http___en.m.wikipedia.org_wiki_Isaac_Asimov_27s_Robot_Series.xml
1.1 2.1 3.1 3.2 3.3 4.1 4.2 5.1 5.2 6.1 7.1 8.1 9.1 10.1 11.1 12.1 13.1 14.1 15.1 16.1 17.1 18.1 19.1 19.2 19.3 19.4 19.5 19.6 19.7 20.1 20.2 20.3 20.4 21.1 21.2 22.1 22.2 22.3 22.4 23.1 23.2 23.3 23.4 23.5 23.6 24.1 24.2 24.3 25.1 25.2 25.3 25.4 26.1 26.2 26.3 26.4 26.5 26.6 26.7 27.1 28.1 29.1 30.1 30.2 30.3 30.4 30.5 30.6 30.7 31.1 31.2 31.3 31.4 32.1 33.1 33.2 33.3 33.4 33.5 33.6 34.1 35.1 35.2 35.3 35.4 36.1 36.2 36.3 37.1 37.2 37.3 38.1 39.1 40.1 41.1 42.1 43.1 44.1 45.1 46.1 47.1 48.1 49.1 50.1 51.1 52.1 53.1 54.1 55.1 56.1 57.1 58.1 59.1 60.1 61.1 62.1 63.1 64.1 65.1 66.1 67.1 68.1 69.1 70.1 71.1 72.1 73.1 74.1 75.1 76.1 77.1 77.2 78.1 79.1 80.1 81.1 82.1 83.1 83.2 84.1 85.1 86.1 86.2 86.3 87.1 88.1 89.1 90.1 90.2 90.3 91.1 92.1 93.1 94.1 95.1 96.1
Айзък Азимов Айзък Азимов (на английски: Isaac Asimov, рождено име — Исаак Озимов) е американски писател на фантастични и научно-популярни творби и биохимик от руско-еврейски произход. Азимов написва или редактира над 500 тома, а общият брой на написаните от него писма и пощенски картички е оценен на около 90 000. Негови творби има в девет от десетте категории в Десетичната система на Дюи — всички без „Философия“ [1]. Азимов е смятан за един от майсторите в жанра научна фантастика и заедно с Робърт Хайнлайн и Артър Кларк е считан за един от „големите трима“ писатели-фантасти на времето си [2]. Вероятно най-известната творба на Азимов е поредицата за Фондацията; неговите други главни поредици са тези за Галактическата империя и за роботите, които по-късно също обвързва с Фондацията. Неговото творчество е удостоено с пет награди „Хюго“ (1963, 1966, 1973, 1977, 1983 г.), две награди „Небюла“ (1972, 1976 г.) и други. Азимов е дългогодишен, но неохотен член на Менса; описва ги като „интелектуално войнствени“. Повече удоволствие му доставя да бъде президент на Американската асоциация на хуманистите. На негово име е наречен астероидът 5020 Азимов, две различни награди „Айзък Азимов“ и списанието „Asimov's Science Fiction“. Съдържание - 1 Биография - 2 Интелектуални позиции - 3 Писателска кариера - 4 Критики - 5 Цитати - 6 Законите на роботиката - 7 Избрана библиография - 8 Бележки и източници - 9 Вижте също - 10 Външни препратки Биография[редактиране | edit source] Азимов е роден между 4 октомври 1919 и 2 януари 1920 година (точната дата не е известна, но за бюрократични цели се приема датата 2 януари 1920 г.) в Петровичи, малко селище в Смоленска област, тогавашната Руска съветска федеративна социалистическа република, днешна Беларус, населено предимно с евреи, в семейството на Анна Рахил Бертрам-Азимов и Йехуд Азимов, еврейски мелничари. Те емигрират в Съединените щати, когато той е на три години. Тъй като родителите му говорят с него само на идиш и английски език, той никога не научава руски. Израствайки в Бруклин, Ню Йорк, Азимов се научава да чете на пет години. Родителите му притежават малка бакалница и от всеки в семейството се очаква да работи в нея. Там се продават и списания за научна фантастика и той започва да ги чете. В резултат на това започва да пише свои собствени разкази на около единадесет години и след няколко години започва да ги продава на пълп-списанията. Айзък Азимов завършва Колумбийския университет през 1939 г. и получава там докторска степен по биохимия през 1948 г. В промеждутъка той прекарва три години през Втората световна война във въздушната експериментална станция на Филаделфийската флотска корабостроителница. След края на войната е набран в Армията на САЩ, отслужвайки малко по-малко от девет месеца, преди да бъде освободен с почести. По време на кратката си военна кариера се издига до ранга на ефрейтор благодарение на машинописните си умения и едва