http___en.m.wikipedia.org_wiki_20th-century_history_of_Kosovo.xml
1.1 2.1 2.2 3.1 4.1 5.1 5.2 5.3 5.4 5.5 5.6 5.7 6.1 6.2 6.3 6.4 7.1 7.2 7.3 7.4 7.5 7.6 8.1 8.2 8.3 8.4 9.1 9.2 10.1 11.1 12.1 13.1 14.1 14.2 15.1 15.2 15.3 15.4 15.5 16.1 16.2 16.3 16.4 17.1 17.2 17.3 18.1 19.1 19.2 19.3 20.1 21.1 21.2 21.3 22.1 22.2 22.3 22.4 22.5 23.1 24.1 25.1 25.2 25.3 25.4 26.1 27.1 28.1 28.2 28.3 29.1 29.2 29.3 30.1 30.2 30.3 30.4 30.5 31.1 32.1 32.2 32.3 32.4 33.1 33.2 33.3 33.4 33.5 34.1 34.2 34.3 34.4 34.5 35.1 36.1 36.2 36.3 36.4 37.1 37.2 38.1 38.2 38.3 38.4 39.1 39.2 39.3 40.1 40.2 41.1 41.2 41.3 42.1 43.1 43.2 44.1 44.2 44.3 45.1 46.1 46.2 46.3 46.4 47.1 47.2 47.3 47.4 47.5 47.6 48.1 49.1 49.2 49.3 49.4 49.5 49.6 50.1 50.2 50.3 50.4 51.1 51.2 51.3 51.4 52.1 52.2 53.1 53.2 54.1 54.2 54.3 54.4 55.1 55.2 56.1 56.2 56.3 57.1 58.1 59.1 59.2 60.1 60.2 60.3 61.1 61.2 61.3 61.4 61.5 62.1 63.1 64.1 65.1 66.1 66.2 67.1 68.1
История на Косово Косово е историческа област. Предполага се, че името произлиза от славянското наименование на една птица доста разпространена там — кос. Съдържание От древността до Средновековието[редактиране | редактиране на кода] През IV и III век пр. Хр. тази територия е обитавана от тракийско-илирийското племе дардани като част от Илирия. През 160 г. пр. Илирия е покорена от Рим и до 59 г. пр. Хр. е отделна провинция в рамките на Римската империя. През 87 г. сл. Хр., след реформите на император Диоклециан, Косово става част от провинция Горна Мизия. През VI и VII век наред с други части от Балканите е заселено от славяни. Към средата на IX век Косово става част от Първата българска държава, което води до утвърждаване на християнството и славяно-българската култура в областта. През 1018 г. Византия си възвръща властта върху тази територия. В края на XI век започва сръбското проникване в областта. Към края на XII век в северозападно Косово е пренесен духовният център на сръбската средновековна държава, управлявана от Неманичите. От средата на 13 век седалището на сръбската църква вече е в Печ, в западната равнинна и най-плодородна част от областта, наричана от сърбите Метохия, където днес са многобройните светски и църковни паметници от периода на управление на последните Неманичи. Конкретният повод за преместване на сръбския църковен център в Печ е пожар, следствие от системните унгарски католически нападения над православни храмове в сръбските земи, при които изгаря предишният автокефален храм на сръбската църква в Рашка. Сръбските поселения от това време в областта достигат до линията Призрен - Прищина, като не я преминават на юг и изток. Последният сръбски град на югоизток в областта е Звечан. По времето на Стефан Душан Призрен е светски център и столица на държавата, където между другото е погребан и самият цар. След образуване на Душановото царство Косово става неразделна част от новата държава. Със смъртта на цар Стефан Урош в края на 1371 г. царството се разпада на етнически признак. При поделяне на царството Косово попада под властта на Вук Бранкович (70-те години на XIV в.), като родово владение на Бранкович. През 1389 г. в известната битка на Косово поле войската на сръбския владетел княз Лазар Хребелянович е победена от армията на Мурад I. Цялата територия на днешно Косово е завладяно от Османската империя окончателно през 1455 г. Същинско Средновековие[редактиране | редактиране на кода] Косово е окончателно включено в Рашка на Неманичите заедно със Северна Македония и Скопие в края на 13 век по времето на крал Стефан Милутин и кралица Анна Тертер (1284-1299), като съставлява неразделна част от Душановата империя през цялото ѝ съществуване от 1346 до 1371 година. През 1389 г. в известната битка на Косово поле в състава на войската на княз Лазар Хребелянович, която е победена от еничарските сили на Мурад I, участва и косовският владетел Вълкашин Бранков. В състава на Османската империя (1455-1912)[редактиране | редактиране на кода] Косово е в състава на Османската империя от 1455 до 1913, в началото като част от румелийския вилает, а от 1877 г. е отделна османска провинция (Косовски вилает). Първоначално територията на днешно Косово е влизала административно в състава на Призренския, а по-после на Вълчитрънския санджак. Въпреки налагането на мюсюлманско управление в областта, голям брой християни продължават да живеят и дори до някаква степен да преуспяват в Османската империя. Малко след началото на османското владичество започва процес на ислямизация, който продължава поне един век, и първоначално е съсредоточен в градовете. През целия 18 век православни християни напускат косовския район. Крайният резултат на четири и половинвековното османско владичество е забележително намаляване на по-рано