http___www.greentranslations.com_spanish-language.xml
1.1 2.1 2.2 2.3 3.1 3.2 3.3 4.1 5.1 5.2 5.3 6.1 6.2 7.1 7.2 8.1 8.2 8.3 9.1 9.2 10.1 10.2 10.3 10.4 11.1 12.1 13.1 14.1 15.1 16.1 17.1 18.1 19.1 20.1 21.1 22.1 22.2 23.1 24.1 25.1 26.1 27.1 28.1 29.1 30.1 31.1 31.2 32.1 33.1 34.1 35.1 36.1 37.1 38.1 39.1 40.1 41.1 41.2 42.1 43.1 43.2 44.1 45.1 45.2 46.1 46.2 46.3 47.1 48.1 49.1 49.2 50.1 50.2 51.1 52.1 52.2 52.3 53.1 53.2 53.3 54.1 54.2 54.3 54.4 54.5 54.6 54.7 54.8 55.1 55.2 55.3 55.4 56.1 56.2 56.3 57.1 57.2 57.3 57.4 57.5 58.1 59.1 60.1 61.1 62.1 63.1 63.2 64.1 64.2 64.3 64.4 64.5 64.6 64.7 65.1 66.1 66.2 66.3 66.4 66.5 66.6 66.7 67.1 67.2 67.3 68.1 68.2 68.3 68.4 68.5 69.1 69.2 69.3 69.4 70.1 70.2 70.3 71.1 71.2 71.3 72.1
Испански език Испанският език (самоназвание: español, произнесено [espaˈɲol]), наричан и кастилски език (castellano, [kasteˈʎano]) е иберо-романски език и е най-разпространеният романски език — говорен от ок. 375 млн души (2005). Той е четвъртият най-говорим език в света, след китайски, английски и хинди, като за ок. 340 млн души той е роден език. По-голямата част от испаноговорещите групи живеят в Латинска Америка. Произхождащ от Испания, откъдето по-късно е бил пренасян от испанските изследователи и колонизатори в западното полукълбо и други части на света през последните пет столетия, испанският е един от петте най-говорими езика в света и един от шестте официални езика на Обединените нации. Той е един от най-важните световни езици (заедно с английския и френския), който се говори на всички континенти: най-вече в Северна и Южна Америка, Европа и някои части на Африка и Азия. Голямото му заначение се дължи и на международното разпространение и признатост на испаноезичната литература, филмова индустрия, телевизионна индустрия (най-вече теленовели) и музикална индустрия в глобализирания пазар. [редактиране] „Испански“ или „кастилски“ Испанците наричат езика си español (испански), когато го съпоставят с други езици (напр. с френски или английски), но го наричат castellano (кастилски), когато го сравняват с други местни езици в Испания (напр. галисийски, баски и каталонски). По същия начин конституцията на Испания от 1978 г. използва термина castellano, за да определи официалния език на цялата държава, противопоставяйки го на las demás lenguas españolas (букв. останалите испански езици). Член III гласи следното: - El castellano es la lengua española oficial del Estado. (…) Las demás lenguas españolas serán también oficiales en las respectivas Comunidades Autónomas… - Кастилският е официалният испански език на държавата. (…) Останалите испански езици също ще бъдат официални в съответните автономни общини… В някои части на Испания обаче, главно където се говори галисийски, баски и каталонски, изборът на името може по някакъв начин да покаже чувството на принадлежност на говорещия, и дори неговите политически възгледи. Хора от двуезичните области може да счетат за обидно да се нарече езикът español, тъй като това е името, избрано от Франсиско Франко (по времето на неговата диктатура местните езици са били забранени), и защото то включва в себе си значението, че баски, каталонски и галисийски не са езици на Испания. От друга страна обаче, някои националистически настроени граждани (и испански и местни националисти) биха предпочели español, или за да покажат убеждението си за единството на Испанската държава, или за да обозначат схващането за откъснатостта между тяхната област и останалата част от държавата. В някои от останалите части на испаноезичния свят езикът е известен като „испански“, а в други — като „кастилски“. „Кастилски“ е името на испанския език в Аржентина, Боливия, Чили, Еквадор, Парагвай, Перу, Уругвай и Венецуела. Някои филолози използват термина „кастилски“ само когато имат предвид езика, говорен в Кастилия през Средновековието, твърдейки, че е за предпочитане да се използва „испански“, когато се говори за сегашната му форма. „Кастилски“ също може да бъде поддиалект на испански, който се говори в повечето части на днешна Кастилия. Този диалект притежава някои характеристики и специфично произношение, различни от това в Андалусия и Арагон например, където се говорят други поддиалекти. Произношението на този кастилски диалект съвпада точно със стандартното испанско произношение, и се различава много малко (даже никак) от стандартния испански език. Може да се каже, че (на испански) „кастилски“ е термин без никакво политическо или идеологическо значение, за разлика от „испански“ (но не е задължително). [редактиране] Класификация и сродни езици Испански/Кастилски се класифицира: - Семейство: Индоевропейско - Клон: Италийски - Група: Романска - Комплекс: Итало-западен - Подкомплекс: Западноромански - Клон: Гало-иберийски - Клон: Иберо-романски - Клон: Западноиберийски Испанският/кастилският е най-близък с останалите испански езици (произлезли от латински) и диалекти (произлезли от самия испански), които се говорят в границите на днешна Испания. Повечето са взаимно разбираеми помежду си без много затруднения. - Арагонски (aragonés) - Леонски (llïonés) - Астурски (asturianu) - Галисийски (gallego) - Португалски (português) - Екстремадурски (estremeño) - Каталонски (català) - Окситански (aranès) Стандартните форми на двата основни езика, които се говорят на полуострова - Испански и Португалски, са общо взето взаимно разбираеми, въпреки че испанската морфология се разбира много по-лесно от един португалец, отколкото обратното. Същото важи и за каталонския, който е по-близък с окситански, отколкото с испански или португалски. Граматиката и по-голямата част от лексиката на испанския и португалския са сходини, а и двата езика имат обща история на влияние от арабския, докато голяма част от полуострова е била под ислямска власт. Дифтонгизацията на поставените под ударение къси гласни е обичайно за испанския, както и за другите романски езици, но липсва в галисийския и португалския. Специфична за испанския (както и за гасконския диалект на окситански) е загубата на латинското начално /f/ (която със сигурност се дължи на влиянието на баски), когато следващият звук не е двугласна. Не е задължително подобни сродни думи да означават едно и също. Някои често срещани думи също се различават между двата езика. Еволюцията от латински на някои струпвания на съгласни също се е развила по различен начин в двата езика (испански и протугалски думи като "pleno", "ocular", "nocturno", "tremular" и т.н. не са взети в предвид в долните примери, защото те са взети директно от латинския през ренесансовата и бароковата епоха): В испанския не са се изгубили единичните интервокални \L\, \N\, което е естесвено за португалския: Латинското двойно интервокално \LL\ се превръща в испанското -ll- и португалското -l-, \NN\ в испанското -ñ- (испанската буква "ñ" е всъщност начин да се пише "nn") и португалското -n-, Испанският има различни особености с каталонския, който е източноиберийски език и показва много Гало-романски белези. Испанският не е взаимно разбираем с френски или румънски, или, противно на широко разпространеното вярване, с италиански. Въпреки че италианската фонетична система е много сходна с тази на испанския, езиците се различават изключително много в граматика, лексика и морфология, и обикновено могат да бъдат разбрани, единствено ако човек вече е запознат с другия език. [редактиране] История Испанският се формира в северната част на Иберийския полуостров от простонародния латински език, като се чувства келтско-иберийско, баскско и арабско влияние. Някои от типичните черти на испанската диахронична фонология са омекотяването (латински vita, испански vida), палатализация (латински annum, испански año) и дифтонгация на кратко E/O от простонародния латински (латински terra, испански tierra; латински novus, испански nuevo); подобни явления се наблюдават в повечето романски езици. По време на Реконкистата този северен диалект е пренесен на юг и все още е малцинствен език в северно Мароко. Първата испанска граматика (Gramática de la Lengua Castellana) е била написана в Саламанка, Испания, през 1492 г. от Елио Антонио де Небриха. Когато книгата била представена на Исабела Кастилска, тя попитала: „Защо ми е подобна книга, ако вече знам езика?“, на което Антонио отвърнал: „Мадам, езикът е оръдието на Империята.“ След 16 век езикът е въведен от испанските колонизатори в Северна и Южна Америка, Микронезия, Гуам, Марианските острови, Палау и Филипините. Също така през тази епоха испанският се превръща в главен език на изкуството и политиката в по-голяма част от Европа. През 18 век френският заема неговото място. През 20 век езикът е въведен в Екваториална Гвинея, в Западна Сахара и в някои части на Съединените щати като Испанския Харлем в Ню Йорк – територии, които не са били част от Испанската Империя. [редактиране] Географско разпространение Испанският е един от официалните езици на Обединените нации и Европейския съюз. Мнозинството от испаноговорещите се намира в западното полукълбо и Испания. С приблизително 106 милиона жители, говорещи испанския като първи и втори език, Мексико се слави с най-голямата популация от испаноговорещи в света. Следващите четири най-големи популации живият в Колумбия (43 милиона), Испания (ок. 40 милиона), Аржентина (39 милиона) и Съединените Американски Щати (31 милиона американски жители на 5 и повече години, които говорят испански в къщи) [1]. Испанският