избягва участие в атомните опити на атола Бикини през 1946 г. След завършването на докторантурата си Азимов се премества в Бостънския университет, с който остава свързан оттогава нататък. От 1958 г. постът му вече не е свързан с преподаване, тъй като той вече е пълноценен писател, но някои особености в американската академична система позволяват да остане на него. На 26 юли 1942 г. се жени за Гертруд Блъгърман, с която имат двама сина — Дейвид, роден през 1951 г., и Робин, роден през 1955 г. След раздялата с Гертруд през 1970 г. Азимов се развежда през 1973 г. и се жени за Джанет О. Джепсън (Джанет Азимов) по-късно през същата година. Азимов е клаустрофил - харесват му малки, затворени пространства. В първия том на своята автобиография той си припомня желание от детството да има будка за списания в Нюйоркското метро, в която би могъл да се затвори и да слуша тътена на минаващите влакове, докато чете. Азимов има страх от летене и използва самолет само два пъти през живота си — веднъж по време на работата си във Флотската въздухоизпитателна станция, и веднъж при връщането си вкъщи от военната база на Оаху през 1946 г. Рядко пътува на по-голямо разстояние, донякъде заради антипатията си към самолети, която затруднява извършването на далечни пътувания. Тази негова фобия вдъхновява няколко от художествените му произведения, като детективските разкази за Уендъл Ърт и романите за Илайджа Бейли. В по-късните си години Азимов открива, че му харесва пътуването с круизни кораби и на няколко пъти става част от „забавленията“ по време на круиза, изнасяйки научни беседи на кораби като Куин Елизабет 2. Физическата му сръчност е много лоша. Никога не се научава да плува или да кара велосипед, но все пак успява да се научи да кара кола, след като се премества в Бостън, Масачузетс. В книгата си „Азимов отново се смее“ (Asimov Laughs Again) той описва бостънското шофиране като „анархия на колела“. Широките интереси на Азимов включват участието му в организации, посветени на оперетите на Гилбърт и Съливан и детективските истории за Ниро Улф на Рекс Стаут. Той е виден член на „Бейкър Стрийт Ирегюлърс“, водещото общество за Шерлок Холмс. От 1985 г. до смъртта си през 1992 г. той е президент на Американската асоциация на хуманистите, като е наследен на този пост от своя приятел и колега-писател Кърт Вонегът. Азимов е и близък приятел на създателя на „Стар Трек“ Джийн Родънбъри и е включен в надписите на „Стар Трек: Филмът“ заради съветите, които дава по време на снимките, потвърждавайки пред „Парамаунт Пикчърс“, че идеите на Родънбъри са валидна научнофантастична екстраполация. Азимов умира на 6 април 1992 г. Надживян е от втората си жена, Джанет, и децата си от първия брак. Десет години след смъртта му редактираната от Джанет Азимов автобиография „Беше добър живот“ (It's Been a Good Life) разкрива, че смъртта му е причинена от СПИН; той се заразява с HIV при кръвопреливане по време на операция за сърдечен байпас [1]. Точната причина за смъртта е сърдечна и бъбречна недостатъчност като усложнения от СПИН. Джанет Азимов пише в епилога към „Беше добър живот“, че Азимов е искал да оповести това, но лекарите му го убеждават да замълчи, предупреждавайки го, че предразсъдъците около СПИН ще засегнат близките му. Семейството на Азимов обмисля разкриването на неговото заразяване, но споровете, изригнали щом Артър Аш обявява, че той е хванал СПИН, ги убеждават в противното. Десет години по-късно, когато лекарите на Азимов вече са умрели, Джанет и Робин се съгласяват да оповестят историята [3]. Интелектуални позиции[редактиране | edit source] Писателска кариера[редактиране | edit source] Общ преглед[редактиране | edit source] Кариерата на Азимов може да се раздели на няколко периода. Ранната му кариера, в която научната