https___en.wikipedia.org_wiki_Christ.xml
1.1 2.1 2.2 3.1 3.2 4.1 4.2 5.1 5.2 6.1 6.2 7.1 7.2 7.3 8.1 9.1 10.1 11.1 12.1 13.1 14.1 15.1 16.1 17.1 17.2 17.3 17.4 17.5 18.1 18.2 19.1 19.2 20.1 20.2 21.1 22.1 23.1 24.1 24.2 24.3 24.4 24.5 24.6 24.7 24.8 24.9 25.1 25.2 25.3 25.4 25.5 26.1 26.2 26.3 26.4 27.1 28.1 28.2 28.3 28.4 29.1 30.1 30.2 30.3 30.4 31.1 32.1 32.2 32.3 33.1 33.2 34.1 34.2 34.3 35.1 35.2 36.1 36.2 36.3 37.1 38.1 38.2 39.1 39.2 40.1 40.2 41.1 42.1 42.2 42.3 42.4 42.5 42.6 43.1 43.2 43.3 44.1 45.1 45.2 46.1 47.1 48.1 49.1 49.2 50.1 51.1 51.2 52.1 52.2 52.3 53.1 54.1 55.1 56.1 56.2 57.1 58.1 59.1 59.2 59.3 60.1 60.2 61.1 61.2 62.1 62.2 62.3 62.4 63.1 63.2 64.1 64.2 64.3 64.4 64.5 64.6 65.1 66.1 67.1 67.2 67.3 67.4 67.5 67.6 67.7 67.8 67.9 67.10 67.11 67.12 67.13 67.14 67.15 67.16 68.1 69.1 69.2 69.3 69.4 69.5 70.1 71.1 72.1 72.2 72.3 72.4 72.5 72.6 73.1 73.2 73.3 73.4 73.5 73.6 73.7 73.8 73.9 73.10 73.11 73.12 74.1 75.1 75.2 75.3 75.4 75.5 76.1 76.2 76.3 76.4 76.5 76.6 76.7 76.8 76.9 76.10 76.11 76.12 76.13 76.14 76.15 77.1 78.1 79.1 79.2 79.3 79.4 79.5 80.1 80.2 80.3 81.1 81.2 81.3 82.1 83.1 83.2 84.1 85.1 86.1 86.2 86.3 87.1 87.2 87.3 88.1 89.1 89.2 90.1 91.1 92.1 93.1 94.1 95.1 96.1 96.2 96.3 97.1 97.2 97.3 98.1 98.2 98.3 99.1 99.2 99.3 100.1 100.2 100.3 101.1 102.1 102.2 102.3 103.1 104.1 107.1 107.2 107.3 107.4 107.5 108.1 111.1 112.1 112.2 112.3 113.1 113.2 114.1 114.2 115.1 115.2 116.1 116.2 117.1 118.1 118.2 118.3 118.4 119.1 119.2 120.1 121.1 121.2 122.1 122.2 123.1 123.2 123.3 123.4 124.1 124.2 125.1 125.2 126.1 126.2 127.1 129.1 129.2 129.3 129.4 129.5 131.1 132.1 136.1 140.1 145.1 154.1 155.1 158.1 158.2 158.3 158.4 158.5 158.6 158.7 158.8 159.1 159.2 159.3 160.1 160.2 160.3 160.4 161.1 161.2 161.3 161.4 162.1 162.2 162.3 163.1 164.1 164.2 164.3 164.4 164.5 165.1 165.2 165.3 166.1 166.2 166.3 166.4 167.1 167.2 167.3 168.1 169.1 170.1 170.2 171.1 172.1 172.2 173.1 174.1 174.2 175.1 176.1 177.1
Иисус Христос - Исус пренасочва насам. За филма вижте Исус от Назарет (филм). Иисус Христос или Исус Христос (на старобългарски: Їисъ Хрїстъ (в историческата литература се среща и с двете транскрипции, а в българската православна традиция само като Иисус)),[1] още познат и като Иисус от Назарет или Иса (в ислямската литература), е новозаветна библейска фигура, възприемана в християнството като едно от трите лица на Бога – Син Божи. В исляма е един от пророците Божии. Основен източник на сведения за живота и учението на Иисус са четирите канонични евангелия на Новия завет: на Матей, Марко, Лука и Йоан. Някои библейски изследователи и историци са единодушни, че Иисус е еврейски учител от Галилея, считан за лечител, кръстен от Йоан Кръстител, обвинен за противодържавна дейност срещу Римската империя и по заповед на римския прокуратор Пилат Понтийски осъден на смърт чрез разпъване на кръст.[2][3][4] Тъй като евангелията не са написани непосредствено след смъртта на Иисус, други учени поставят под въпрос историческата личност Иисус.[5][6] Иисус Христос се почита от мнозинството християни като Син Божи, Въплъщение на Словото Божие и Второто лице на Светата Троица, изпратен да донесе спасение и помирение с Бога чрез изкупление на човешките грехове. Нонтринитаристичните християни приемат редица други интерпретации относно божествеността на Иисус. Християните вярват, че Иисус е роден от девица, разпнат е и е погребан в гробница[7], възкръснал е на третия ден от смъртта си и се е възнесъл в рая, където ще седи отдясно на Отца до деня на Второто пришествие. Наред с това се вярва, че е извършил редица чудеса, изпълнявайки библейските пророчества. В исляма Иисус (на арабски Иса) е един от най-обичаните и важни пророци, носител на божествените писания и Месия. Макар да приемат непорочното зачатие, за разлика от Християнството обаче, мюсюлманите не вярват в разпъването и божествения произход на Иисус. Според исляма Иса е възнесен и жив на небето[8]. Съдържание - 1 Имена - 2 Живот и учение според Новия завет - 3 Исторически възгледи за Исус Христос - 4 Религиозни възгледи за Исус Христос - 5 Вижте също - 6 Източници - 7 Външни препратки Имена[редактиране | редактиране на кода] В най-старите старобългарски паметници името на Христос се среща във формите Исоусъ Хрьстосъ и Иисоусъ Хрьстосъ, но рядко, понеже в ръкописите често употребявани имена и думи се съкращават – в случая ИС, ИСЪ, Исви, Исвъ и съответно Хрьстъ, Хса, Хсоу, Хоу.[9] На православните икони задължително се изписва гръцката монограма IC ХС. В Речник на Светото Писание, Цариград 1884 г. е написано „Іисус“. В българските църковни и научни издания общоприета форма е Иисус, но в по-популярни български издания много често се среща и формата „Исус“. Формата „Исус“ е подобна на старата руско-църковнославянска форма, поправена през 17 в. от руския патриарх Никон на „Іисус“ и заменена след последната реформа (след Първата световна война) на „Иисус“. В Русия допълнителната буква «и» става една от най-важните причини за схизмата на староверците. И двата варианта на българското име, „Исус“ и „Иисус“, представляват транслитерация на гръцката форма Ἰnσoῦς. Тя от своя страна произлиза от еврейското יְהוֹשֻׁעַ (Йеошуа) или от еврейско-арамейското יֵשׁוּעַ (Йешуа), което означава „Божие спасение“, обикновено превеждано буквално като „Яхве спасява“,[10][11][12] „Яхве е спасение“q[13][14] а понякога и като „Йехова е спасение“..[15] Името Исус изглежда е разпространено в Юдея по времето, когато се ражда Христос,[15][16] а според Филон Александрийски значението му е известно и извън Юдея.[17] В Новия завет, според Евангелието от Лука (1:26-33) ангелът Гавриил казва на Мария да нарече детето си Иисус, а според Евангелието от Матей (1:21) неназован ангел казва това на Йосиф. Точният текст в Евангелието от Матей е „ще Му наречеш името Иисус; защото Той ще спаси народа Си от греховете му“, което в християнското богословие свързва името на Христос с неговата роля на спасител на човечеството.[18][19] Името „Христос“ идва от гръцкото Xpισtός, което означава „помазаният“, превод на еврейското מָשִׁיחַ (Машия – Месия).[20] Помазването на даден човек е символ на това, че Светия дух идва върху този човек и го прави способен да извърши делото, дадено му от Бога. Много хора в Стария завет са наречени помазаници на Бога: Давид, Саул, Навуходоносор и други. В Септуагинта, гръцки превод на Библията, съставен повече от век преди времето на Иисус, думата „Христос“ е използвана за превеждането на еврейската дума Месия.