доминиращия славянски християнски демографски елемент в Косово. От друга страна, много славянски водачи като Синан паша приемат исляма и заемат високи позиции в османското централно управление и войска. През 17 век албанското население в областта, първоначално съсредоточено в Метохия, нараства. Причина за този процес, който започва осезаемо да се усеща след 1689, е, че сърбите и българите като християни и подопечни на Печката патриаршия са окуражени и подкрепят Австрийската империя във войните ѝ срещу Османската империя. Между впрочем немалък е броят и на албанците-католици от областта, които по това време застават на страната на християнските сили. Процесът на масово изселване на християнското население от областта /бягащо от отмъщение, заради подкрепата си за австрийските войски/ набира сила след Карпошовското въстание, който процес се адмирира от австрийските власти, които от своя страна търсят лоялни поданици за федерати - защитници на имперската граница откъм Унгария. През 1871 г. в Прищина се състои среща на сърбите от областта, в която се обсъжда вероятното повторно превземане и приобщаване на Косово и останалата част от „Стара Сърбия“, а Сръбското княжество вече е изготвило планове за експанзия към териториите на Османската империя. Според мирното споразумение от 1878 г. градовете Прищина и Косовска Митровица се поставят под сръбски контрол, извън юрисдикцията на Османската империя, докато за останалата част от Косово се запазва османската власт. В отговор на това етническите албанци формират Призренска лига, имаща за цел политическо обединяване на албанците в рамките на Османската империя. Политиката на младотурския режим на османизация на народностите в империята кара косовските албанци да се вдигнат на няколко въстания в периода от 1909-1912 г.. Към края на 19 век албанците са мнозинство в областта, задминавайки по брой сърбите, българите, турците и другите етноси, взети заедно. Съотношението е валидно за сегашните територии на Косово и Метохия, но не и за цялата тогавашна османска провинция. Според Стефан Веркович арнаутските поселища дълбоко се вклиняват в северозападна посока извън областта, разцепвайки като с клин на две българските от сръбските поселища в Косово. През войните от 1912-1918[редактиране | редактиране на кода] През 1912 г., през Балканските войни, по-голямата част от Косово е завладяна от Сърбия, а Метохия става част от Черна гора. Местното албанско население масово напуска провинцията, а сръбските власти планират реколонизация ú .[4] Множество сръбски семейства се заселват в Косово, мъчейки се да уравновесят съотношението между албанци и сърби. Окончателното решение за статута на провинцията е дадено през май 1913 г. след подписването на Лондонския договор [5]. По време на Първата световна война Косово е завладяно от войските на Централните сили. По силата на Тайната българо-германска спогодба югоизточната част от областта преминава към Царство България. По-късно българската зона в Косово са разширява за сметка на австрийската. Австро-Унгария оказва безрезервна подкрепа и попечителство на албанското население в областта. Осъществената по това време с подкрепата на българските военни власти Научна експедиция в Македония и Поморавието недвусмислено доказва предходните сведения за българския характер на славянското население в областта, находящо се южно и източно от линията Призрен - Прищина. През 1918 г. се формира Кралство на сърби, хървати и словенци и Косово по силата на Версайската мирна система от договори става част от новообразуваната държава. Междувоенен период и Втора световна война[редактиране | редактиране на кода] През периода 1918-1929 г. сръбското население в района нараства за сметка на несръбското. В Сърбо-хърватско-словенското кралство Косово е разделено на четири :три части влизат в състава на администрирани от сърби области, а четвъртата (Северна Метохия) - от черногорци. През 1929 г. Косово е разделено между Зетска бановина (на изток), Вардарска бановина (на югоизток със столица Скопие) и Моравска бановина (на североизток със столица Ниш). При разделянето на Югославия от силите на Оста от 1941 до 1945 г. голяма част от територията й е предадена на окупираната от Италия - Албания, северната част на областта - на окупираната от Германия - Сърбия и югоизточните части - на България. Косово като част от Втората Югославия (1945-1996)[редактиране | редактиране на кода] След края на войната и установяването на комунистическия режим на Тито през 1946 г. Косово получава статута на автономен район в Сърбия, а през 1963 г. става автономна провинция. Комунистическото правителство не разрешава завръщането на много от бежанците, докато в същото време продължават етнически