фантастика преобладава, започва с разкази през 1939 г. и романи през 1950 г. Този период продължава до около 1958 г. и завършва с издаването на „Голото слънце“. Започва да публикува нехудожествена литература през 1952 г., ставайки съавтор на колежански учебник, озаглавен „Биохимия и метаболизъм на човека“. След изстрелването на Спутник-1 от Съветския съюз през 1957 г. количеството написана от него нехудожествена литература се увеличава, особено това на научно-популярни книги и като следствие, през следващия четвърт век той написва само четири фантастични творби. Втората половина на кариерата му като писател-фантаст започва през 1982 г. с публикуването на „Острието на Фондацията“. Оттогава до смъртта си Азимов публикува няколко продължения и прелюдии към вече съществуващите си произведения, свързвайки ги по начин, който не е предвиждал в началото. Самият Азимов вярва, че най-трайните му приноси ще бъдат неговите „Три закона на роботиката“ и поредицата за Фондацията (описва това във „Ваш, Айзък Азимов“). Освен това, Оксфордският речник на английския език приписва на неговата фантастика въвеждането на думите „позитронен“ (positronic, изцяло измислена технология), „психоистория“ (psychohistory, често използвана в значение, различно от това на Азимов) и „роботика“ (robotics) в английския език. Азимов измисля термина „роботика“ без да подозира, че това е нова дума; по това време той вярва, че това е естественият аналог на механика, хидравлика и т. н. (Самата дума робот е изведена от чешката дума за „принудителен/робски труд“, robotovat, robota и е използвана за пръв път от драматурга Карел Чапек.) За разлика от другите два неологизма, думата „роботика“ продължава да се използва от специалисти и неспециалисти с първоначалното значение, дадено ѝ от Азимов — наука за роботите. Научна фантастика[редактиране | edit source] Азимов започва да допринася с разкази към списанията за научна фантастика през 1939 г. — тогава излиза първият му публикуван разказ, „Изоставени край Веста“ (Marooned Off Vesta), написан, когато е на 18 години. Две години и половина по-късно той публикува 32-рия си разказ, „Падането на нощта“ (Nightfall, 1941 г.), описан като „един от най-известните научнофантастични разкази на всички времена“ [4]. През 1968 година организацията на Американските писатели фантасти гласува за „Падането на нощта“ като „най-добрия научнофантастичен разказ, писан някога“ [5]. Във сборника си „Падането на нощта и други разкази“, Азимов пише „Написването на «Падането на нощта» беше вододел в професионалната ми кариера… Внезапно ме взеха насериозно и света на научната фантастика разбра, че съществувам. Всъщност, с течение на годините стана ясно, че съм написал «класика».“ „Падането на нощта“ е архетипен пример за социална научна фантастика, термин, измислен от Азимов за да опише нова тенденция от 1940-те, поведена от автори като Азимов и Робърт Хайнлайн встрани от джаджите и космическата опера, към размишления за човешкото съществуване. През 1942 година Азимов започва своите истории за Фондацията (по-късно събрани в трилогията за Фондацията: „Фондацията“, 1951 г., „Фондация и Империя“, 1952 г. и „Втората Фондация“, 1953 г.), разказващи за рухването и възраждането на огромна междузвездна империя в една вселена в бъдещето. Взети заедно, те са най-известното му научнофантастично произведение, заедно с поредицата за роботите. Много години по-късно той продължава поредицата с „Острието на Фондацията“ (1982 г.) и „Фондация и Земя“ (1986 г.) и се връща към събитията отпреди описаните в първоначалната трилогия с „Прелюдия към Фондацията“ (1988 г.) и „Битката за Фондацията“ (1992 г.). Поредицата включва неговата измислена наука — „психоистория“, чрез която може да бъде предвиждано бъдещото развитие на историята за големи