[21] В Евангелието от Матей (16:16) думите на апостол Петър „Ти си Христос“ идентифицират Иисус като Месията.[22] В контекста на Новия завет „Христос“ се използва като титла, но в по-късната употреба се превръща в име, част от името „Иисус Христос“. Живот и учение според Новия завет[редактиране | редактиране на кода] Родословие и раждане[редактиране | редактиране на кода] Само две евангелия дават информация за родословието на Иисус Христос: това на Лука и на Матей. Евангелието на Матей започва с изброяването на целия род на Христос, чийто родоначалник е Авраам, оттам и Син Авраамов. Родовата линия започва с Адам и минава през цар Давид, за което Иисус е наречен и Син Давидов, а произходът му – царски. Родът претърпява Вавилонско преселение и завършва с Йосиф – приемният баща на Иисус Христос. И трите линии (Авраам – Давид, Давид – Вавилонско преселение, Вавилонско преселение – Йосиф) са с по четиринадесет рода.[24] Лука изброява родословието на Христос по обратен ред, като започва от Йосиф и свършва с родоначалника Адам. В родовата линия на апостол Лука присъстват по-малко имена. Това се дължи на разделение в изброяването при споменаването на името на цар Давид. Родословието на Матей продължава със сина на Давид Соломон, а това на Лука избира да следва значително по-краткия род на втория цалски син Натан.[25] Св. Григорий Богослов обяснява това различие със сложната личност на Иисус Христос, който бил и цар и архирей: от Соломон течало царската кръв, а от Натан - кръвта на святи и светоносни иереи.[26] След сгодяването на Йосиф и Мария, се оказва, че Божията майка е непразна от Дух Светий. Йосиф възнамерява да я напусне тайно, за да не я посрами. Ангел Господен обаче го навестява на сън и му обяснява, че Мария е заченала от Духа Светаго. Тя ще роди син, който ще нарекат Иисус, защото той ще спаси народа от греховете му. Йосиф изпълва всичко заръчано му от ангела и не познава жена си до раждането на своя син.[27] Божият син се ражда във Витлеем, тогава римска провинция Юдея, управлявана от цар Ирод. По време на раждането му се появява звезда, ознаменуваща идването на новия Юдейски цар. Няколко мъдреци от изтока я проследяват и са отведени на мястото, където е младенецът. Пренасят на бъдещия владетел дарове: злато, ливан и смирна. Цар Ирод, обезпокоен от знамението за нов цар, издава заповед за избиването на всички новородени момчета, в земите управлявани от него. Преди заповедта Йосиф и Мария заедно с новородения си син бягат в Египет. Там те остават до смъртта на юдейския цар. Връщайки се във Витлеем научават, че на престола е Архелай, син на покойния Ирод. Тримата се заселват в град Назарет, Галилея.[28] Ранни години[редактиране | редактиране на кода] Йешуа е обрязан (Обрезание Господне) на осмия ден след раждането му и е наречен с името си.[29] На 40-я ден Богородица и Йосиф го въвеждат пак по стар обичай в храма (Сретение Господне). До 30-годишна възраст Иисус живее в дома на Йосиф и майка си Мария в малкия град Назарет. На 12 години отива на Пасха в Йерусалим и тълкува Библията сред книжниците в храма. Наследява дърводелския занаят от Йосиф. Кръщение и изкушение[редактиране | редактиране на кода] Иисус Христос пристига от Галилея на река Йордан. Там пророкът и отшелник Йоан кръщава хората с вода, като преди това изповядват греховете си пред него. Йоан Кръстител проповядва от Юдейската пустиня всички да се покаят, защото месията идва скоро. При кръщението на Божия син кръстителят, смятайки себе си за недостоен, казва, че трябва новодошлият да го кръсти, а не той него. Христос обаче, за да изпълни всяка правда, както подобава на човека, позволява на Йоан да го кръсти. След излизането на Иисус от водите на река Йордан, небето се отваря. Дух Светий слиза като гълъб и се спуска над кръстения. Глас от небето потвърждава, че Иисус Христос е Син Божий и в него е благоволението на Бог.[30] Христос е кръстен на 30 г. Този ден Църквата почита с празника Богоявление (Йордановден). Иисус е отведен от Дух Светий в пустинята, за да бъде изкушаван от дявола. Божият отшелник пости 40 дни и 40 нощи, след които Сатаната идва. Подлага го на три изкушения, с които Синът Божи засвидетелства силата си и покорството на дявола пред Бога. - Дяволът изкушава Иисус Христос да превърне камъните в пустинята в хляб и да се насити с него след четиридесетдневния пост. - Във второто изкушение лукавият завежда Христос в града. Поставя го на храмовата стряха и го приканва да се хвърли, ангели ще го хванат. - При последното, трето изкушение, Дяволът поставя Иисус на една висока скала, пред която се разкрива целият свят. Обещава му, че всичко това ще е негово, ако му се поклони. И на трите изкушения Иисус устоява и с това прогонва Сатаната. На негово място идват ангели, които започват да служат на Божия син. Служение, чудеса и изцелявания[редактиране | редактиране на кода] За да изпълни реченото от пророка Исая Иисус Христос напуска Назарет и се заселва отвъд Йордан, в крайбрежното село Капернаум. Там започва и своето служение. Христос привлича към себе си няколко ученика, първи от които са Симон, наречен Петър, и брат му Андрей – рибари, хвърлящи мрежи в Галилейско море. По нататък след него тръгват Яков Зеведеев и брат му Йоан, оставяйки баща си и рибарския занаят.[32] Минавайки през митницата в Назарет, Иисус забелязва митаря Матей, на който казва да тръгне след него. Бъдещият евангелист изпълнява думите му.[33] Божият син събира своите 12 ученика, в които влизат още Филип, Вартоломей, Тома, Иаков Алфеев, Левей, наречен Тадей, Симон Кананит и Юда Искариот. Дава на всички от тях сила да гонят нечестивите духове и да изцеляват болни от тях, и ги съветва как да проповядват.[34] Учителят обикаля из цяла Галилея. Поучава в синагогите, проповядва и изцелява болни недъгави и немощни. Скоро се прочува из цяла Сирия и тълпи от народи тръгват подир новия пророк.[35] Иисус Христос извършва няколко чудеса, засвидетелствани пред лицето на неговите ученици и различни хора: - При пътуването на Христос, заедно с учениците му, във водите на Генисаретското езеро, се извива голяма буря. Иисус, подтикнат от страха на учениците си, зароден от тяхното безверие, успокоява буйните води до пълно затишие.[36] Синът Божи извършва няколко изцеления на болни, прокажени, разслабени и бесновати: - След Проповедта на планината Иисус Христос очиства един прокажен.[37] - По молба на един стотник излекува разслабения му слуга.[38] - Допира ръка до тъщата на Петър, болна от огница. Тя оздравява и почва да служи на Христос.