http___en.wikipedia.org_wiki_Julio-Claudian_dynasty.xml
1.1 2.1 2.2 2.3 2.4 2.5 2.6 3.1 3.2 3.3 4.1 5.1 5.2 5.3 5.4 5.5 5.6 5.7 5.8 6.1 6.2 6.3 6.4 6.5 7.1 7.2 7.3 7.4 7.5 7.6 7.7 7.8 8.1 9.1 9.2 9.3 9.4 9.5 9.6 9.7 10.1 10.2 10.3 10.4 10.5 10.6 11.1 11.2 11.3 11.4 11.5 11.6 12.1 13.1 13.2 13.3 13.4 14.1 14.2 14.3 15.1 15.2 15.3 15.4 15.5 16.1 16.2 17.1 18.1 18.2 18.3 18.4 18.5 19.1 19.2 20.1 20.2 20.3 20.4 20.5 21.1 21.2 21.3 21.4 21.5 21.6 21.7 21.8 22.1 22.2 22.3 22.4 23.1 23.2 23.3 23.4 24.1 25.1 25.2 25.3 25.4 25.5 25.6 26.1 26.2 27.1 27.2 28.1 28.2 28.3 28.4 28.5 29.1 29.2 29.3 29.4 29.5 29.6 30.1 31.1 32.1 33.1 34.1
Калигула Гай Цезар Германик (на латински: Gaius Julius Caesar Augustus Germanicus; 31 август 12 – 24 януари, 41 г.), познат още като Гай Цезар или Калигула, е третият принцепс и римски император. Роден е в Анций (днешен Анцио). Управлява в периода 37 – 41 г. Известен е със своя показно екстравагантен, ексцентричен и жесток деспотизъм. Той е запомнен като лудия, заради странните му действия и решения. Калигула е убит през 41 г. от преторианци. Гай е член на Юлиево-Клавдиевата династия. Най-младият син на Германик и Агрипина Старата. Негов прапрадядо е Октавиан Август, Тиберий му е прачичо, а Клавдий — чичо. [редактиране] Детство и юношество Животът на Гай започва обещаващо. Родителите му са много известни. Баща му Германик е най-обичаният генерал в Рим по това време. Той е осиновен от император Август, като това го свързва силно с Юлианския клон на династията. Майка му Агрипина Старата е правнучка на Август и е образец за подражание за жените в Рим. Малкият Гай става талисман на легионерите от бащината си армия. Войниците се развличали когато Агрипина обличала Гай в малки войнишки дрехи, и скоро започнали да го наричат „Калигула“, което означава „Ботушчето“ на латински. Той си печели този прякор заради малките обувки, които били част от „костюма“ му. През 14 г., когато кончината на император Август става обществено достояние, войниците от лагера на Германик са на ръба да вдигнат бунт, противопоставяйки се на възкачването на Тиберий на императорския престол, тъй като искат Германик да стане император. Германик изпраща Агрипина и Калигула далеч от бурята, която била на път да се разрази, и се опитал да усмири хората си. Скоро напрежението стихва, защото легионерите се бояли, че техния талисман, Калигула, може да не се появи повече. Обещават да се държат благоприлично, стига Калигула да се завърне. Германик нарежда Агрипина и Калигула да бъдат доведени обратно. Тиберий, новият император, на свой ред също осиновява Германик. Но Тиберий не е привързан към генерала, вероятно заради страх и завист към неговата голяма популярност. Германик умира на 10 октомври 19 г., най-вероятно е отровен. Взаимоотношенията между Тиберий и Агрипина се влошили и Калигула, заедно със своите сестри, отива да живее при своята прапрабаба, Ливия (вдовица на Август и майка на Тиберий). Когато тя умира през 27 г., Калигула и сестрите му се преместват при баба си Антония. Домът на Антония е посещаван от много източни монарси. Тя е приятелка с роднините на Ирод Велики. При нея Калигула се запознава и се сприятелява с тримата синове на Антония Трифена и Котис от Тракия: Реметалк III (последен цар на сапейската династия), Котис IV (става цар на Армения) и Полемон II (става цар на Понт 38 – 64). Майка му Агрипина и прабаба му не отделят достатъчно внимание на младия Калигула и се понесла мълва, че Калигула се кръвосмешава със своите сестри. Животът на Калигула e постоянно в опасност. Сеян, префектът на преторианската гвардия, държи голяма власт в своите ръце, като прави всичко, което е по силите му, за да влияе на Тиберий. Скандални обвинения в измяна се носели около хората, които са най-близо до императора, включително повечето от членовете на семейството на Калигула. Майка му, Агрипина, е заточена на остров, където умира от глад. Двамата му по-големи братя, Нерон Цезар и Друз Цезар, също умират. Тялото на Друз е намерено в една тъмница, където той късал парчета от своето легло, за да не остане гладен. Сеян крои планове и за Калигула, но е свален и убит, тъй като Антония дава информация за него на Тиберий. По това време Калигула се радва на благоразположението на Тиберий. Той е поканен да отиде на остров