популации. Неговите разкази за роботи, много от които са събрани в „Аз, роботът“ (1950 г.), са започнати приблизително по същото време. Те предлагат набор от етични правила за роботи и интелигентни машини (виж Три закона на роботиката), което в голяма степен повлиява други писатели и мислители в тяхното разглеждане на въпроса. По един от тези разкази, „Двестагодишният човек“, е направен филм с участието на Робин Уилямс. Скорошният филм „Аз, роботът“ (в който играе Уил Смит) се основава на сценария, озаглавен Hardwired и написан от Джеф Винтар — идеите на Азимов са включени по-късно, след като киностудията придобива правата за заглавието „Аз, роботът“. Филмът не е свързан със сценария, написан по сборника от Харлън Елисън, който търси сътрудничеството на самия Азимов, за да създаде версия, съхраняваща духа на оригинала. Твърди се[кой го твърди?], че според Азимов сценарият на Елисън би довел до „първия истински зрял, сложен, заслужаващ си научнофантастичен филм, правен някога.“ След като надеждите да се появи във филмова форма увяхват, сценарият на Елисън е публикуван като книга през 1994 г. Научнопопулярна литература[редактиране | edit source] "Гравитационната гибел на Вселената", "Светът на въглерода" Други[редактиране | edit source] Критики[редактиране | edit source] Цитати[редактиране | edit source] Законите на роботиката[редактиране | edit source] В своите книги за позитронните роботи Азимов формулира Три закона на роботиката, които са вградени във всеки робот (в книгите му) и гарантират безопасното му използване: - Роботът не може да нарани човешко същество или с бездействието си да позволи нараняването му. - Роботът трябва да изпълнява заповедите, дадени му от човешко същество, освен ако това не противоречи на Първи закон. - Роботът трябва да защитава собственото си съществуване, освен ако това не противоречи на Първи и Втори закон. Избрана библиография[редактиране | edit source] Научна фантастика[редактиране | edit source] Поредица за роботите: - „Стоманените пещери“ (The Caves of Steel, 1954 г.), първи „фантастично-детективски роман“ за Илайджа Бейли - „Голото слънце“, (The Naked Sun, 1957 г.), втори „фантастично-детективски роман“ за Илайджа Бейли - „Роботите на Зората“,The Robots of Dawn (1983 г.), трети „фантастично-детективски роман“ за Илайджа Бейли - „Роботите и Империята“ (Robots and Empire, 1985 г.), продължение на трилогията за Илайджа Бейли - „Двестагодишният човек“ (в оригинал — „Позитронният човек“, The Positronic Man, 1993 г.), съвместно с Робърт Силвърбърг, въз основа на едноименния по-раншен разказ на Азимов — The Bicentennial Man Поредица за Галактическата империя: - „Камъче в небето“ (Pebble in the Sky, 1950 г.) - „Звезди като прах“ (The Stars, Like Dust, 1951 г.) - „Космически течения“ (The Currents of Space, 1952 г.) Предистория на трилогията за Фондацията: - „Прелюдия към Фондацията“ (Prelude to Foundation, 1988 г.) - „Битката за Фондацията“ (Forward the Foundation, 1993 г.) Първоначална трилогия за Фондацията: - „Фондацията“ (Foundation, 1951 г.) - „Фондация и Империя“ (Foundation and Empire, 1952 г.) - „Втората Фондация“ (Second Foundation, 1953 г.) Продължение на поредицата за Фондацията: - „Острието на Фондацията“ (Foundation's Edge, 1982 г.) - „Фондация и Земя“ (Foundation and Earth, 1986 г.) Романи, които не са част от поредица[редактиране | edit source] - „Краят на вечността“ (The End of Eternity, 1955 г.) - „Фантастично пътешествие“ (Fantastic Voyage, 1966 г.), романизация на едноименния филм - „Самите богове“ (The Gods Themselves, 1972 г.) - „Фантастично пътешествие 2: Цел — мозъка“ (Fantastic Voyage II: Destination Brain, 1987 г.), противно на името не е продължение на първото „Фантастично пътешествие“, а самостоятелна история - „Немезида“ (Nemesis, 1989 