[39] - Прогонва с една дума духовете на мнозина хванати от бяс.[40] - В страната Гергесинска, Иисус изгонва бесовете на двама свирепи мъже. Бесовете отиват в стадо свине, което се издавя в морето.[41] - В Назарет Христос прощава греховете на един разслабен, носен на постелка. Подтикнат от безверието на книжниците, той заповядва на недъгавия да стане, да вземе постелката си и да върви у дома си. Точно това прави клетият човек пред очите на насъбралия се народ.[42] - Една жена, страдала дванадесет години от кръвотечение, докосва дрехата на Божия син и се излекува.[43] - Извежда едно мъртво момиче от дома му живо пред изумен народ.[44] - Двама слепци проглеждат само с едно докосване на божията ръка върху очите им.[45] - Изгонва беса на един ням човек. Веднага щом злият дух напуска немия, той проговаря.[46] - Заздравява изсъхналата ръка на човек, при посещение на синагогата на фарисеите.[47] Учение и проповеди[редактиране | редактиране на кода] Една от най-популярните проповеди на Иисус Христос е Проповедта на планината, изнесена пред насъбрал се народ в планина. Проповедта започва с 10-те блаженства, в които се изтъква пътя към вечния живот. След тях Христос, по свои думи, допълва старозаветния закон, а не го разрушава.[48] Това допълване най-добре характеризира Христовото учение, което се отдалечава от еврейските вярвания. Проповедта продължава с наставления за скромност, милосърдие, постене и как човек да използва молитвата. Иисус завещава на народа Господнята молитва.[49] Христовите наставления завършват със заръки как хората да се отнасят помежду си и да се предпазват от лъжливите учители и пророци, които с времето ще се увеличават. Когато Божият син свършва думите си, народът се чуди на учението му, понеже се отличава от това на фарисеите.[50] Фарисеите са едни от най-големите противници на христовото учение. Те порицават Иисус Христос и учениците му, че не спазват постите и съботните наставления. Христос изобличава надменността и жестокостта на своите врагове, след което им казва, че Син Човеческий е господар на съботата[51] и докато младоженецът е със сватбарите, няма нужда от тъга. Щом младоженецът им бъде отнет, тогава ще има нужда от пост.[52] Иисус Христос дава поучения на своите 12 апостоли как да проповядват пред хората: пред кои да разкриват учението си и пред кои да премълчават мисията си; как светът ще се отнася с тях, станали вече последователи на Христа; през какви мъчения и отричания ще преминат. Разкрива обаче и наградите, с които ще са окичат в Небесното царство, ако претърпят всички несгоди и продължават със светлото си дело до края на земните си дни.[53] Учителят отпраща двама пратени от Йоан Кръстител ученици, да разкажат на затворника за всички изцеления извършени от него. След това Христос говори на народа за кръстителя от пустинята, който е последният библейски пророк. Говори за пренебрежителното и обвинително отношението на хората към Йоан и към самия него. Укорява градовете, в които най-много чудеса е вършил. Споменава Тир и Содом, които ще бъдат по-оправдани пред Бога, защото не са виждали чудото на Божия син. Иисус Христос приканва всички отрудени и обременени да вземат неговото иго, като почнат да му подражават, защото в игото му ще намерят утешение.[54] Обявяване за Месия и преображение[редактиране | редактиране на кода] Предателство, съд и смърт[редактиране | редактиране на кода] На 1 април 786 г. (от основаването на Рим), 6 дни преди Пасха (Връбница), Иисус влиза заедно с апостолите в Йерусалим, прогонва търговците от храма, проповядва там и предизвиква враждата на юдейските първосвещеници, книжници и старшини, особено на фарисеите. В сряда на 4 април, (Юда) един от учениците му, го предава за 30 сребърника на Синедриона. Христос се отправя от Витания, където извършва най-голямото чудо (Възкресение Лазарево (Лазаровден)), в Йерусалим, за да празнува Пасха с учениците си. При Тайната вечеря извършва тайнството на Евхаристията с хляб и вино. В полунощ отива в Гетсиманската градина край Йерусалим заедно с апостолите Петър, Яков и Йоан (Молитва за чашата; Преображение Господне). Сред втурналата се в градината тълпа е Юда Искариотски – един от апостолите, който целува Христос, което е уговорен знак за разпознаване. Христос е пленен и отведен в двореца на Анна (Аннан), след това при първосвещеника Кайфа, под чието председателство свиканият синедрион осъжда Христос на смърт. Римският прокуратор Пилат Понтийски отначало не желае, но е заплашен с обжалване до Рим и накрая потвърждава смъртната присъда. В петък около 09 ч. (третия час = 06 ч. + 3 часа). Христос, заедно с двама разбойници, е отведен от римски войници и разпънат на кръст на хълма Голгота в Йерусалим. Издъхва след 6 часа около 15.00 ч. (деветия час – виж Библията – Матей 27:46). Приема се, че Исус Христос е починал около 30 г.[55] Възкресение и възнесение[редактиране | редактиране на кода] Двама члена на синедриона – Йосиф Ариматийски и Никодим – получават от Пилат разрешение да снемат тялото от кръста и го погребват в семейната гробницата на Йосиф близко до Голгота. В неделя Христос възкръсва Пасха. Мария Магдалена и други жени Мироносици (Пасха на Мироносиците), отправили се още до разсъмване да помажат тялото на Христос, намират гроба празен. След възкресението Христос се явява първо на Мария Магдалена, а след това и на много свои ученици. На 40-я ден Христос в присъствие на своите ученици се възнася – Възнесение Господне (Спасовден). Титли[редактиране | редактиране на кода] Исторически възгледи за Исус Христос[редактиране | редактиране на кода] След смъртта на Ирод Велики Палестина е разделена на четири провинции (тетрархии). В 6 г. на н.