мотивираните арести и убийства, кулминацията на които е Тиварското клане, където 3-4 хиляди косовски албанци са избити с картечен огън. С приемането на новата югославска конституция през 1974 г. Косово получава фактическо самоуправление. Правителството на провинцията въвежда албанска учебна програма в училищата в Косово, набавени и поставени в употреба са множество учебници от управляваната по това време от Енвер Ходжа Албания. През 1980-те години на 20-ти век напрежението между албанската и сръбската общност в провинцията нараства драстично. [6][7] Албанската общност се застъпва за една по-голяма автономия на Косово, докато сърбите настояват за сближаване със Сърбия. В този момент няма голямо желание за присъединяване на провинцията към Албания, тъй като последната е управлявана от сталинистки режим и има значително по-нисък жизнен стандарт от този на Косово. През март 1981 г. започват протестите на косовските студенти от албански произход, чиято цел е Косово да стане република в рамките на Югославия. Тези протести бързо се разрастват до размирици, съпроводени с прояви на насилие; в тях участват около 20 хиляди души в шест града. Същевременно неалбанците, живеещи в Косово, твърдят, че са подложени на дискриминация, тъй като местните власти за поддръжка на реда /съставени от албанци/ не наказват докладваните им престъпления срещу тях (терминът етническо прочистване обозначава и тези действия). Вероятно най-опасното от политическа гледна точка оплакване на неалбанското население е, че то е пренебрегвано от комунистическото управление в Белград.[8] През август 1987 г. по време на залеза на комунистическия режим в Югославия Косово е посетено от Слободан Милошевич, по това време изгряващ политик. [9] Той се обръща към сръбския национализъм, за да осигури подкрепа на политическата си кариера. На митинга по случай годишнината от битката за Косово пред привлечената от него многолюдна тълпа той обещава тържествено на косовките сърби: „Никой вече няма да ви посегне”. Така Милошевич мигновено се превръща в герой в очите на косовските сърби, а до края на годината поема контрола на сръбското правителство. През 1989 г. автономията на Косово и северната провинция Войводина е драстично намалена след всеобщ референдум в Сърбия. В резултат на референдума е приета нова конституция, която позволява въвеждането на многопартийна система, свобода на словото и защита на човешките права. Въпреки редицата нарушения от режима на Милошевич, (който прибягва до фалшифициране на изборите, контролира голяма част от медиите, обвинен е в нарушение на човешките права на политическите си противници и националните малцинства), приетата през 1989 г. конституция представлява крачка напред спрямо предишната комунистическа конституция. Тя обаче значително намалява правомощията на провинциите, като позволява на правителството в Сърбия да упражнява директен контрол върху много райони, които преди това са имали самоуправление. В частност, конституционните промени предоставят на сръбското правителство контрола над полицията, съдебната система, икономиката, образованието и езиковата политика. Новата конституция намира силна опозиция в лицето на много от сръбските национални малцинства, които гледат на нея като на средство за налагане на етнически обусловено централизирано управление на провинциите. [10] Косовските албанци отказват да участват в референдума, обявявайки го за незаконен. Правителствата на провинциите също се противопоставят на новата конституция. Тя трябва да бъде ратифицирана от тях, което на практика означава, че те трябва да гласуват собственото си разпускане. Първоначално косовското събрание отхвърля конституцията, но през март 1989 г., когато то се събира да обсъди предложенията, сградата, в която се провежда заседанието, е обкръжена от танкове и бронирани автомобили - това принуждава делегатите да приемат измененията. През 1990-те години[редактиране | редактиране на кода] След конституционните промени парламентите на всички югославски републики и провинции са разпуснати и се провеждат многопартийни избори. До този момент в тях влизат представители само на Югославската комунистическа партия. Косовските албанци отказват да участват в тези избори и вместо това провеждат собствени неофициални такива. Тъй като изборните закони изискват (така е и и до днес) гласоподавателска активност над 50 %, косовският парламент не може да бъде конституиран. Новата конституция премахва официалните медии на отделните провинции, като ги интегрира в рамките на официалните сръбски медии. Въпреки че някои програми на албански език са запазени, на албанските държавни радио и телевизия също е забранено да излъчват от Косово [1]. Конституцията също прехвърля контрола