята на канцлера е различна. От 1871 до 1918 година, канцлерът отговаря само пред кайзера. След конституционните промени от 1918 година, на парламента е дадено право да отстранява канцлера от поста му. Според конституцията на Ваймарската република от 1919 година, канцлерът се назначава директно от президента и отговаря пред парламента. По времето на Нацистка Германия, след смъртта на президента Паул фон Хинденбург, конституцията не се спазва. От 1949 година конституцията на Германия дава големи правомощия на канцлера, докато ролята на президента е ограничена. В съвременна Германия ролята на канцлера е de facto на върховен главнокомандващ. От създаването му през 1867 година, общо 33 личности са заемали поста канцлер на Германия и повечето от тях са титуловани като канцлери. Съдържание - 1 Историческа употреба - 2 Канцлерски пост по времето на Северногерманския съюз (1867–1871) - 3 Канцлерски пост по времето на Германската империя (1871–1918) - 4 Канцлерски пост в периода между 1918 и 1919 година - 5 Канцлерски пост по времето на Ваймарската република (1919–1933) - 6 Канцлерски пост по времето на Третия райх (1933–1945) - 7 Канцлерски пост във Федерална република Германия (от 1949) - 8 Допълнителна литература - 9 Вижте също Историческа употреба[редактиране | редактиране на кода] Най-висшият духовник към императорския дворец в рамките на Свещената Римска империя е означаван като канцлер в административни документи. Така например, до края на съществуването на Свещената Римска империя, архиепископа на Майнц е официално титулуван като германски канцлер, архиепископа на Кьолн е титулуван като канцлер на Италия, а архиепископа на Трир като канцлер на Бургундия. Тези три архиепископа са и курфюрсти на империята. Още от средновековието, канцлерският пост е носел политическа сила. В рамките на Германската демократична република, която съществува в периода между 7 октомври 1949 и 3 октомври 1990 година, постът на канцлер не съществува. Еквивалентната позиция е „министър-президент“ или „председател на министерския съвет на ГДР“. Канцлерски пост по времето на Северногерманския съюз (1867–1871)[редактиране | редактиране на кода] Главата на правителството на Северногерманския съюз, създадено на 1 юли 1867 година, има титлата Бундесканцлер. Единственият човек заемал този пост е министър-председателят на Прусия, Ото фон Бисмарк. Кралят на Прусия е коронован за германски кайзер във Версайския дворец на 18 януари 1871 година, което променя статута на държавното обединение, но въпреки това Северногерманският съюз продължава да съществува до създаването на конституцията на германската империя, която влиза в сила на 16 април 1871 година. Ото фон Бисмарк остава на поста канцлер до тази дата. През периода между януари и април, Северногерманския съюз е означаван като Германска конфедерация, след като южните държави (без Австрия) се присъединяват към съюза. Канцлерът се избира директно от краля на Прусия в неговата роля на президент в рамките на Северногерманския съюз. Ролята на канцлера и неговите правомощия са сходни с тези на наследяващия го пост от 1871 година. Канцлерски пост по времето на Германската империя (1871–1918)[редактиране | редактиране на кода] От началото на 1871 година, в рамките на Германската империя, канцлерът е едновременно първи министър на кайзера и председател на бундесрата (горната камара на германския парламент). Канцлерът не е избиран от парламента (Райхстаг) и не се отчита пред парламента. Вместо това, изборът на канцлер се прави директно от кайзера. Правителството се състои в приоритетен ред от: - Федерален съвет (бундесрат), включващ представителите на федералните държави. - парламент (райхстаг). - федерална изпълнителна власт, оглавявана от министър-председателя на Прусия, Ото фон Бисмарк като федерален канцлер в рамките на лична уния. Практически, външните министри на държавите в рамките на съюза, оглавяват своите представители във федералния съвет и по този начин стоят по-високо от канцлера. Поради тази причина Бисмарк продължава, почти през цялото време на мандата си, да заема длъжността канцлер и външен министър на Прусия, запазвайки реална власт. Тъй като представителите на Берлин контролират 17 гласа в бундесрата, Бисмарк запазва ефективно контрола над парламентарните