е. Юдея и Самария се управляват от прокуратор, назначен от римския император. Населението е етнически разнолико – гръцки градове с еврейски гета в центъра им. Възможно е Иисус да е говорил и на гръцки, макар че Юдея е център на юдаизма и арамейския език. Някои учени твърдят[кой го твърди?], че иврит все още е бил жив език и арамейският не го е изместил напълно, така че е възможно майчиният език на Иисус да е бил иврит, а не арамейски. В гръцките градове, разположени по търговските пътища често се случват погроми над евреите, от друга страна самаритяните ограбват и убиват галилейците, които минават на път за Йерусалим през техните територии. Еврейската общност е разделена богати и бедни, на много политически групи и секти. В Талмуда се казва: „Израел падна под робство затова, защото в страната се появиха 24 разновидни секти“. Садукеите, начело с първосвещениците, водят мирна политика с римляните и образуват мощна социална група. В Йерусалим има 20 хиляди свещеници, освен това много левити – служители в храма, при население 120-150 хиляди души. Първосвещениците в Юдея събират огромни данъци. Голяма юдейска секта са набожните фарисеи, фанатично вярващи в идващия месия, който ще ги освободи от римско робство. Появяват се най-различни лъжемесии и пророци, което води до чести народни вълнения, потушавани жестоко от римляните. Йосиф Флавий пише, че веднъж в Йерусалим са били разпънати на кръст общо 2 000 души. Възникват терористичните организации на зилотите и сикариите, които започват борба на живот и смърт с римляните и техните помагачи. В такава обстановка, стигаща до междуособни войни, идва от далечна Галилея в Йерусалим Иисус. Укорявяйки юдеите и свещениците в проповедите си и изпъждайки търговците от двора на храма, той се намира в смъртна опасност. Историчност[редактиране | редактиране на кода] Някои учени различават историческата личност Иисус Назарянина от Иисус Христос (Божия син). Науката, която се занимава с теологичните аспекти на Иисус Христос, се нарича христология. Историческият скептицизъм и въобще привеждането на исторически доказателства за Иисус Христос се смята от консервативното православно богословие, както и от консервативната западна теология, за противно на вярата. Достоверността на историческите свидетелства са предмет на спор и до днес. Литературата на тема „християнство“ е необозрима, както и мненията и подходите към нея, които стигат до крайности. Като исторически извор от началото на 2 век най-често се цитира римският историк Йосиф Флавий (Йосеф бен Маттитияху), роден през 37 г. в знатно юдейско семейство. В „Юдейското минало“ или „Древности“ в главата за управлението на Пилат (XVIII. 33), той пише: „По това време живял Иисус, мъдър човек, ако изобщо може да бъде наречен човек. Той извършил удивителни дела и привлякъл към себе си много юдеи и много елини (езичници). Той бил Христос (месия). По донос на първите ни хора Пилат го осъдил на разпъване, но тези, които от самото начало го възлюбили, му останали верни. На третия ден той им се явил жив. Божи пророци предрекли това и много други негови чудеса. И до днес съществуват наричащи себе си християни, които се наричат така по неговото име.“ Друг вариант на този текст, който се смята за по-близък до загубения оригинал, звучи така: “По това време живял мъдър човек на име Иисус. Той живеел достойно и се славел с добродетелта си. И много хора от юдеите и от други народи станали негови ученици. Пилат го осъдил на разпятие и смърт. Но онези, които станали негови ученици, не се отрекли от учението му. Те съобщили, че той бил жив и им се явил три дни след разпването му. Предполагат, че той бил Месия, за когото пророците предсказвали чудеса.“ Спорно е авторството на Йосиф Флавий върху въпросния текст. Има предположение, че текстът е внесен по-късно от преписвач. Религиозни възгледи за Исус Христос[редактиране | редактиране на кода] В християнството[редактиране | редактиране на кода] Макар че възгледите за Христос в различните направления на християнството не съвпадат напълно, може да се опише една преобладаваща християнска представа за него, основана на сходствата между православната, католическата и повечето протестантски доктрини. Почти всички християнски течения разглеждат Христос като „Спасител и Изкупител“, като Месията от старозаветните пророчества, който чрез своя живот, смърт и възкресение възстановява общението на човечеството с Бог, въплътено в Новия завет. Неговата смърт на кръста се разбира като изкупително жертвоприношение – източник на спасението на човечеството и изкупление на греха, влязъл в човешката история с греха на Адам. Според християните Христос умира разпнат и се връща в плът и кръв от смъртта в последното чудо, предвещаващо възкресението на човечеството в края на времето. Тогава Христос ще се върне за Страшния съд на живи и мъртви, който ще определи кои от тях ще влязат в рая и кои ще бъдат прокълнати.[56] Християните смятат Христос за единствения Син Божи и за вечното Слово (Логос), станало човек чрез Въплъщението, така че вярващите в него да получат вечен живот. Според тях той е роден от Дева Мария чрез силата на Светия дух чрез чудото на Непорочното зачатие. Християните вярват, че Христос е истинската глава на единствената света вселенска и апостолическа църква. Повечето християни вярват, че Бог е триединната Света троица и че Христос, като нейното второ лице, е изцяло Бог. Както казва Атанасиевият символ на вярата от 5 век, Светата троица е „един Бог“ и „три лица... но все пак те не са три Бога, а един Бог“. Някои течения в християнството, наричани антитринитарни, не приемат доктрината за Светата троица. В юдаизма[редактиране | редактиране на кода] Юдаизмът отхвърля християнската идея за Христос като Бог, лице на Светата троица или посредник на Бог. Юдаисткото богословие смята, че той не е Месията от старозаветните пророчества, тъй като не притежава описаните в тях лични качества, нито извършва предричаните действия.[57] Повечето направления в юдаизма смятат вярата, че Христос е Месия, за недопустима за последователите на юдаистичната религия.[58] Последният пророк, признаван от юдаистичната традиция е Малахия, живял няколко века преди Христос. Мишне Тора, един от основните текстове на юдаистичното право, обобщава юдаистичния възглед за Христос като „препъни-камък“, който „вкарва мнозинството от света в заблудата да служи на божество, различно от Бог“, цитирайки Книгата на пророк Даниил (11:14): „...и размирниците измежду синовете на твоя народ ще се подигнат, за да се изпълни видението, и ще паднат“. В исляма[редактиране | редактиране на кода] В исляма Исус, наричан на арабски Иса (عيسى), е смятан за пророк и Месия, изпратен, за да напътства израилтяните със свещената книга Инджил (Евангелие). Той е смятан за предшественик на Мохамед, като според мюсюлманите предсказва неговото идване в евангелията, а името му е споменато в Корана повече пъти, отколкото това на Мохамед.