Капри, където заедно с Тиберий прекарали своето време в една от многото вили на острова. Носели се слухове за извращенията, които ставали на о-в Капри. Тиберий вече няма хора около себе си, които да му казват как да се държи, така че се чувства свободен да участва в каквито си пожелае извратености. Трудно е да се каже доколко това е така. Рядко е казвана истината за непопулярни императори като Тиберий и Калигула, и изворите от това време съдържат много слухове и неточности. Трудно е да се каже и какво е правил Калигула на о-в Капри. Той се държи много раболепно по отношение на Тиберий. Отнася се учудващо внимателно към човека, избил цялото му семейство. Историите, че посред нощ причинявал страдание на робите си и гледал весел кървави гладиаторски сблъсъци, са много популярни сред народа. През 33 г. Тиберий дава на Калигула титлата „почетен квестор“. [редактиране] Бляскаво начало Тиберий умира на 16 март 37 г. Някои казват, че преторианският префект Макрон, близък приятел на Калигула, го задушил с възглавница. Калигула не е единственият наследник - Тиберий има правнук, Тиберий Гемел, който е сънаследник на Калигула. Малолетния Гемел не представлява никаква пречка за Калигула, който го убива скоро след като става император. Малко след възкачването си Калигула лично прибира и погребва с почести останките на майка си и братята си, умрели по времето на Тиберий при заточението си на различни места. Така той възстановява паметта на семейството си след несправедливостите причинени от предходника му. Посмъртно са издадени монети с образите на Германик, Агрипина и братята на Калигула. Първите няколко месеца от управлението на Калигула са много успешни. Той идва на власт сред всеобща радост и одобрение. Калигула е обичан и превъзнасян от много хора заради факта, че е син на любимият на народа Германик; младият талисман, когото всички помнели. Освен това, е потомък на Август, и следователно има родствена връзка с Юлий Цезар. Той е и праправнукът на Марк Антоний, факт който по-късно отрича с презрение. Новият император прави масови дарения на преторианците и най-бедните римски граждани; унищожава документите на Тиберий относно измяната обявявайки, че процесите за измяна са вече в миналото; вика обратно изгнаниците, обявява всеобща свобода и амнистия; помага на онези, които са ограбени от императорската данъчна система. За разлика от предшественика си новият владетел е много щедър: започва да организира бляскави представления, игри и развлечения за да спечели популярност сред народа. [редактиране] Лудостта на Калигула Скоро Калигула се разболява при неизяснени обстоятелства. Древните автори Дион Касий и Светоний казват, че е имал „мозъчна треска“, според други е бил отровен, или е страдал от епилепсия или друго мозъчно заболяване. Имал е чести присъпи на безсъние и невроза. След време той се подобрил физически, но не и психически. Започнал да се държи неадекватно, параноично и враждебно. Всъщност Калигула винаги е правил впечатление на нездрав човек — висок и мършав, голяма глава с хлътнали бузи и слепоочия, тънък врат, голямо чело с оредяваща коса, но иначе твърде окосмено тяло, мъртвешки тен на кожата, вдлъбнати очи, гледащи винаги заплашително. Нарочно пред огледалото правел гримаси, та и без това неприятното му лице да изглежда още по-страшно. Древните автори го окачествяват като напълно луд, като тиран. Днешните изследвания се опитват да извинят лудостта му с напрежението от трудното му детство или с това, че е останал неразбран. Едно нещо се знае със сигурност - той се оказва напълно неподготвен и неподходящ за император. Някои може да кажат, че е бил прекалено млад, но Август е едва на 18, когато Юлий Цезар е убит. Други приемат че стреса на който е подложен Калигула, неговата неопитност и не на последно място интригите около него са причина за лошите му прояви. Светоний описва Калигула и противоположностите на проявите му с думите „принцепса“ и „чудовището“. Пръв започва да изисква от гражданите божествени почести за себе си. Влиза в открит конфликт със Сената, оскърбява и осъжда на смърт много от членовете му. В пристъпи на агресия той унижава и издевателства над приближените си, наказва жестоко хората около него, включително знатните. Неговите постоянни убийства, своеволия, ексцентричните му забавления