г.) - „Падането на нощта“ (Nightfall, 1990 г.), съвместно с Робърт Силвърбърг, въз основа на едноименния разказ на Азимов - „Дете на времето“ (1992 г.), съвместно с Робърт Силвърбърг. Оригиналното американско заглавие е „Грозното момченце“, The Ugly Little Boy, българското заглавие е превод на заглавието, с което романът излиза във Великобритания — Child of Time Сборници разкази[редактиране | edit source] - „Аз, роботът“ (I, Robot, 1950 г.) - „Пътят на марсианците“ (в оригинал — „Марсианският начин и други разкази“, The Martian Way and Other Stories, 1955 г.) - „Азазел“ (Azazel, 1988 г.) Отделни разкази[редактиране | edit source] - „Падането на нощта“ (Nightfall, 1941 г.), разказът, с който Азимов пробива като писател на научна фантастика. На български език, разказът излиза и под заглавието „Най-дългата нощ“ [6] Бележки и източници[редактиране | edit source] - ↑ Asimov FAQ: Did you know that Asimov is the only author to have published books in all ten categories of the Dewey Decimal System? - ↑ Freedman, Carl. Critical Theory and Science Fiction. Wesleyan University Press. - ↑ http://www.locusmag.com/2002/Issue04/Letter.html - ↑ http://www.bewilderingstories.com/issue8/asimov.html - ↑ http://www.rudysbooks.com/asimovobit.html - ↑ „Складът на световете“ (Американски фантастични разкази). Издателство „Отечество“. София. 1988 г. Вижте също[редактиране | edit source] Външни препратки[редактиране | edit source] - Айзък Азимов в Internet Movie Database - Isaac Asimov Home Page (почти официален сайт) - Разкази на Азимов в Библиотека LiterNet - Произведения на Азимов от сайта Моята библиотека
1.1 2.1 3.1 3.2 4.1 4.2 4.3 4.4 4.5 4.6 5.1 6.1 6.2 6.3 6.4 6.5 7.1 8.1 9.1 9.2 9.3 10.1 10.2 11.1 12.1 13.1 13.2 13.3 14.1 15.1 15.2 15.3 16.1 17.1 18.1 18.2 18.3 19.1 20.1 21.1 21.2 22.1 22.2 22.3 22.4 23.1 23.2 24.1 25.1 25.2 26.1 26.2 26.3 26.4 27.1 28.1 28.2 29.1 29.2 30.1 30.2 30.3 31.1 31.2 32.1 32.2 32.3 33.1 34.1 35.1
The Robot series is a series of short stories and novels by science fiction author Isaac Asimov (1920-1992) featuring positronic robots. Short storiesEdit Most of Asimov's robot short stories, which he began to write in 1939, are set in the first age of positronic robotics and space exploration. The unique feature of Asimov's robots are the Three Laws of Robotics, hardwired in a robot's positronic brain, with which all robots in his fiction must comply, and which ensure that the robot does not turn against its creators. The stories were not initially conceived as a set, but rather all feature his positronic robots — indeed, there are some inconsistencies among them, especially between the short stories and the novels. They all, however, share a theme of the interaction of humans, robots, and morality. Some of the short stories found in The Complete Robot and other anthologies appear not to be set in the same universe as the Foundation Universe. "Victory Unintentional" has positronic robots obeying the Three Laws, but also a non-human civilization on Jupiter. "Let's Get Together" features humanoid robots, but from a different future (where the Cold War is still in progress), and with no mention of the Three Laws. The multiple series offers a sense of completeness, because all of its works are interconnected in some way. Robot novelsEdit The first novel is I, Robot (1950). The next four robot novels The Caves of Steel (1953), The Naked Sun (1955), The Robots of Dawn (1983), and Robots and Empire (1985) make up the Elijah Baley (sometimes "Lije Baley") series, and are mysteries starring the Terran Elijah Baley and his humaniform robot partner, R. Daneel Olivaw. They are set thousands of years after the short stories, and focus on the conflicts between Spacers — descendants of human settlers