обсъждания чрез споразумения с по-малките страни. Мандатът на канцлера е с относително нисък статут в рамките на империята, пред този на паламентарните представители на страните-членки. Самата титла канцлер символизира силна монархо-бюрократична позиция и носи антипарламентарен компонент. През 1871 година, обаче, концепцията за федерален канцлер се трансформира в управителна длъжност на новоформираната Германска империя, която включва и южните държави. Дори и с тази стъпка, отново функцията на канцлер е с по-малка власт от оглавяващите правителствата на държавите в съюза. Нито канцлера, нито лидерите на парламентарните представителства използват титлата министър до 1918 година. Постът през тези години се означава като райхсканцлер (имперски канцлер). Конституцията на Германия се променя на 29 октомври 1918 година, когато на парламента е дадено право да отстранява канцлера. Но дори тази промяна не спира революцията, която настъпва няколко дена по-късно. Канцлерски пост в периода между 1918 и 1919 година[редактиране | редактиране на кода] На 9 ноември 1918 година, Максимилиан фон Баден предава поста на канцлер на Фридрих Еберт. Еберт изпълнява длъжността начело на германското правителство за около три месеца, между края на Германската империя и първото заседание на парламента през февруари 1919 година. Той не използва титлата канцлер. По същото време, Фридрих Еберт е и председател на „Съвета на народните представители“ до 29 декември 1918 година, заедно с независимия социалдемократ Хуго Хас. Канцлерски пост по времето на Ваймарската република (1919–1933)[редактиране | редактиране на кода] Постът на канцлер е запазен в годините на съществуване на Ваймарската република. Канцлерът се избира директно от президента и се отчита пред райхстага. В този период, канцлерският пост е с ограничени правомощия. Подобно на министър-председателя на Франция, германският канцлер по времето на Ваймарската република е не повече от длъжностно лице. Решенията на кабинета се взимат посредством гласувания с мнозинство. Практически повечето правителства от това време разчитат на солидна подкрепа от президента, тъй като е трудно постигането на мнозинство в парламента. Канцлерски пост по времето на Третия райх (1933–1945)[редактиране | редактиране на кода] Адолф Хитлер става канцлер на Германия през 1933 година, точка която историците наричат начало на Третия райх. След поемането на поста, Хитлер започва да натрупва влияние и ефективно променя ролята на канцлера. След само два месеца начело на правителството и след пожара в сградата на райхстага, парламентът приема „Упълномощителния акт от 1933 година“, които дава на канцлера пълни законодателни права за период от четири години — т.е. канцлера може да приеме какъвто и да е закон без консултация с парламента. Постът набира още повече власт през август 1934 година, когато действащият тогава президент Паул фон Хинденбург умира. Тогава Адолф Хитлер позовавайки се на „Упълномощителния акт“ слива постовете на канцлер и президент в нов пост — фюрер. Въпреки че постовете се сливат, официалният адрес към Хитлер е „фюрер и райхсканцлер“. Това означава, че държавният глава и министър-председателския пост се запазват, но се заемат от един човек. Показателно за това е, че през април 1945 година, самият Хитлер дава инструкции след смъртта му, постът фюрер да се закрие и да се създадат президент и канцлер. На 30 април 1945 година, Адолф Хитлер се самоубива и краткотрайно е наследен от Йозеф Гьобелс съгласно завещанието на Хитлер. След като и Гьобелс извършва самоубийство, властта се поема от гросадмирал Карл Дьониц в качеството на президент. Дьониц избира консервативния Люц Граф Шверин фон Крозиг за глава на правителството с титлата министър-председател. Именно двата поста, в лицето на Карл Дьониц и Люц Граф Шверин фон Крозиг, официално преговарят в капитулацията на Германия през Втората световна война. Канцлерски пост във Федерална република Германия (от 1949)[редактиране | редактиране на кода] През 1949 година германската конституция дава на канцлера широки права в рамките на правителствената политика. Титлата е променена отново на бундесканцлер. Някои наблюдатели означават устройството Германия от този период, като „канцлерска демокрация“. Федералното правителство се състои от