и начин на живот всяват страх и ненавист. Отнася се предизвикателно и с простолюдието. Това става причина той много бързо да загуби подкрепата си в Рим. Стига дори дотам че дава право на робите да свидетелстват в съда срещу своите господари - една нечувана постъпка с която посяга на самите основи на робовладелското общество. Спорно е дали Калигула всъщност е бил луд. Филон Александрийски, който е един от малкото древни автори, които са се срещали с Калигула не мисли така. Той е бил предводител на делегация, изпратена до Калигула за да спре издигането на огромна статуя върху важно за евреите място. Смятал е Калигула за злонамерен субект. Съществуват легенди, че направил (или е обявил че ще направи) Инцитат, своя любим жребец, сенатор. Други скандални истории включват кръвосмешенията му със сестрите си (най-вече Друзила); оргията в двореца; военния поход в Британия, който завършва със събирането на мидени черупки като „морска плячка“; войната му с бог Нептун; желанието му да се издигне своя статуя в Йерусалим (Ирод Агрипа го спрял), самоопределянето му като божество и др. Опитал се да измести почитането на Юпитер с култ към самия себе си. Считал че е придобил божествена същност - наредил да бъде почитан като жив бог. [редактиране] Принципат През краткото си управление Калигула успява да похарчи огромното завещание оставено от Тиберий (ок. 3 млн. сестерции), най-вече прахосвойки парите за пиршества, разкош или налудничави проекти. Нуждата от нови средства и желанието му да скандализира обществото, го карат не само да въведе данък върху проституцията, но и да отвори публичен дом в императорския дворец. Задължил гражданите да правят дарения по случай раждането на дъщеря му и за целта навсякъде в града поставил каси за събиране на пари. Имал слабостта да се търкаля и да се разхожда върху купчините монети. Освен това започва да конфискува собствеността на богати граждани, които са екзекутирани или заточвани по обвинение в измяна. Говори се че всекидневно провеждал съдебни процеси, изтезания и смъртни наказания. Необмислената политика на Калигула предизвиква финансова криза и временна поява на глад в Рим. В същото време са предприети и някои обществени стоежи: завършва се храма на Август в Рим, разширен е дворцовия комплекс на Палатин, ремонтирани са пътища и пристанища в Италия, с цел да се подобри снабдяването и търговията. Според летописците Калигула заповядал да направят плаващ мост от кораби в залива на Неапол (между Байя и Пуетоли), по който преминал яхнал жребеца Инцитат, носейки ризницата на Александър Македонски, която била открадната от гробницата му в Египет. Смята се че сторил това заради предишните твърдения че е имал същите шансове да дойде на трона, колкото и да премине през залива на кон. Калигула целенасочено засяга интересите на евреите в Александрия, където избухват размирици (Александрийски погром). В 38 г. назначава нови владетели на клиентните държави Тракия (Одриско царство), Понт и Армения. При завръщането си от бутафорната кампания срещу Британия, приключена поради липсата на кораби, той празнува триумф в Рим и получава почести на победител. Убива съюзния владател на Мавритания, след като го е поканил в Рим (40 г.), понеже в носел пурпурна царска мантия в негово присъствие. Малко по-късно, при Клавдий това води до присъединяване на страната към империята. Калигула управлява едва три години и десет месеца. На 24 януари 41 г. най-новият заговор срещу него успява да сложи край на живота му. Докато Калигула прекосява сам един коридор в подземията на Палатин, той е убит от Касий Херея — мъж, който е бил част от армията на Германик преди много време, и който е обиден на Калигула, защото Калигула обичал да се подиграва с гласа му. Жената на Калигула, Цезония, също е убита, както и бебето им — Юлия Друзила, чиято глава е размазана в една стена. Калигула става първият убит император, а след настъпилия смут старият му чичо Клавдий бива издигнат на негово място. Калигула умира едва на 28 години, след четиригодишно кърваво властване. [редактиране] Литература - (на английски) The Crimes and Times of Caligula - Biography from De Imperatoribus Romanis - Светоний, The Lives of Twelve Caesars, Life of Caligula - Тацит, Annals, Book 6