е официален и най-важен език в 22 държави: Аржентина, Боливия (заедно с кечуа и аймара), Чили, Колумбия, Коста Рика, Куба, Доминиканската република, Еквадор (заедно с кечуа), Ел Салвадор, Екваториална Гвинея (заедно с френски), Гватемала, Хондурас, Мексико, Никарагуа, Панама, Парагвай (заедно с гуарани), Перу (заедно с кечуа и аймара), Пуерто Рико (заедно с английски), Испания, Уругвай, Венецуела, и Западна Сахара (заедно с арабски). В Белиз испанският няма официално признание. Въпреки това той е роден език на 50% от населението и се говори като втори език от още 20%. Може да се твърди, че той е най-важният и най-говорим език от народа, но английският си остава единственият официален език. В Съединените Щати испанският се говори от три четвърти от 41,3 милионното испанско население там. Той е също така учен и говорен от една малка, макар и слабо растяща, част от неиспанското население заради нарастващата му употреба в бизнеса, търговията, вътрешната и външната политика. Испанският е един от официалните езици в щата Ню Мексико и в неприсъединената територия на Пуерто Рико. В Бразилия испанският е добил голямо значение като втори език сред много млади ученици и опитни професионалисти. През последните години, тъй като Бразилия разчита все по-малко на търговията със САЩ и Европа и засилва търговските си отношения с испаноговорещите си съседи (особено като член на Меркосур), голямо значение се придава на двуезичието и доброто владеене на испанския език в страната (същото се отнася за доброто владеене на португалския в съседните държави). На 7 юли 2005 г. Националният конгрес на Бразилия окончателно одобри законопроект, който прави задължително изучаването на испански в държавните и частните училища на страната [2]. Популярността на езика се дължи и на близката му родствена връзка с португалския, а и испанският е преобладаващият и официалният език в почти всяка държава, граничеща с Бразилия. Стандартен испански и ладино също се говорят като родни езици от някои бразилци с испанско потекло, работници имигранти от съседните испаноговорещи страни, които са запазили тези езици и ги използват в домовете си. Също така в бразилските гранични щати, които имат пълномощие над образователната си система, испанският се учи от години. В много други гранични градове и села (особено по уругвайско-бразилската граница) се говори един смесен език, известен като портуньол. В другите европейски страни освен Испания езикът се говори от някои от техните испаноговорещи имигрантски общности, на първо място в Андора (където се говори от огромна част от населението, въпреки че няма официален статус), Холандия, Италия, Франция, Германия и Обединеното Кралство (В Лондон има многобройна общност). През последните години там се наблюдава покачване на популярността на испанския. Значителна част от населението на Гибралтар също говори испански, въпреки това английският си остава единственият официален език. Там съществува и езикът янито - смесица между английски и испански. Сред страните и териториите в Океания испанският е седмият най-говорим език в Австралия (100 000 говорещи), където от доста време живеят аржентински, чилийски и испански имигранти, а колумбийската и мексиканската общност нарастват най-вече в Сидни. Езикът също така се говори от около трите хиляди обитателя на Великденския остров, териториална собственост на Чили. Във всички народи от островите Гуам, Палау, Северни Мариански острови, Маршалови острови и Микронезия някога е имало испаноговорещи, но испанският отдавна се е забравил и сега единствената останала следа от него е влиянието, което е оказал върху местните езици. В Азия испанският език отдавна е в упадък. Той престана да бъде официален език на Филипините през 1987 г. и сега се говори от по-малко от 0,01% от населението, или 2 658 души (преброяване на населението през 1990 г.), въпреки че наскоро изглежда има съживяване на интереса към езика сред образованата младеж. Единственият съществуващ испано-азиатски креолски език чабакано е говорен от още 0,4% от филипинското население, или 292 630 души (преброяването през 1990 г.). Повечето други филипински езици съдържат голямо количество испански заемки. Измежду останалите азиатски държави испанският може би се говори от изолирани групи от бивши имигранти като например етнически китайци, родени в Мексико, но депортирани в Китай, или от трето и четвърто поколение перуанци, които всъщност са етнически японци, завръщащи се в отечеството на предците си — Япония. В Близкия изток и Северна Африка съществуват малки испаноговорещи общности в Израел (говорещи и стандартен испански, и ладино), в Северно Мароко (и стандартен испански, и ладино), в Турция (ладино) и в