канцлер и неговия кабинет от министри. Пълномощията на канцлера се дават от основния закон на Федерална република Германия и на практика това е лидерът на партия (или коалиция) държащо мнозинство в парламента (бундестаг). С изключение на Хелмут Шмит, канцлерът обикновено е и лидер на своята партия. Такъв е и случая с канцлера Герхард Шрьодер, които е избран през 1999 година, но напуска поста на лидер на социалдемократическата партия през 2004 (около година преди изборите). Канцлерът на германия официално се адресира като „Herr Bundeskanzler“ (Хер Бундесканцлер) ако е мъж или в случай на жена, както е настоящия канцлер Ангела Меркел официалния адрес е „Frau Bundeskanzlerin“ (Фрау Бундесканцлерин). Допълнителна литература[редактиране | редактиране на кода] Книги[редактиране | редактиране на кода] - Klein, Herbert, ed. 1993. The German Chancellors. Berlin: Edition. - Padgett, Stephen, ed. 1994. The Development of the German Chancellorship: Adenauer to Kohl. London: Hurst. Статии[редактиране | редактиране на кода] - Harlen, Christine M. 2002. "The Leadership Styles of the German Chancellors: From Schmidt to Schröder." Politics and Policy 30 (2 (June)): 347–371. - Helms, Ludger. 2001. "The Changing Chancellorship: Resources and Constraints Revisited." German Politics 10 (2): 155–168. - Mayntz, Renate. 1980. "Executive Leadership in Germany: Dispersion of Power or 'Kanzler Demokratie'?" In Presidents and Prime Ministers, ed. Rose and E. Suleiman. Washington, D.C: American Enterprise Institute. pp. 139–71. - Smith, Gordon. 1991. "The Resources of a German Chancellor." West European Politics 14 (2): 48–61. Вижте също[редактиране | редактиране на кода]
1.1 2.1 2.2 2.3 3.1 3.2 4.1 4.2 4.3 5.1 5.2 5.3 6.1 7.1 8.1 9.1 10.1 11.1 12.1 13.1 14.1 15.1 16.1 17.1 18.1 18.2 18.3 18.4 18.5 19.1 19.2 19.3 19.4 19.5 19.6 19.7 20.1 20.2 20.3 20.4 20.5 20.6 21.1 21.2 21.3 21.4 21.5 22.1 22.2 22.3 23.1 23.2 23.3 24.1 25.1 25.2 26.1 26.2 26.3 27.1 27.2 28.1 29.1 29.2 29.3 30.1 31.1 32.1 33.1 34.1 34.2 34.3 35.1 35.2 36.1 36.2 37.1 37.2 37.3 38.1 38.2 39.1 40.1 40.2 41.1 42.1 43.1 43.2 44.1 44.2 44.3 44.4 45.1 46.1 46.2 46.3 46.4 46.5 46.6 46.7 46.8 46.9 46.10 47.1 48.1 48.2 48.3 48.4 49.1 49.2 49.3 50.1 50.2 50.3 51.1 52.1 53.1 53.2 54.1 54.2 55.1 56.1 57.1 57.2 57.3 58.1 58.2 58.3 59.1 60.1 60.2 60.3 61.1 61.2 61.3 62.1 62.2 62.3 62.4 62.5 63.1 63.2 63.3
Chancellor of Germany The Chancellor of Germany is the head of government of Germany. The official title in German is Bundeskanzler(-in) (literally, Federal Chancellor), sometimes shortened to Kanzler(-in). The term, dating from the early Middle Ages, is derived from the Latin term cancellarius. In German politics the Chancellor is equivalent to that of a prime minister in many other countries. The German term directly equivalent to Prime Minister, Ministerpräsident, is used for the heads of government of most German states (referred to in German as Länder, literally "countries") as well as foreign countries. The current Chancellor is Angela Merkel, who is currently serving her third term in office. She is the first female chancellor, thus being known in German as Bundeskanzlerin. That particular word was never used officially before Merkel, but it is a grammatically regular formation of a noun denoting a female chancellor. The modern office of Chancellor evolved from the position created for Otto von Bismarck in the North German Confederation in 1867; the Confederation evolved into a German nation-state with the 1871 Unification of Germany. The role of the Chancellor has varied greatly throughout Germany's modern history. Today, the Chancellor is widely considered to be the country's effective leader. Contents - 1 Historical overview - 2 Chancellor of the North German Confederation (1867–1871) - 3 Chancellor of the German Empire (1871–1918) - 4 Revolutionary period (1918–1919) - 5 Chancellor of the Weimar Republic (1919–1933) - 6 Chancellor of Nazi Germany (1933–1945) - 7 Chancellor of the Federal Republic of Germany (since 1949) - 8 See also - 9 References - 10 Further reading Historical overview[edit] The office of Chancellor has a long history, stemming back to the Holy Roman Empire. The title was at times used in several states of German-speaking