1.1 2.1 3.1 3.2 4.1 5.1 5.2 6.1 7.1 8.1 8.2 8.3 8.4 9.1 9.2 9.3 10.1 10.2 10.3 10.4 11.1 11.2 12.1 12.2 13.1 14.1 15.1 15.2 15.3 15.4 16.1 16.2 17.1 17.2 17.3 17.4 17.5 18.1 19.1 19.2 20.1 20.2 20.3 20.4 20.5 20.6 21.1 21.2 21.3 22.1 22.2 22.3 22.4 22.5 23.1 23.2 23.3 23.4 23.5 24.1 25.1 25.2 25.3 25.4 26.1 26.2 26.3 27.1 27.2 27.3 27.4 27.5 27.6 28.1 29.1 29.2 30.1 30.2 30.3 30.4 30.5 30.6 30.7 31.1 31.2 32.1 32.2 32.3 33.1 34.1 34.2 34.3 34.4 34.5 34.6 35.1 35.2 35.3 36.1 36.2 36.3 37.1 37.2 37.3 37.4 37.5 38.1 38.2 39.1 39.2 39.3 39.4 40.1 41.1 42.1 43.1 44.1 45.1 46.1 47.1 47.2 48.1 49.1 50.1 51.1 52.1 53.1 53.2 54.1 55.1 56.1 57.1 58.1 59.1 60.1 61.1 62.1 63.1 64.1 64.2 65.1 66.1 67.1 68.1 69.1 70.1 71.1 72.1 73.1 74.1
Julio-Claudian dynasty The Julio-Claudian dynasty normally refers to the first five Roman Emperors: Augustus, Tiberius, Caligula (also known as Gaius), Claudius, and Nero,[1] or the family to which they belonged; they ruled the Roman Empire from its formation, in the second half of the 1st century (44/31/27) BC, until AD 68, when the last of the line, Nero, committed suicide.[2] None of the Julio-Claudians were succeeded by their sons; only one of them had a legitimate son survive him. The ancient historical writers, chiefly Suetonius and Tacitus, write from the point of view of the Roman senatorial aristocracy, and portray the Emperors in generally negative terms, whether from preference for the Roman Republic or love of a good scandalous story. Tacitus wrote this of the Julio-Claudian Emperors and history: - But the successes and reverses of the old Roman people have been recorded by famous historians; and fine intellects were not wanting to describe the times of Augustus, till growing sycophancy scared them away. The histories of Tiberius, Caius, Claudius, and Nero, while they were in power, were falsified through terror, and after their death were written under the irritation of a recent hatred.[3] Contents Nomenclature[edit] Julius and Claudius were two Roman family names; in classical Latin, they came second. Such names are inherited from father to son; but a sonless Roman aristocrat quite commonly adopted an heir, who would also take the family name - this could be done in his will. Thus (Gaius) Julius Caesar adopted his sister's grandson, Gaius Octavius, who became a Julius, eventually named Imperator Caesar Augustus, normally called in English Augustus, the founder of the Empire. The next four emperors were closely related through a combination of blood relation, marriage and adoption. Tiberius, the eldest son of Augustus' wife Livia by her first husband, was a Claudian by birth. He later became Augustus' son-in-law after marrying the emperor's only daughter, Julia the Elder. Tiberius, like Augustus before him, was adopted into the Julii upon becoming the emperor's heir apparent. Caligula had both Julian and Claudian ancestry, making him the first actual "Julio-Claudian" emperor. Through his mother, Agrippina the Elder, Caligula was a great-grandson of Augustus. His father, Germanicus, was a scion of both Julii and Claudii, descending from the respective bloodlines of Octavia Minor and Livia Drusilla. After Tiberius' adoption by Augustus, Tiberius was required to adopt Germanicus, thus giving the Julius nomen to the members of Caligula's family. Claudius was a Claudian through his father, Nero Claudius Drusus, and also possessed a blood connection to the Julian branch of the Imperial Family through his mother, Antonia Minor. After becoming emperor, Claudius added the cognomen Caesar to his full name. Nero was a direct descendant of Augustus and Livia through his mother, Agrippina the Younger. The Julio-Claudian Dynasty collapsed after his reign ended through suicide. Rise and fall of the Julio-Claudians[edit] Augustus[edit] Lacking any male child and heir Augustus married his only daughter Julia to his nephew Marcus Claudius Marcellus. However, Marcellus died of food poisoning in 23 BC. Augustus then married his widowed daughter to his loyal friend, Marcus Vipsanius Agrippa. This marriage produced five children, three sons and two daughters: Gaius Caesar, Lucius Caesar, Julia the Younger, Agrippina the Elder, and Agrippa Postumus. Gaius and Lucius, the first two children of Julia and Agrippa, were adopted by Augustus and