испанските анклави Сеута и Мелия, които са част от Испания. В Северна Америка и Карибите испанският се говори от части от населението на Аруба, Канада (предимно в Торонто и Монреал), Холандските Антили (предимно на Бонер, Кюрасао и Синт Мартен), Тринидад и Тобаго, и Американските Вирджински острови (предимно на Сент Кроа). В Антарктика териториалните участъци и постоянните бази на Аржентина, Чили, Перу, Уругвай и Испания също определят испанския като официален и работен език на тези анклави. [редактиране] Диалекти Главна статия: Диалекти на испанския език Има важни различия между диалектите в различните райони в Испания, а и между тези из цяла Латинска Америка, където се говори испански. В Испания кастилският диалект обикновено се взема за стандартния език на страната (въпреки че характерната за този диалект употреба на винителните форми на местоименията вместо дателните, или така нареченото Лоисмо не се одобрява). В испанския има три местоимения за второ лице, единствено число: tú, usted и в някои части на Латинска Америка - vos (употребата на тази форма се нарича восео). Общо казано, tú и vos са неофициални и се използват за приятели (въпреки че в Испания vos се смята за архаично обръщение към високопоставени личности и сега употребата му се ограничава главно в литургиите). Usted навсякъде се смята за учтива форма (произлиза от vuestra merced, „ваша милост“) и се използва като знак за уважение, когато човек се обръща към по-възрастните членове на семейството си или към непознати. Местоимението vosotros е множествената форма на tú в повечето части на Испания, въпреки че в Америките (и в някои южни испански градове като Кадис и на Канарските острови) е изместено от ustedes. Забележително е, че в южна Испания употребата на ustedes като неофициално „вие“ не следва правилото за съгласуване между местоимение и глагол. Например докато в правилния учтив еквивалент на „вие отивате“, ustedes van, се използва глагол в трето лице множествено число, в Кадис неофицалната форма се образува така: ustedes vais, то ест използва се глагол във второ лице множествено число. На Канарските острови обаче обичайното съгласуване между местоимение и глагол се е запазило в повечето случаи. [редактиране] Бележки - ↑ ((en)) Lewis, M. Paul (ed.). Statistical Summaries. Summary by language size. // Ethnologue: Languages of the World, Sixteenth edition. SIL International, 2009. Посетен на 27 октомври 2010. - ↑ ((es)) Moreno Fernández, Francisco и др. Demografía de la lengua española (PDF). Посетен на 27 октомври 2010. - ↑ ((es)) Vivanco Torres, Hiram. Enseñanza del español como lengua extranjera. // Unidad en la diversidad lingüística: La enseñanza del español como lengua extranjera y su certificación. Instituto Cervantes, 2010. Посетен на 27 октомври 2010. - ↑ ((es)) Soca, Ricardo. Historia del Idioma Español. // elcastellano.org, 2008. Посетен на 27 октомври 2010. - ↑ ((en)) The President claimed that the Spanish language is "a source of wealth and development". // Government of Spain, 2010. Посетен на 27 октомври 2010. - ↑ ((en)) Why choose Spanish as your new foreign Language?. // University of Illinois at Springfield, 2010. Посетен на 27 октомври 2010. [редактиране] Външни препратки
1.1 1.2 1.3 1.4 2.1 2.2 2.3 2.4 2.5 2.6 3.1 3.2 3.3 3.4 4.1 4.2 4.3 5.1 5.2 5.3 5.4 5.5 6.1 6.2 6.3 6.4 6.5 6.6 6.7 7.1 7.2 7.3 7.4 7.5 7.6 8.1 8.2 8.3 8.4 8.5 9.1 9.2
Spanish is the name of the official language of Spain. Within Spain it is spoken by about 40 million persons. Worldwide, approximately 500 million people speak Spanish as their native language, mainly in Spain's former colonies, and another 66 million people speak it as a second language. After Mandarin, it is the world's most spoken native language, and it is the third language (after English and Mandarin) most widely spoken in the world. Within Spain, Spanish is most often referred to as "catellano," the language of Castile. Castellano is just one of several different paths taken by the Iberian provincial patois of Latin to evolve into modern speech. Other examples include Portuguese, which, by reason of its isolation along the Atlantic Coast, did not absorb so many Moorish words and terms as did Spanish, nor was it influenced by the language of the Visigoths when they conquered and settled in parts of Spain for centuries. Portuguese and its cousin, Galician, on the other hand did receive earlier influences from North Africa, when refugees from Carthage during the Punic Wars fled across into Iberia and stayed as far west as possible, to avoid the Roman legions. Catalan, by contrast, was heavily influenced by the Mediterranean culture around the port city of Barcelona, and by