[59] Според Корана, смятан от мюсюлманите за последното откровение на Бог, Христос е роден от Мария чрез непорочно зачатие и получава способността да извършва чудеса. Според ислямската традиция той ще се върне на земята като Месия[60], придружен от Махди, след като земята се потопи всецяло в грях и несправедливост, когато наближи денят на Страшния съд, за да възстанови справедливостта и да разгроми лъжемесията Даджал (Антихриста). Ислямското течение ахмадие, възникнало в Индия в края на 19 век, свързва своя произход с Христос. Според неговите последователи той оживява след Разпятието и се преселва в Кашмир. Те смятат, че основоположникът на ахмадие Мирза Гулам Ахмад е въплъщението на Христос, описвано в предсказанията за неговото Второ пришествие. В други религии[редактиране | редактиране на кода] В будизма съществуват различни възгледи за Христос. Според някои будисти, като Тензин Гяцо, той е бодхисатва, посветил живота си на благото на хората.[61] Последователите на мандаянизма, които смятат Йоан Кръстител за най-значимия пророк, отхвърлят Христос, наред с Авраам, Моисей и Мохамед, като лъжепророк на лъжливия еврейски бог Адонаи.[62] В манихейството Христос е приеман за един от пророците, наред с Гаутама Буда и Заратустра.[63] Подобно е отношението към него и в бахайството, където Христос е смятан за едно от проявленията на Бог, наред с Мохамед, Буда, Кришна и Заратустра, съчетаващ в себе си човешки и божествени черти.[64] Някои деистични и атеистични приемат етичните възгледи на Христос, разграничавайки ги от обичайната за християнството етика.[65] Така американският деист Томас Джеферсън съставя своя Джеферсънова Библия („Животът и поученията на Иисус от Назарет“), която включва само етичните учения на Христос, тъй като той не вярва в неговата божественост, нито в останалите свръхестествени мотиви в Библията. Вижте също[редактиране | редактиране на кода] Източници[редактиране | редактиране на кода] Библиография[редактиране | редактиране на кода] - Матей, Св. апостол и евангелист. Свето Евангелие. // Светия Синод на Българската църква. - Cohen, Shaye J.D. From the Maccabees to the Mishnah. Westminster Press, 1987. - Brown, Raymond E. The Death of the Messiah: From Gethsemane to the Grave. New York, Doubleday, Anchor Bible Reference Library, 1994. - Wells, George Albert. The Jesus Legend. Chicago, Open Court, 1996. - Freke, Timothy и др. The Jesus Mysteries: Was the 'Original Jesus' a Pagan God?. London, HarperCollins, 1999. - ((en)) Davies, William David и др. - Wills, Garry. What Jesus Meant. Penguin Books, 2006. Цитирани източници[редактиране | редактиране на кода] - ↑ Новият завет в сайта на Българската православна църква. - ↑ D. Carson, et al., p. 50-56; John Dominic Crossan, The Historical Jesus: The Life of a Mediterranean Jewish Peasant, HarperCollins, 1991, p. xi-xiii; Michael Grant, p. 34-35, 78, 166, 200; Paula Fredriksen, Jesus of Nazareth, King of the Jews, Alfred A. Sanders, pp. 12-13; Geza Vermes, Jesus the Jew (Philadelphia: Fortress Press 1973), p. 37.; Paul L. Maier, In the Fullness of Time, Kregel, 1991, pp. 1, 99, 121, 171; N. Wright, The Meaning of Jesus: Two Visions, HarperCollins, 1998, pp. 32, 83, 100-102, 222; Ben Witherington III, pp. 12-20. - ↑ Wells 1996, с. 12. - ↑ [Сура Ал-Имран, 55], [Сура Ниса, 158] - ↑ ((bg)) Стоянов, С. и др. Старобългарски език. Текстове и речник. - ↑ ((en)) Hurtado, Larry W. Lord Jesus Christ: Devotion to Jesus in Earliest Christianity. 2005. - ↑ ((en)) Green, Joel B. The Gospel of Luke. 1997. - ↑ ((en)) Garland, David E. Reading Matthew: a literary and theological commentary. 1999. - ↑ ((en)) France, R. The Gospel of Matthew. 2007. - ↑ Davies 2004, с. 155. - ↑ а б ((en)) Catholic encyclopedia: Origin of the name Jesus Christ. // newadvent.org. Newadvent.org, 2011. Посетен на 10 април 2011. - ↑ ((en)) Hare, Douglas. Matthew. 2009. - ↑ Davies 2004, с. 209. - ↑ ((en)) Phillips, John. Bible explorer's guide. 2002. - ↑ ((en)) Lockyer, Herbert. All the Doctrines of the Bible. 1988. - ↑ ((en)) Vine, WE. Expository Dictionary of New Testament Words. Old Tappan, NJ, Fleming H. Revell Company, 1940. с. 274-275. - ↑ ((en)) Zanzig, Thomas. Jesus of history, Christ of faith. 2000. - ↑ ((en)) Ekstrand, Donald W. Christianity. 2008. - ↑ ((en)) Pannenberg, Wolfhart. Jesus God and Man. 1968. - ↑ Матей 1:1-17 - ↑ ((bg)) Св. Григорий Богослов. Родословие на Безначалния. // "Родословие Христово". pravoslavieto.com, 24 декември 1997. Посетен на 14 февруари 2015. - ↑ Матей 2:1-23 - ↑ Евангелие от Лука 1:31, 2:21. - ↑ Матей 9:9. - ↑ Матей 8:1-4. - ↑ Матей 9:1-8. - ↑ Матей 12:8. - ↑ Матей 9:15. - ↑ Годината на смъртта е по време на управлението на Пилат (26-36 г.), но не е посочена изрично. Според евангелията датата на смъртта съвпада с пасхата или с подготвителния ден за нея. Това означава, че Исус Христос е починал на 14 или 15 нисан, който според еврейския календар се пада в 30, 31, 33 или 34 г. По-голямата част от новозаветните богослови приемат, че Христос е починал през 30 г., тъй като ап. Павел става християнин между 32 и 35 г. Gerd Theißen, Anette Merz. Der Historische Jesus, S. 152ff; Leonard Goppelt. Theologie des Neuen Testaments, S. 71) - ↑ ((en)) Catechism of the Catholic Church §1021–1022. // Vatican.va. Посетен на 19 ноември 2010. - ↑ ((en)) Simmons, Shraga. Why Jews Do not Believe in Jesus. // aish.com. aish.com, 2011. Посетен на 9 юли 2011. - ↑ ((en)) Question 18.3.4: Reform's Position On...What is unacceptable practice?. // faqs.org. Advameg, 2011. Посетен на 9 юли 2011. - ↑ ((en)) Jesus in the Quran. // islam101.com. islam101.com. Посетен на 8 юли 2011. - ↑ Коран, 4:159 - ↑ ((en)) Beverley, James A. Hollywood's Idol. // christianitytoday.com. Christianity Today, 2001. Посетен на 20 април 2007. - ↑ ((en)) Mandaean Scriptures and Fragments: The Haran Gawaitha. // gnosis.org. gnosis.org. Посетен на 20 април 2007. - ↑ ((en)) Bevan, A. Manichaeism. // Hastings, James (ed.). Encyclopaedia of Religion and Ethics, Volume VIII. - ↑ ((en)) Stockman, Robert. Jesus Christ in the Baha'i Writings. // Bahá'í Studies Review (1). 1992. - ↑ Wills 2006. Външни препратки[редактиране | редактиране на кода] - Действително ли е съществувал Иисус? Той Божи Син ли е? - Христос на църковното предание, дякон Андрей Кураев - Исторически свидетелства за Иисус Христос, проф. Иван Панчовски - статия на Райчо Гънчев - Уилиям Л. Крейг (протестантски философ) Съвременната наука и историческото свидетелство за Възкресението на Христос - Зенон Косидовский, В поисках исторического Иисуса - Джин Гибсон, Христология – учение о Христе - ((ru)) ((en)) Факти за Исус Христос, представени от учените