became heirs to the throne; however, Augustus also showed great favor toward his wife Livia's two children from her first marriage: Drusus and Tiberius. They were successful military leaders who had fought against the barbarian Germanic tribes. Agrippa died in 12 BC, and Tiberius was ordered by Augustus to divorce his wife Vipsania Agrippina and marry his stepsister, the twice-widowed Julia. Drusus, the brother of Tiberius, died in 9 BC after falling from a horse. Tiberius shared in Augustus' tribune powers, but shortly thereafter, in 6 BC, he went into voluntary exile in Rhodes. After the early deaths of both Lucius (2 AD) and Gaius (4 AD), Augustus was forced to recognize Tiberius as the next Roman emperor. Augustus banished his grandson Postumus Agrippa to the small island of Planasia (around 6 or 7 AD), and Tiberius was recalled to Rome and officially adopted by Augustus. Tiberius[edit] On 19 August 14 AD, Augustus died. Tiberius had already been established as Princeps in all but name, and his position as heir was confirmed in Augustus' will.[citation needed] Despite his difficult relationship with the Senate, Tiberius's first years were generally good. He stayed true to Augustus’s plans for the succession and favored his adopted son Germanicus over his natural son, Drusus, as did the Roman populace. On Tiberius' request, Germanicus was granted proconsular power and assumed command in the prime military zone of Germania, where he suppressed the mutiny there and led the formerly restless legions on campaigns against Germanic tribes from 14 to 16 AD. Germanicus died at Syria in 19 AD and, on his deathbed, accused the governor of Syria, Gnaeus Calpurnius Piso, of murdering him at Tiberius’s orders. With Germanicus dead, Tiberius began elevating his own son Drusus to replace him as the Imperial successor. By this time Tiberius had left more of the day-to-day running of the Empire to Lucius Aelius Sejanus.[citation needed] Sejanus created an atmosphere of fear in Rome, controlling a network of informers and spies whose incentive to accuse others of treason was a share in the accused's property after their conviction and death. Treason trials became commonplace; few members of the Roman aristocracy were safe. The trials played up to Tiberius' growing paranoia, which made him more reliant on Sejanus, as well as allowing Sejanus to eliminate potential rivals.[citation needed] Tiberius, perhaps sensitive to this ambition, rejected Sejanus's initial proposal to marry Livilla in 25 AD, but later had withdrawn his objections so that, in 30 AD, Sejanus was betrothed to Livilla's daughter, Tiberius' granddaughter. Sejanus' family connection to the Imperial house was now imminent, and in 31 AD Sejanus held the Consulship with the emperor as his colleague, an honor Tiberius reserved only for heirs to the throne. When he was summoned to a meeting of the Senate later that year on 18 October 31 AD. he probably expected to receive a share of the tribunician power. Instead, however, Tiberius' letter to the Senate, completely unexpectedly, requested the destruction of Sejanus and his faction. A purge followed, in which Sejanus and his most prominent supporters were killed.[citation needed] Rome's second Emperor died at the port town of Misenum on 16 March 37 AD, at the age of seventy-eight, having reigned for 23 years. Suetonius writes that the Prefect of the Praetorian Guard Naevius Sutorius Macro smothered Tiberius with a pillow to hasten Caligula's accession. According to Suetonius, he was known for his cruelty and debauchery through his perversion on the island of Capri where he forced young boys and girls into orgies. On one account when one of the boys complained, Tiberius had his legs broken. Suetonius' claims, however, have to be taken with a degree of skepticism, due to bitterness from the reign of previous emperors that usually accompanies the coming of a new leader.