the languages of the neighboring French - Occitan and Gascon. Other Iberian language include Fala, Basque, Gascon-Aranese, Aragonese, Asturian, Caló and Extremaduran. In 1479, when Ferdinand and Isabella married and then joined their kingdoms (Aragon and Castile), the alliance gave a new impulse to the centuries-long "reconquest" of Spain by Christian armies against the Moors. By 1492, under the "Catholic Monarchs," the expulsion of the Moors (and the Sephardic Jews) was complete. All the lands in Spain other than the Kingdom of Portugal, came under unified leadership. The mother tongue of Isabella of Castile, called "Castellano" (in English, "Castilian"), which had been the language of the court, now became the official language of the whole kingdom. To this day, "Castellano" is the term used in Spain for "Spanish," especially when referring to the official language of the country, as contrasted to other languages spoken in the realm. "Español" is used to distinguish it from the languages of other countries. Elsewhere in the Spanish-speaking world, such as in Latin America and the Philippines, "castellano" is occasionally used as a term for the language, particularly as spoken in Spain, but it is much more common to hear the term "español." Modern "castellano," spoken with a Castilian accent, is immediately distinguishable from any other kind of spoken Spanish. It is considered by those who speak it to be the prestige accent of Spanish, largely due to its long and influential history as the accent of the reigning nobility of Spain. Though Madrid (in New Castile) has been the national capital since 1561 (when Phillip II moved the throne from Seville) the origins of the Castilian accents are much older and come from much older towns in Old Castile -- Salamanca, Toledo and Segovia (the family home of Isabella herself). Apart from vocabulary choice, the Castilian version of Spanish is notable for the lisping of "z" and soft "c," a much more aspirated "j" and a slight muddying of the "s" to an "sh." In general, Castilian speakers form their words somewhat farther back in the mouth than other Spanish speakers. By contrast, most of the troops who embarked for the new world after the successful reconquest were not from Castile, Leon or Aragon. They were from the south and west - provinces like Andalucía and Extremadura. They did not lisp their "z's" and soft "c's." They hissed their "s's" and only touched their "j's" lightly in the throat, if at all. These were the soldiers who were under the command of the conquistadores. They were the people who first colonized Spain's land claims in the New World. The Castilian accent was not an export of Spain to Latin America, except, perhaps in the highest social classes. Spanish is spoken as the official language of 21 countries, and it is widely spoken in several others. The following are countries with significant Spanish-speaking populations: Canary Islands, Andorra, Argentina, Bolivia, Cayman Islands, Chile, Colombia, Costa Rica, Cuba, Dominican Republic, Ecuador, El Salvador, Equatorial Guinea, Guatemala, Honduras, Mexico, Morocco, Netherlands Antilles and Aruba, Nicaragua, Panama, Paraguay, Peru, Philippines, Puerto Rico, Trinidad and Tobago, U.S. Virgin Islands, Uruguay, and Venezuela. The largest Spanish-speaking population is in Mexico. It is the second most widely-spoken language of the United States. It is the third most common language of the Internet, after English and Chinese. Spanish is also one of the six official languages of the United Nations, an official language of the European Union, and of the Organization of American States. Spanish is an Indo-European language, derived from Latin, and considered one of the principal Romance languages. It has a high degree of similarity with other West-Iberian Romance languages, such as Portuguese, with which it shares an estimated 89% "lexical similarity." Portuguese pronunciation makes it difficult for a Spanish-speaker to understand it, but the reverse is usually not true. Spanish is also similar to Italian, with which it shares an approximate 82% of lexical similarity. The indices for French (75%) and Romanian (71%) are much lower, and the pronunciation differences make them mutually unintelligible with Spanish, especially for persons who have not studied the other tongues. The grammar of Spanish is similar to that of the other West Iberian dialects, but has been considerably simplified over Galician, Portuguese and Ladino. (Ladino is a post-medieval dialect of Spanish still spoken by Sephardic Jews who were expelled during the "reconquest" and settled in Turkey, Greece, the Balkans and now in Israel.)