върху държавните компании на сръбското правителство (по това време повечето от компаниите са държавни и де юре все още са такива). През септември 1990 г. близо 123 хиляди албански работници са уволнени от заеманите в управлението и медиите длъжности, подобна е съдбата и на много учители, доктори и работници в индустриите, контролирани от правителството [2]. Това води до обща стачка и масови безредици. Въпреки че на тези уволнения се гледа като на чистка на етнически албанци, правителството поддържа тезата, че просто се отървава от стари комунистически кадри. Старата албанска учебна програма и учебници са заменени с нови. В Прищинския университет, смятан за център на косовската албанска културна идентичност, образованието на албански език е отменено, а албанските учители са масово освобождавани от длъжност. Реакцията на албанците е бойкотиране на държавните училища и изграждане на неофициална паралелна система за образование на албански език. Косовските албанци са оскърбени от тези промени, които те възприемат като посегателство върху техните права. В резултат на масови вълнения и безредици на албанците, както и на спорадично насилие между двете общности, през февруари 1990 г. е обявено извънредно положение и е увеличено присъствието на югославската армия и полиция, за да се потушат безредиците. През 1992 г. са проведени неофициални избори, на които с мнозинство от гласовете е избран Ибрахим Ругова за „президент” на самообявилата се Република Косово. Тези избори не са признати нито от сръбското, нито от някое друго правителство. През 1995 г. хиляди сръбски бежанци от Хърватия се заселват в Косово, което допълнително влошава отношенията между двете общности в провинцията. Ибрахим Ругова отначало е привърженик на мирна съпротива, но по-късно противопоставянето приема формата на сепаратистка агитация на опозиционните политически групи и въоръжени действия (от 1996 г.) на Армията за освобождение на Косово. Армията за освобождение на Косово започва партизанска война и терористична кампания, която се изразява в постоянни бомбени и огнестрелни атаки срещу югославските сили за сигурност, държавни служители, граждани, които открито подкрепят националното правителство, включително албанци, които не симпатизират на АОК. През март 1998 г. части на югославската армия се присъединяват към сръбската полиция, за да се противопоставят на сепаратистите с военна сила. През следващите месеци хиляди мирни жители от албански произход са убити, а повече от 500 хиляди напускат своите домове. Много албански семейства са принудени да изоставят домовете си под смъртна заплаха, тъй като в резултат на сблъсъците между националните сили за сигурност и силите на АОК много хора, асоциирани с паравоенни формирования, са изселвани. Според изчисленията на ВКБООН 460 хил. души са били изгонени от своите домове от март 1998 г. до началото на бомбардировките на НАТО през март 1999 г. След провала на преговорите между сръбските и албанските представители под егидата на НАТО, на 24 март 1999 г. без да е упълномощена за това от ООН, НАТО се намесва в конфликта и започва масирани бомбардировки над югославски военни цели, след което продължава с широкомащабни бомбардировки (като тези над мостовете в Нови Сад). Конфликтът се превръща в истинска война, тъй като АОК продължава да атакува сръбските сили, а от своя страна сръбските/югославските сили продължават да се бият срещу АОК на фона на голямото разселване на мирното население в Косово. Повечето правозащитни и международни организации обвиняват правителствените сили в извършване на етническо прочистване. Една част от югославските управляващи и военни, включително президентът Слободан Милошевич, са по-късно обвинени от Международния съд за военни престъпления в бивша Югославия в престъпления срещу човечеството. Милошевич умира в ареста, преди да бъде произнесена присъда, след като преднамерено му е отказано лечение в Русия. По преценка на ООН по време на Косовската война близо 640 хиляди албанци са напуснали Косово или са били изгонени оттам между март 1998 г. и края на април 1999 г. Повечето от бежанците се установяват в Албания, Македония и Черна гора. Правителствените служби за сигурност конфискуват и унищожават документите и разрешителните на много от бягащите албанци. Това се разглежда като опит за изличаване на самоличността на бежанците и сериозно затруднява идентифицирането на тези от тях, които се завръщат в Косово след края на войната. Сръбски източници твърдят, че много албанци от Македония и Албания - според някои изчисления броят им достига до 300 хиляди - са мигрирали в Косово, представяйки се за бежанци. Определянето на самоличността на завръщащите се не би трябвало да е толкова голям проблем, тъй