from other planets, and the people from an overcrowded Earth. "Mirror Image", one of the short stories from The Complete Robot anthology, is also set in this time period (between The Naked Sun and The Robots of Dawn), and features both Baley and Olivaw. Another short story (found in The Early Asimov anthology), "Mother Earth", is set about a thousand years before the robot novels, when the Spacer worlds chose to become separated from Earth. The Caves of Steel and The Naked Sun are both considered classics of the genre, but the later novels were also well received, with The Robots of Dawn nominated for both the Hugo and Locus Awards in 1984,[1] and Robots and Empire shortlisted for the Locus Award for Best Science Fiction Novel in 1986.[2] InspirationEdit One source of inspiration for Asimov's robots was the Zoromes, a race of mechanical men that featured in a 1931 short story called "The Jameson Satellite", by Neil R. Jones. Asimov read this story at the age of 11, and acknowledged it as a source of inspiration in Before the Golden Age (1975), an anthology of 1930s science fiction in which Asimov told the story of the science fiction he read during his formative years. In Asimov's own words: It is from the Zoromes, beginning with their first appearance in "The Jameson Satellite," that I got my own feeling for benevolent robots who could serve man with decency, as these had served Professor Jameson. It was the Zoromes, then, who were the spiritual ancestors of my own "positronic robots," all of them, from Robbie to R. Daneel.[3] Merging with other seriesEdit Asimov later integrated the Robot Series into his all-engulfing Foundation series, making R. Daneel Olivaw appear again twenty thousand years later in the age of the Galactic Empire, in sequels and prequels to the original Foundation trilogy; and in the final book of the Robots series — Robots and Empire — we learn how the worlds that later formed the Empire were settled, and how Earth became radioactive (which was first mentioned in Pebble in the Sky). The Stars, Like Dust states explicitly that the Earth is radioactive because of a nuclear war. Asimov later explained that the in-universe reason for this perception was that it was formulated by Earthmen many centuries after the event, and which had become distorted, due to the loss of much of their planetary history.[citation needed] This work is generally regarded as part of the Empire series, but does not directly mention either Trantor or the Spacer worlds. Based on details from the novel, such as Earth still being mostly habitable and the absence of a unified galactic government, it probably would fall during the early formation of the Empire (before it expanded to encompass the galaxy). Edit The 1989 anthology Foundation's Friends included the positronic robot stories "Balance" by Mike Resnick, "Blot" by Hal Clement, "PAPPI" by Sheila Finch, "Plato's Cave" by Poul Anderson, "The Fourth Law of Robotics" by Harry Harrison and "Carhunters of the Concrete Prairie" by Robert Sheckley. Not all of these stories are entirely consistent with the Asimov stories. The anthology also included "Strip-Runner" by Pamela Sargent, set in the era of the Elijah Baley novels. Shortly before his death in 1992, Asimov approved an outline for three novels (Caliban, Inferno, Utopia) by Roger MacBride Allen, set between Robots and Empire and the Empire series, telling the story of the terraforming of the Spacer world Inferno, and about the robot revolution started by creating a "No Law" Robot, and then New Law Robots. There is also another set of novels by various authors (Isaac Asimov's Robot City, Robots and Aliens and Robots in Time series), loosely connected to the Robots Series, but containing many