1.1 2.1 3.1 3.2 4.1 5.1 6.1 7.1 8.1 8.2 8.3 8.4 9.1 10.1 10.2 10.3 11.1 11.2 12.1 13.1 14.1 14.2 14.3 15.1 15.2 15.3 15.4 16.1 17.1 17.2 17.3 17.4 17.5 17.6 17.7 18.1 18.2 18.3 19.1 20.1 21.1 21.2 21.3 22.1 22.2 23.1 23.2 24.1 25.1 25.2 25.3 25.4 25.5 26.1 26.2 26.3 26.4 27.1 28.1 29.1 30.1 31.1 31.2 31.3 32.1 32.2 33.1 34.1 35.1 35.2 35.3 36.1 37.1 37.2 37.3 38.1 39.1 40.1 41.1 42.1 43.1 44.1 45.1 46.1 47.1 48.1 49.1 49.2 50.1 50.2 51.1 51.2 52.1 52.2 53.1 53.2 54.1 54.2 55.1 55.2 56.1 56.2 56.3 57.1 57.2 57.3 58.1 58.2 59.1 59.2 60.1 60.2 61.1 61.2 61.3 62.1 62.2 62.3 63.1 63.2 64.1 64.2 65.1 65.2 65.3 66.1 66.2 66.3 66.4 67.1 67.2 67.3 68.1 68.2 69.1 69.2 69.3 70.1 70.2 71.1 71.2 72.1 72.2 73.1 73.2 74.1 74.2 75.1 75.2 76.1 77.1 77.2 78.1 78.2 79.1 79.2 80.1 80.2 80.3 80.4 81.1 81.2 82.1 82.2 83.1 83.2 84.1 84.2 85.1 85.2 86.1 86.2 87.1 87.2 88.1 88.2 89.1 90.1 90.2 91.1 92.1 93.1 93.2 94.1 94.2 95.1 95.2 96.1 96.2 97.1 97.2 98.1 98.2 98.3 99.1 99.2 100.1 100.2 101.1 101.2 102.1 102.2 102.3 103.1 103.2 104.1 105.1 105.2 105.3 106.1 106.2 106.3 107.1 107.2 107.3 108.1 108.2 108.3 109.1 109.2 109.3
Christ Christ (/kraɪst/; Ancient Greek: Xpισtός, Christós, meaning "anointed") is a translation of the Hebrew מָשִׁיחַ (Māšîaḥ) and the Syriac ܡܫܝܚܐ (M'shiha), the Messiah, and is used as a title for Jesus in the New Testament.[3][4] In common usage, "Christ" is generally treated as synonymous with Jesus of Nazareth.[4][5] The followers of Jesus became known as Christians (as in Acts 11:26) because they believed Jesus to be the Messiah (Christós) prophesied in the Hebrew Bible,[6][7] for example in the Confession of Peter. Jesus came to be called "Jesus Christ", meaning "Jesus the Christós" (i.e. Jesus, the anointed; or "Jesus, the Messiah" by his followers) after his death and believed resurrection.[8][6] Before, Jesus was usually referred to as "Jesus of Nazareth" or "Jesus son of Joseph".[8] In the epistles of Paul the Apostle, the earliest texts of the New Testament,[9] Paul most often referred to Jesus as "Christ Jesus", or "Christ".[10] Christ was originally a title, yet later became part of the name "Jesus Christ", though it is still also used as a title, in the reciprocal use Christ Jesus, meaning "The Messiah Jesus".[11] Jesus was not, and is not, accepted by most Jews as the Messiah.[12] Religious Jewish people still await the Messiah's first coming, while Christians await the Second Coming of Christ, when they believe he will fulfill the rest of Messianic prophecy.[13] Muslims accept Jesus as the Messiah (known as Isa al-Masih) but not as the Son of God, but still do believe he will come again as Christians believe.[14] The area of Christian theology called Christology is primarily concerned with the nature and person of Jesus Christ as recorded in the canonical gospels and the letters of the New Testament.[15] Contents Etymology and origins[edit] The word Christ (or similar spellings) appears in English and most European languages. It is derived from the Greek word Xpισtός, Christós (transcribed in Latin as Christus), in the New Testament as a description for Jesus. Christ is now often used as if it were a name, one part of the name "Jesus Christ", but is actually a title (the Messiah). Its usage in "Christ Jesus" emphasizes its nature as a title.[6][11] In the Septuagint version of the Hebrew Bible, the word Christ was used to translate into Greek the Hebrew mashiach (messiah), meaning "anointed."[16][17] Christós in classical Greek usage could mean covered in oil, or anointed, and is thus a literal translation of messiah. The spelling Christ in English was standardized in the 18th century, when, in the spirit of the Enlightenment, the spelling of certain words was changed to fit their Greek or Latin origins. Prior to this, in Old and Middle English, the word was usually spelled Crist the i being pronounced either as /iː/, preserved in the names of churches such as St Katherine Cree, or as a short /ɪ/, preserved in the modern pronunciation of Christmas. The spelling "Christ" is attested from the 14th century.[18] In modern and ancient usage, even in secular terminology, Christ usually refers to Jesus, based on the centuries old tradition of such use. Since the Apostolic Age, the use of the definite article before the word Christ and its development into a proper name signifies its identification with Jesus as the promised Jewish messiah.[19] Background and New Testament references[edit] At the time of Jesus, there was no single form of Second Temple Judaism, and there were significant political, social and religious differences among the Jews.[20] However, for centuries the Jews had used the term moshiach ("anointed") to refer to their expected deliverer.[19] A large number of Old Testament passages were regarded as messianic by the Jews, many more than are commonly considered messianic by Christians, and different groups of Jews assigned varying degrees of significance to them.[20] The Greek word messias appears only twice in the Septuagint of the promised prince (Daniel 9:26; Psalm 2:2). When a name was wanted for the promised one who was to be at once King and Savior, this title was used.[21][22] The New Testament states that the Messiah, long awaited, had come and describes this savior as "the Christ". In Matt 16:16 the apostle Peter, in what has become a famous proclamation of faith among Christians since the first century, said, "You are the Christ, the Son of the living God."[20] Mark 1:1 ("The beginning of the gospel of Jesus Christ, the Son of God") identifies Jesus as both Christ and the Son of God. The divinity is re-affirmed in Mark 1:11.[23] Thereafter, Mark never applies Christ to Jesus as a name. Matthew 1:1 uses Christ as a name and Matthew 1:16 explains it again with: "Jesus, who is called Christ". In the Gospel of John, Jesus referred to himself as the Son of God far more frequently than in the Synoptic Gospels.[24] The use of the definite article before the word "Christ" and its gradual development into a proper name show the Christians identified the bearer with the promised Messiah of the Jews who fulfilled all the Messianic predictions in a fuller and a higher sense than had been given them by the rabbis.