Europe. The modern office of Chancellor was established with the North German Confederation, of which Otto von Bismarck became Chancellor in 1867. After the Unification of Germany in 1871, the office became known in German as Reichskanzler (lit. Imperial Chancellor), although it continued to be referred to as Chancellor in English. With Germany's constitution of 1949, the title Bundeskanzler was revived in German. During the various eras, the role of the Chancellor has varied. From 1871 to 1918, the Chancellor was only responsible to the Emperor. With the constitutional reform in 1918, the Parliament was granted the right to dismiss the Chancellor. According to the Weimar Constitution of 1919, the Chancellor was appointed by the President and responsible to Parliament. After the death of President Hindenburg, the Weimar Constitution was effectively set aside during the Nazi dictatorship. The 1949 constitution gave the Chancellor greater powers than during the Weimar Republic, while diminishing the role of the President. Germany is today often referred to as a "chancellor democracy", reflecting the de facto role of the Chancellor as the country's chief executive. Since 1867, 33 individuals have served as heads of government of Germany or its predecessor, the North German Confederation, most of them with the title Chancellor. Due to his administrative tasks, the head of the clerics at the chapel of an Imperial palace during the Carolingian Empire was called Chancellor (from Latin: cancellarius). The chapel's college acted as the Emperor's chancery issuing deeds and capitularies. Since the days of Louis the German, the Archbishop of Mainz was ex officio German Archchancellor, a position he held until the end of the Holy Roman Empire in 1806, while de jure the Archbishop of Cologne was Chancellor of Italy and the Archbishop of Trier of Burgundy. These three Prince-Archbishops were also Prince-electors of the Empire electing the King of the Romans. Already in medieval times the German Chancellor had political power like Archbishop Willigis (Archchancellor 975–1011, regent for King Otto III of Germany 991–994) or Rainald von Dassel (Chancellor 1156–1162 and 1166–1167) under Emperor Frederick Barbarossa. In 1559 Emperor Ferdinand I established the agency of an Imperial chancellery (Reichshofkanzlei) at the Vienna Hofburg Palace, headed by a Vice-Chancellor under the nominal authority of the Mainz archbishop. Upon the 1620 Battle of White Mountain, Emperor Ferdinand II created the office of an Austrian Court Chancellor in charge of the internal and foreign affairs of the Habsburg Monarchy. From 1753 onwards, the office of an Austrian State Chancellor was held by Prince Kaunitz. The Imperial chancellery lost its importance, and from the days of Maria Theresa and Joseph II merely existed on paper. After the dissolution of the Holy Roman Empire, Prince Metternich served as State Chancellor of the Austrian Empire (1821–1848), likewise Prince Hardenberg acted as Prussian chancellor (1810–1822). From 1867 to 1871 the title Bundeskanzler (federal chancellor) was again used in the German language, during the time of the North German Confederation. From 1871 to 1945, the office was named Reichskanzler (Imperial Chancellor). Since 1949 the formal title of the office in the German language is once again Bundeskanzler. In the now defunct German Democratic Republic (GDR, East Germany), which existed from 7 October 1949 to 3 October 1990 (when the territory of the former GDR was reunified with the Federal Republic of Germany), the position of Chancellor did not exist. The equivalent position was called either Minister President (Ministerpräsident) or Chairman of the Council of Ministers of the GDR (Vorsitzender des Ministerrats der DDR). (See Leaders of East Germany.) Chancellor of the North German Confederation (1867–1871)[edit] The head of the federal government of the North German Confederation, which was created on 1 July 1867, had the title Bundeskanzler. The only person to hold the office was Otto Graf von Bismarck-Schönhausen (better known simply as Otto von Bismarck), the Prime Minister of Prussia. Although the King of Prussia was proclaimed and sworn in as German Emperor in the Hall of Mirrors at