[clarification needed][citation needed] Caligula[edit] Although Augustus's succession plans were all but ruined due to the deaths of more than several family members, including many of his own descendants, in the end Tiberius remained faithful to his predecessor's wishes that the next emperor would hail from the Julian side of the Imperial family. Thus, Tiberius was succeeded by Gaius Julius Caesar Augustus Germanicus, the sole-remaining son of his adopted son Germanicus. The new emperor not only belonged to both the Julian and Claudian sides of the Imperial family, but was also a direct descendant of Augustus Caesar through his mother Agrippina the Elder. More commonly remembered in history by his childhood nickname Caligula, he was the third Roman Emperor ruling from 37 to 41 AD. When Tiberius died on 16 March 37 AD, Caligula was well positioned to assume power, despite the obstacle of Tiberius’s will, which named him and his cousin Tiberius Gemellus as joint heirs. Caligula ordered Gemellus killed within his first year in power. Backed by Naevius Sutorius Macro, Caligula asserted himself as sole princeps. There were several unsuccessful attempts made on Caligula's life. The successful conspiracy that ended Caligula's life was hatched by the disgruntled Praetorian Guard with backing by the Senate. The historian Josephus claims that the conspirators wished to restore the Republic while the historian Suetonius claims their motivations were mostly personal. On 24 January 41, the praetorian tribune Cassius Chaerea and his men stopped Caligula alone in an underground passage leading to a theater. They stabbed him to death. Together with another tribune, Cornelius Sabinus, he killed Caligula's wife Caesonia and their infant daughter Julia Drusilla on the same day. Claudius[edit] After Caligula’s death, the senate attempted and failed to restore the Republic. Claudius, Caligula's uncle, became emperor by the instigation of the Praetorian Guards.[citation needed] Despite his lack of political experience, Claudius proved to be an able administrator and a great builder of public works. His reign saw an expansion of the empire, including the invasion of Britain in 43 AD. He took a personal interest in the law, presided at public trials, and issued up to twenty edicts a day; however, he was seen as vulnerable throughout his rule, particularly by the nobility. Claudius was constantly forced to shore up his position—resulting in the deaths of many senators. Claudius also suffered tragic setbacks in his personal life. He married four times (to, in order, Plautia Urgulanilla, Aelia Paetina, Valeria Messalina, and finally Agrippina the Younger) and is referenced by Suetonius as being easily manipulated. This is particularly evident during his marriage to Agrippina the Younger, his niece.[citation needed] Claudius' reign also included several attempts on his life. In order to gain political support, he married Agrippina and adopted his great-nephew Nero.[citation needed] With his adoption on 25 February 50 AD, Nero became heir to the throne. Claudius died on 13 October 54 AD, and Nero became emperor. A number of ancient historians accuse Agrippina of poisoning Claudius, but details on these private events vary widely.[citation needed] Nero[edit] Nero became emperor in 54 AD at seventeen, the youngest emperor yet. Like his uncle Caligula before him, Nero was also a direct descendant of Augustus Caesar, a fact which made his ascension to the throne much easier and smoother than it had been for Tiberius or Claudius. Ancient historians describe Nero's early reign as being strongly influenced by his mother Agrippina, his tutor Seneca, and the Praetorian Prefect Burrus, especially in the first year. In 55 AD, Nero began taking on a more active role as an administrator. He was consul four times between 55 and 60 AD. Nero consolidated power over time through the execution and banishment of his rivals and slowly usurped authority from the Senate. In 64 AD Rome burned. Nero enacted a public relief effort as well as large reconstruction projects. To fund this, the provinces were heavily taxed following the fire. By 65 AD, senators complained that they had no power left and this led to the Pisonian conspiracy. The conspiracy failed and its members were executed. Vacancies after the conspiracy allowed Nymphidius Sabinus to rise in the Praetorian Guard. In late 67 or early 68 AD, Vindex, the governor of Gallia Lugdunensis in Gaul, rebelled against the tax policies of Nero. Lucius Virginius Rufus, the governor of superior Germany was sent to put down the