[19] While the Gospels of Mark and Matthew begin by calling Jesus both Christ and the Son of God, these are two distinct attributions. They develop in the New Testament along separate paths and have distinct theological implications. The development of both titles involves "the precursor", John the Baptist. At the time in Roman Judaea the Jews had been awaiting the "messiah". And many people were wondering who it would be. When John the Baptist appeared and began preaching, he attracted disciples who assumed he would be announced as the Messiah, or "the one" they had been awaiting. But the title Son of God was not attributed to John. The first instance of his being called the Son of God appears during his baptism by John the Baptist. In the narrative, a voice from heaven called Jesus "My Son". In the Messengers from John the Baptist episode, in Matthew 11:2–6 and Luke 7:18–23,[25] when John the Baptist was in prison two of his disciples asked Jesus a question on his behalf: "Are you the one to come after me or shall we wait for another?"[26] indicating that John doubted the identity of Jesus as Christ at that time, see also Rejection of Jesus. In John 11:27 Martha told Jesus "you are the Christ, the Son of God, who is coming into the world", signifying that both titles were generally accepted (yet considered distinct) among the followers of Jesus before the Raising of Lazarus.[27] Explicit claims of Jesus being the Messiah are found in the Canonical Gospels in the Confession of Peter (e.g. Matthew 16:16) and the words of Jesus before his judges in the Sanhedrin trial of Jesus.[21][28] These incidents involve far more than a mere claim to the Messiahship; taken in their setting, they constitute a claim to be the Son of God.[21] In the trial of Jesus before the Sanhedrin and Pilate, it might appear from the narratives of Matthew and Luke that Jesus at first refused a direct reply to the high priest's question: "Art thou the Christ?" Although his answer is given merely as su eipas (thou hast said it), the Gospel of Mark states the answer as ego eimi (I am) and there are instances from Jewish literature in which the expression, "thou hast said it", is equivalent to "you are right".[21] The Messianic claim was less significant than the claim to divinity which caused the high priest's horrified accusation of blasphemy and the subsequent call for the death sentence. Before Pilate on the other hand it was merely the assertion of his royal dignity which gave ground for his condemnation.[21] In the Pauline Epistles the word Christ is so closely associated with Jesus that it is apparent that for the Early Christians there is no need to claim that Jesus is Christ, for that is considered widely accepted among them. Hence Paul can use the term Christos with no confusion as to whom it refers, and as in 1Corinthians 4:15 and Romans 12:5 he can use expressions such as "in Christ" to refer to the followers of Jesus.[29] Paul proclaimed him as the new Adam, who restored through obedience what Adam lost through disobedience.[30] The Pauline epistles are a source of some key Christological connections, e.g. Ephesians 3:17–19 relates the love of Christ to the knowledge of Christ, and considers the love of Christ as a necessity for knowing him.[31] There are also implicit claims to being the Christ in the words and actions of Jesus.[21] Episodes in the life of Jesus and statements about what he accomplished during his public ministry are found throughout the New Testament. Although the Bible never says "Jesus is God", trinity based theology summarily claims: "Jesus Christ was fully God and fully man in one person, and will be so forever."[32] Pre-existence, Incarnation and Nativity[edit] There are distinct, and differing, views among Christians regarding the existence of Christ before his conception. A key passage in the New Testament is John 1:1–18 where John 1:17 specifically mentions that "grace and truth came through Jesus Christ." Those who believe in the Trinity, consider Christ a pre-existent divine hypostasis called the Logos or the Word. Other, non-Trinitarian views, question the aspect of personal pre-existence or question the aspect of divinity, or both. An example is the Orthodox Gnomic view, which asserts that Christ was, in fact, not a pre-existent divine being. The concept of Christ as Logos derives from John 1:1: "In the beginning was the Word, and the Word was with God, and the Word was God." In the original Greek, Logos (λόYoς) is used for "Word," and is often used untranslated. In the Christology of the Logos, Christ is viewed as the Incarnation of the "Divine Logos", i.e. The Word.[33] In the 2nd century, with his theory of "recapitulation", Irenaeus connected "Christ the Creator" with "Christ the Savior", relying on Ephesians 1:10 ("when the times reach their fulfillment – to bring unity to all things in heaven and on earth under Christ") to gather together and wrap up the cycle of the Nativity and Resurrection of Christ.[34] Christ and salvation in Christianity[edit] In Colossians 1:15–16 Apostle Paul viewed the Nativity of Jesus as an event of cosmic significance which changed the nature of the world by paving the way for salvation.[37][38][39][40] Christian teachings present the Love of Christ as a basis for his sacrificial act that brought forth salvation.[41][42] In John 14:31 Jesus explains that his sacrifice was performed so: "that the world may know that I love the Father, and as the Father gave me commandment, even so I do."[42] Ephesians 5:25 then states that: "Christ also loved the church, and gave himself up for it".[41] In the 2nd century, Irenaeus expressed his views of salvation in terms of the imitation of Christ and his theory of "recapitulation". For Irenaeus the imitation of Christ is based on God's plan of salvation, which involved Christ as the "Last Adam"[43][44] He viewed the incarnation as the way in which Christ repaired the damage done by Adam's disobedience. For Irenaeus, salvation was achieved by Christ restoring humanity to the image of God, and he saw the Christian imitation of Christ as a key component on the path to salvation.[45] For Irenaeus Christ succeeded on every point on which Adam failed.[46] Irenaeus drew a number of parallels, e.g. just as in the fall of Adam resulted from the fruit of a tree, Irenaeus saw redemption and salvation as the fruit of another tree: the cross of crucifixion.[45] Following in the Pauline tradition, in the 5th century Augustine of Hippo viewed Christ as the mediator of the New Covenant between God and man and as the conqueror over sin. He viewed Christ as the cause and reason for the reconciliation of man with God after the fall of Adam, and he saw in Christ the path to Christian salvation.[47] Augustine believed that salvation is available to those who are worthy of it, through faith in Christ.[48] In the 13th century Thomas Aquinas aimed to recapture the teachings of the Church Fathers on the role of the Holy Trinity in the economy of salvation.