the Palace of Versailles on 18 January 1871, the North German Confederation did not cease to exist until the 1871 Constitution of Germany went into force three months later, on 16 April. Bismarck hence remained Chancellor of the Confederation until that date. During these months, the North German Confederation was also referred to as the German Confederation, after the South German states (excluding Austria) had joined the confederation. The Chancellor was appointed by the King of Prussia in his capacity as President of the North German Confederation. His role and powers were very similar to that of the office of Chancellor of Germany from 1871. Chancellor of the German Empire (1871–1918)[edit] In the 1871 German Empire, the Imperial Chancellor served both as the Emperor's first minister, and as presiding officer of the Bundesrat, the upper chamber of the German parliament. He was neither elected by nor responsible to Parliament (the Reichstag). Instead, the Chancellor was appointed by the Emperor. The Federal Government consisted of - a federal council (Bundesrat), consisting of representatives of the federal states and presided over by the King of Prussia - a parliament, called the Reichstag - a rudimentary federal executive, first led by Otto, Fürst von Bismarck, the Minister-President of Prussia, as Imperial Chancellor in a personal union. Technically, the foreign ministers of the empire's states instructed their states' deputies to the Federal Council (Bundesrat) and therefore outranked the Chancellor. For this reason, the Fürst von Bismarck (as he was from 1871 onwards) continued to serve as both prime minister and foreign minister of Prussia for virtually his entire tenure as Chancellor of the empire, since he wanted to continue to exercise this power. Since Berlin controlled 17 votes in the Bundesrat, Bismarck could effectively control the proceedings by making deals with the smaller states. The term Chancellor signalled the seemingly low priority of this institution compared to the governments of the states, because the new Chancellor of the Federation should not be a fully fledged prime minister, in contrast to the heads of the federal states. The title of Chancellor additionally symbolized a strong monarchic-bureaucratic and ultimately antiparliamentary component, as in the Prussian tradition of, for instance, von Hardenberg. In both of these aspects, the executive of the Federation resp. the Empire as it was formed in 1867/71 was deliberately different from the Imperial Ministry of the revolutionary years 1848/49, which had been led by a Prime Minister, who was elected by the National Assembly. In 1871, the concept of the federal chancellor was transferred to the executive of the newly formed German Empire, which now also contained the South German states. Here too, the terms of Chancellor and Federal Agency (as opposed to Ministry or Government) suggested an (apparent) lower priority of the federal executive as compared to the governments of the federal states. For this reason, neither the Chancellor nor the leaders of the imperial departments under his command used the title of Minister until 1918. The constitution of Germany was amended on 29 October 1918, when the Parliament was given the right to dismiss the Chancellor. However, the change could not prevent the outbreak of the revolution a few days later. Revolutionary period (1918–1919)[edit] On 9 November 1918, Prince Max von Baden handed over his office of Chancellor to Friedrich Ebert. Ebert continued to serve as Head of Government during the three months between the end of the German Empire in November 1918 and the first gathering of the National Assembly in February 1919, but did not use the title of Chancellor. During that time, Ebert also served as Chairman of the "Council of the People's Deputies", until 29 December 1918 together with the Independent Social Democrat Hugo Haase. Chancellor of the Weimar Republic (1919–1933)[edit] The office of Chancellor was continued in the Weimar Republic. The Chancellor was appointed by the President and was responsible to the Reichstag. Under the Weimar Republic, the Chancellor was a fairly weak figure. Much like his French counterpart, he served as little more than a