rebellion. To gain support, Vindex called on Galba, the governor of Hispania Citerior in Hispania (the Iberian Peninsula, comprising modern Spain and Portugal), to become emperor. Virginius Rufus defeated Vindex's forces and Vindex committed suicide. Galba was declared a public enemy and his legion was confined in the city of Clunia. Nero had regained the control of the empire militarily, but this opportunity was used by his enemies in Rome. The Praetorian Guard was bribed to betray Nero by Nymphidius Sabinus, who desired to become emperor himself. Nero reportedly committed suicide with the help of his scribe Epaphroditos. The Senate, who were trying to preserve the dynastic bloodline by saving Nero's life were additionally reluctant to let someone who was not of the family to become emperor had no choice but to declare him a public enemy posthumously with Galba marching on the city so as Nero had committed suicide because of the decree. With his death, the Julio-Claudian dynasty came to an end. Chaos ensued in the Year of the Four Emperors. Relationships between the rulers[edit] The great-uncle /great-nephew blood relationship and/or adopted son relationship was commonly found between the rulers of Julio-Claudian dynasty. - Augustus was the great-nephew and posthumously adopted son of Julius Caesar. - Caligula was the great-nephew and grandson (via the adoption of Germanicus) of Tiberius. - Claudius was the great-nephew of Augustus, as well as the nephew of Tiberius (and the only one of the five rulers to not be adopted). - Nero was the great-nephew and adopted son of Claudius. The other recurring relationship between emperor and successor is that of stepfather/stepson, a relationship not by blood but by marriage: - Tiberius was Augustus's stepson due to the latter's marriage to Livia Drusilla. Tiberius and Drusus were the sons of Livia through her previous marriage to Tiberius Claudius Nero. - Nero became the stepson of his great-uncle Claudius when the emperor married his niece Agrippina the Younger. The uncle/nephew relationship also is prominent: - Tiberius, the older brother of Drusus, was Claudius's paternal uncle. - Claudius, the younger brother of Germanicus, was Caligula's paternal uncle. - Caligula, the older brother of Agrippina the Younger, was Nero's maternal uncle. No Julio-Claudian emperor was a blood descendant of his immediate predecessor. Although Tiberius and Claudius had potential heirs (Tiberius Gemellus and Britannicus, respectively) available for the succession, both were, in turn, ultimately succeeded by their great-nephews Caligula and Nero, respectively. The fact that ordinary father-son (or grandfather-grandson) succession did not occur has contributed to the image of the Julio-Claudian court presented in Robert Graves's I, Claudius, a dangerous world where scheming family members were all too ready to murder the direct heirs so as to bring themselves, their own immediate families, or their lovers closer to the succession. Dynastic timeline[edit] Family tree[edit] - See also Julio-Claudian family tree. See also[edit] Notes[edit] - ^ Brill's New Pauly, "Julio-Claudian emperors" - ^ There is some variation in usage; in strictly chronological contexts, it can be useful to distinguish between the long reign of Augustus and his Julio-Claudian, or Claudian, successors, the four of whom put together reigned about as long as Augustus himself. - ^ Tacitus, Annals I.1 Further reading[edit] - Matyszak, Philip. The Sons of Caesar: Imperial Rome's First Dynasty, London: Thames & Hudson, 2006 (hardcover, ISBN 0-500-25128-2) - Anthony Kamm, The Romans an Introduction - Suetonius, The Lives of the twelve Caesars http://www.fordham.edu/halsall/ancient/suetonius-index.html - Anthony A. Barrett, Agrippina : sex, power, and politics in the early Empire - Lecture and notes from CLCV 1003A (Classical Roman Civilization); Carleton University - Wood, Susan, The Incredible, Vanishing Wives of Nero http://www.portraitsofcaligula.com/3/miscellaneous1.htm - Holztrattner, Franz, Poppaea Neronis Potens: Studien zu Poppaea Sabina, Berger & Söhne: Graz-Horn, 1995 - N.A. Octavia, tragedy preserved with the writings of Seneca - Tacitus, Annals - Robert Graves, I, Claudius - Robert Graves, Claudius the God