[49] In Aquinas' view angels and humans were created for salvation from the very beginning.[50] For Aquinas the Passion of Christ poured out the grace of salvation and all its virtues unto humanity.[51] Martin Luther distinguished the history of salvation between the Old and the New Testament, and saw a new dimension to salvation with the arrival of Christ.[52] The focus on human history was an important element of the biblically grounded 16th-century theology of John Calvin. Calvin considered the first coming of Christ as the key turning point in human history. He viewed Christ as "the one through whom salvation began" and he saw the completion of Christ's plan of salvation as his death and Resurrection.[53] Symbols[edit] The use of "X," derived from Chi, the Greek alphabet initial, as an abbreviation for Christ (most commonly in the abbreviation "Xmas") is often misinterpreted as a modern secularization of the term. Thus understood, the centuries-old English word Xmas, is actually a shortened form of CHmas, which is, itself, a shortened form for Christmas. Christians are sometimes referred to as "Xians," with the 'X' replacing 'Christ.[54] A very early Christogram is the Chi Rho symbol formed by superimposing the first two Greek letters in Christ ( Greek: "Xpισtός"), chi = ch and rho = r, to produce ☧.[55] See also[edit] - Anointing of Jesus - Antichrist - Knowledge of Christ - Names and titles of Jesus in the New Testament - Perfection of Christ - You are Christ - Jesus in Christianity - Miracles of Jesus References[edit] - ^ Schoenborn, Christoph (1994). God's human face: the Christ-icon. - ^ Galey, John (1986). Sinai and the Monastery of St. Catherine. - ^ Zanzig, Thomas (2000). Jesus of history, Christ of faith. - ^ a b Espin, Orlando (2007). n Introductory Dictionary of Theology and Religious Studies. - ^ Prager, Edward (2005). A Dictionary of Jewish-Christian Relations. - ^ a b c Doniger, Wendy (2000). Merriam-Webster's Encyclopedia of World Religions. - ^ Mills, Watson E.; Bullard, Roger Aubrey (1998). Mercer dictionary of the Bible. - ^ a b "Jesus Christ". Encyclopædia Britannica. Retrieved 23 May 2013. - ^ Borg, Marcus (31 August 2012). "A Chronological New Testament". The Huffington Post. - ^ "Saint Paul, the Apostle". Encyclopædia Britannica. - ^ a b Pannenberg, Wolfhart (1968). Jesus God and Man. - ^ Prager, Dennis; Telushkin, Joseph (1981). The nine questions people ask about Judaism. - ^ Norman, Asher (2007). Twenty-six reasons why Jews don't believe in Jesus. Nanuet, NY: Feldheim Publishers. - ^ Zanaty, Anwer Mahmoud (2006). Glossary Of Islamic Terms. Islamic Books. - ^ O'Collins, Gerald (2009). Christology: A Biblical, Historical, and Systematic Study of Jesus. - ^ Zanzig, Thomas (2000). Jesus of history, Christ of faith. - ^ "Etymology Online: messiah". Etymonline.com. Retrieved November 19, 2010. - ^ "Christ". Oxford English Dictionary (3rd ed.). Oxford University Press. September 2005. - ^ a b c "Origin of the Name of Jesus Christ". Catholic Encyclopedia. New York: Robert Appleton Company. - ^ a b c Ekstrand, Donald W. (2008). Christianity. - ^ a b c d e f "Messiah". Catholic Encyclopedia. New York: Robert Appleton Company. - ^ Kasper, Walter (1976). Jesus the Christ. - ^ Hurtado, Larry W. (2005). Lord Jesus Christ: Devotion to Jesus in Earliest Christianity. - ^ Hurtado, Larry W. (2005). Lord Jesus Christ: Devotion to Jesus in Earliest Christianity. - ^ Schnackenburg, Rudolf (2002). The Gospel of Matthew. - ^ Mills, Watson E.; Bullard, Roger Aubrey (1998). Mercer dictionary of the Bible. - ^ Ekstrand, Donald W. (2008). Christianity. - ^ Matthew 16:13–20, Mark 8:27–30 and Luke 9:18–20 - ^ Hurtado, Larry W. (2005). Lord Jesus Christ: Devotion to Jesus in Earliest Christianity. - ^ Rahner, Karl (2004). Encyclopedia of theology: A concise Sacramentum mundi. - ^ Barclay, William (2002). The letters to the Galatians and Ephesians. - ^ Grudem, Wayne A. (1994). "The Person Of Christ". Systematic Theology: An Introduction to Biblical Doctrine. Zondervan. - ^ Neville, Robert C. (1991). A theology primer. - ^ Maugans Driver, Lisa D. (2009). Christ at the Center: The Early Christian Era. - ^ Steffler, Alva William (2002). Symbols of the Christian faith. - ^ Phillips, John (2002). Bible explorer's guide. - ^ Bromiley, Geoffrey W. (1988). The International Standard Bible Encyclopedia. - ^ Espín,, Orlando O.; Nickoloff, James B. (2007). An introductory dictionary of theology and religious studies. - ^ Mills, Watson E.; Bullard, Roger Aubrey (1998). Mercer dictionary of the Bible. - ^ Ryrie, Charles Caldwell (1999). Basic Theology. - ^ a b Matera 1999, Frank J. New Testament Christology. - ^ a b Williamson, Lamar (2004). Preaching the Gospel of John: Proclaiming the Living Word. - ^ Watson E. Mills, Roger Aubrey Bullard, eds, Mercer dictionary of the Bible. - ^ Dunn, James D. G. (2006) The Theology of Paul the Apostle. - ^ a b McKim, Donald K. (1989). Theological turning points: Major issues in Christian thought. - ^ Driver, Maugans (2009). Christ at the Center: The Early Christian Era. - ^ McKim, Donald K. (1989). Theological turning points: Major issues in Christian thought. - ^ Kärkkäinen, Veli-Matti (2003). An introduction to the theology of religions. - ^ Emery, Gilles; Murphy, Francesca Aran (2010). The Trinitarian Theology of Saint Thomas Aquinas. - ^ Smith, Timothy Lee (2003). Thomas Aquinas' trinitarian theology: A study in theological method. CUA Press. - ^ Fahlbusch, Erwin (2008). The encyclopedia of Christianity, Volume 5. - ^ Pannenberg, Wolfhart (2004). Systematic Theology, Volume 3. - ^ McKim, Donald K. (1989). Theological turning points: Major issues in Christian thought. Oxford English Dictionary (3rd ed.). Oxford University Press. September 2005. - ^ Steffler, Alva William (2002). Symbols of the Christian faith. Further reading[edit] - Cullmann, Oscar (1959). The Christology of the New Testament. Louisville: Westminster John Knox Press. - Fuller, Reginald H. (1965). The Foundations of New Testament Christology. New York: Scribners. - Greene, Colin J.D. (2004). Christology in Cultural Perspective: Marking Out the Horizons. Grand Rapids: Eerdmans Publishing. - Kingsbury, Jack Dean (1989). The Christology of Mark's Gospel. Philadelphia: Fortress Press. - O'Collins, Gerald (2009). Christology: A Biblical, Historical, and Systematic Study of Jesus. Oxford: Oxford University Press.