chairman. Cabinet decisions were made by majority vote. In fact many of the Weimar governments depended highly on the cooperation of the President, due to the difficulty of finding a majority in Parliament. Chancellor of Nazi Germany (1933–1945)[edit] Adolf Hitler became Chancellor of Germany on 30 January 1933. Upon taking office Hitler immediately began accumulating power and changing the nature of the Chancellorship. After only two months in office, and following the burning of the Reichstag building, the Reichstag body passed the Enabling Act giving the Reich Chancellor full legislative powers for a period of four years – the Chancellor could introduce any law without consulting Parliament. Powers of the Chancellor continued to grow until August 1934, when the incumbent President Paul von Hindenburg died. Hitler used the Enabling Act to merge the office of Reich Chancellor with that of President to create a new office, der Führer; although the offices were merged, Hitler continued to be addressed as "Führer und Reichskanzler" indicating that the Head of State and Head of Government were still separate positions albeit held by the same man. This separation was made more evident when in April 1945 Hitler gave instruction that upon his death the office of Führer would dissolve and there would be a new President and Chancellor. On 30 April 1945, Hitler committed suicide and was briefly succeeded as Chancellor by Joseph Goebbels, as dictated in Hitler's will and testament. With Goebbels following Hitler's suicide with his own, the reins of power passed to Grand Admiral Karl Dönitz as President of Germany. Dönitz in turn appointed non-partisan conservative Count Schwerin von Krosigk as head of government with the title Leading Minister. Dönitz and Schwerin von Krosigk negotiated the surrender to the Allies. Chancellor of the Federal Republic of Germany (since 1949)[edit] The 1949 German constitution, the Basic Law (Grundgesetz), invests the Chancellor (German, Bundeskanzler) with broad powers to initiate government policy. For that reason, some observers refer to the German political system as a "chancellor democracy". Whichever major party (CDU/CSU or SPD) does not hold the chancellorship usually calls its leading candidate for the federal election "chancellor-candidate" (Kanzlerkandidat). The Federal Government (Bundesregierung) consists of the Chancellor and his or her cabinet ministers. The chancellor's authority emanates from the provisions of the Basic Law and in practice from his or her status as leader of the party (or coalition of parties) holding a majority of seats in the Bundestag (federal parliament). With the exception of Helmut Schmidt, the chancellor has usually also been chairman of his or her own party. This was the case with Chancellor Gerhard Schröder from 1999 until he resigned the chairmanship of the SPD in 2004. The German Chancellor is officially addressed as "Herr Bundeskanzler" if the Chancellor is a man. The current female Chancellor Angela Merkel is officially addressed as "Frau Bundeskanzlerin", the feminine form of the title. Use of the mixed form "Frau Bundeskanzler" was deprecated by the government in 2004 because it is regarded as impolite.[2] See also[edit] References[edit] - ^ Ratgeber für Anschriften und Anreden. (PDF; 2,3 MB) Bundesministerium des Innern - Protokoll Inland, Retrieved January 2010. - ^ "Frau Bundeskanzler" oder ... "Frau Bundeskanzlerin"? – n-tv.de Further reading[edit] Books[edit] - Klein, Herbert, ed. 1993. The German Chancellors. Berlin: Edition. - Padgett, Stephen, ed. 1994. The Development of the German Chancellorship: Adenauer to Kohl. London: Hurst. Articles[edit] - Harlen, Christine M. 2002. "The Leadership Styles of the German Chancellors: From Schmidt to Schröder." Politics and Policy 30 (2 (June)): 347–371. - Helms, Ludger. "The Changing Chancellorship: Resources and Constraints Revisited." German Politics 10 (2): 155–168. - Mayntz, Renate. "Executive Leadership in Germany: Dispersion of Power or 'Kanzler Demokratie'?" In presidents and Prime Ministers, ed. Rose and E. N. Suleiman. Washington, D. C: American Enterprise Institute. - Smith, Gordon. "The Resources of a German Chancellor." West European Politics 14 (2): 48–61.