inconsistencies with Asimov's books, which are not generally considered canon. More recently, the Asimov estate authorized publication of another trilogy of robot mysteries by Mark W. Tiedemann. These novels, which take place several years before Asimov's Robots and Empire, are Mirage (2000), Chimera (2001), and Aurora (2002). These were followed by yet another robot mystery, Alexander C. Irvine's Have Robot, Will Travel (2004), set five years after the Tiedemann trilogy. In November 2009, the Asimov estate announced the upcoming publication of Robots and Chaos, the first volume in a trilogy featuring Susan Calvin by fantasy author Mickey Zucker Reichert.[4] The book was published in November, 2011 under the title I, Robot: To Protect. Asimov's robots on screenEdit The first screen adaptation of an Asimov robot story was the third episode of the British television series Out of This World based on "Little Lost Robot", first broadcast in 1962. Dramatised by Leo Lehman and starring Maxine Audley as Susan Calvin, this is the only episode of the series known to have survived. This was followed by a 1964 dramatision of The Caves of Steel for the BBC series Story Parade and then four episodes of the BBC television series Out of the Unknown, based on "Satisfaction Guaranteed" (1966), "Reason (in an episode titled "The Prophet", 1967), "Liar!" (1969), and The Naked Sun (1969). In these adaptations, Elijah Baley was portrayed by Peter Cushing (The Caves of Steel) and Paul Maxwell (The Naked Sun), R. Daneel Olivaw by John Carson (The Caves of Steel) and David Collings (The Naked Sun), and Susan Calvin by Beatrix Lehmann ("The Prophet") and Wendy Gifford ("Liar!"). In "Satisfaction Guaranteed", the character of Susan Calvin was renamed Dr Inge Jensen and portrayed by Ann Firbank. In the late 1970s, Harlan Ellison wrote a screenplay based on Asimov's book I, Robot for Warner Bros.. This film project was ultimately abandoned, but Ellison's script was later published in book form as I, Robot: The Illustrated Screenplay (1994). Robots, a 1988 television film based on Asimov's Robot Series, starred Stephen Rowe as Elijah Baley and Brent Barrett as R. Daneel Olivaw. Bicentennial Man (1999) was the first theatrical movie adaptation of any Asimov story or novel and was based on both Asimov's original short story (1976) and its novel expansion, The Positronic Man (1993). The film starred Robin Williams as robot Andrew Martin. The Twentieth Century Fox motion picture I, Robot (2004) presented an original story set in Asimov's Robot universe featuring Dr Susan Calvin and other characters from Asimov's I, Robot collection. The film originated from a spec screenplay entitled 'Hardwired' written in 1995 by Jeff Vintar.[5] While this earlier script had no direct connections with Asimov, it was considered suitably 'Asimovian' in nature (being a locked room mystery with robot suspects) to provide the basis for an I, Robot movie. Elements from several Asimov robot stories were woven into the overall storyline, including "Little Lost Robot", "The Evitable Conflict" and "Robot Dreams". The movie starred Will Smith as Dale Spooner and Bridget Moynahan as Susan Calvin. ReferencesEdit - ^ "1984 Award Winners & Nominees". Worlds Without End. - ^ "1986 Award Winners & Nominees". Worlds Without End. - ^ Asimov, Isaac (1975). Before the Golden Age 1. Orbit. "'''io9''', "Meet The Young, Frisky Susan Calvin, In "I, Robot" Prequel Trilogy". Io9.com. ""Jeff Vintar was Hardwired for I,ROBOT" (interview with Jeff Vintar, script writer)". Screenwriter's Utopia. Christopher Wehner. External linksEdit - Detailed timeline for the Robots and Foundation Universe - [1] From "Author's Note" of "Prelude to Foundation" Doubleday 1988 hardcover edition