като регистрите за раждане и смърт са оцелели през войната. Съвременна история (след 1999)[редактиране | редактиране на кода] Войната приключва на 10 юни 1999 г. с подписаното от сръбското и югославско правителство споразумение в Куманово, изразяващо съгласие управлението на провинцията да бъде предадено на ООН. След края на Косовската война международни сили под егидата на НАТО (КФОР) навлизат в провинцията, за да осигурят безопасност за мисията на ООН в Косово (ЮНМИК). Преди и по време на предаването на властта около 100 хиляди сърби и роми напускат провинцията поради страх от репресии. Що се отнася до ромите, според много албанци те са подпомагали сърбите по време на войната. Много от тях напускат заедно с изтеглящите се сръбски сили за сигурност, страхувайки се, че ще станат жертва на връщащите се албански бежанци и борци на АОК, които ги обвиняват в насилие по време на войната. След края на войната, докато КФОР се опитва да възстанови реда, хиляди неалбански жители на провинцията са принудени да напуснат Косово поради заплахи, нападения и вълна от престъпления. Голям брой бежанци от Косово все още живеят във временни лагери и подслони на сръбска земя. През 2002 г. Сърбия и Черна гора обявяват, че са предоставили подслон на 277 хиляди вътрешно разселени лица (мнозинството от които - сърби и роми от Косово). В тях влизат 201 641 души, подслонени в Сърбия, 29 451 души в Черна гора и около 46 000 разселени в самата провинция Косово, включително 160 хиляди завърнали се бежанци, които не могат да обитават своите предишни домове.[4][5] Според някои източници броят е доста по-малък. Европейската инициатива за стабилност изчислява, че разселените лица са около 65 хиляди, а още 40 хиляди сърби са останали в Косово. Тези данни обаче не обясняват какво се е случило с голяма част от етническото сръбско население на провинцията отпреди 1999 г. Най-голямата концентрация на сърби в Косово е в северната част на провинцията над река Ибър, но според изчисленията две трети от сръбското население в Косово продължава да живее в доминираната от албанци южна част на провинцията. На 17 март 2004 г. сериозни безредици в Косово довеждат до смъртта на 19 души и до унищожението на 35 сръбски православни църкви и манастири в провинцията, след като албанците започват погроми срещу сърбите. Още няколко хиляди косовски сърби напускат домовете си, за да търсят убежище на сръбска земя или в доминираната от сърби северна част на Косово. През 2006 г. започват международни преговори за определяне на статута на Косово, в изпълнение на резолюция 1244 на Съвета за сигурност на ООН, с която през 1999 г. приключва косовският конфликт. Въпреки че международната общност признава сръбския суверенитет над Косово, мнозинството сред населението на провинцията предпочита независимост. През февруари 2006 г. започват подкрепени от ООН преговори, водени от специалния пратеник на ООН за Косово Марти Ахтисаари. Въпреки че е постигнат напредък по техническите въпроси, двете преговарящи страни остават на противоположни позиции по отношение на статута на провинцията.[11] През февруари 2007 г. Ахтисаари представя пред лидерите в Белград и Прищина предложение за решение на статута на Косово. То става основа на проекторезолюция на Съвета за сигурност на ООН, която предлага да се установи „наблюдавана независимост” за провинцията. От началото на юли 2007 г. проекторезолюцията, подкрепена от САЩ, Великобритания и други европейски членове на Съвета за сигурност, е променяна четири пъти, за да се отговори на руските опасения, че тя ще подкопае принципа за държавния суверенитет. [7] Руската федерация, която има вето в Съвета за сигурност, като една от петте постоянни членки, обявява, че няма да подкрепи резолюция, която е неприемлива и за Белград, и за Прищина. На 17 февруари 2008 г. Косово обявява независимост, която предизвиква различни реакции на международната сцена. Международен статус на Косово Извори[редактиране | редактиране на кода] - ↑ Ibid. - ↑ "The name Kosovo". Dr John-Peter Maher, Professor Emeritus of Linguistics, Northeastern Illinois University - ↑ The Balkans. From Constantinople to Communism. Dennis Hupchik - ↑ Elsie, R. (ed.) (2002): "Gathering Clouds. The roots of ethnic cleansing in Kosovo. Early twentieth-century documents". Dukagjini Balkan Books, Peja (Kosovo, Serbia). - ↑ Treaty of London, 1913 - ↑ Reuters 1986-05-27, "Kosovo Province Revives Yugoslavia's Ethnic Nightmare" - ↑ Christian Science Monitor 1986-07-28, "Tensions among ethnic groups in Yugoslavia begin to boil over" - ↑ New York Times 1987-06-27, "Belgrade Battles Kosovo Serbs" - ↑ The Economist, June 05, 1999, U.S. Edition, 1041 words, "What's next for Slobodan Milošević?" - ↑ Yugoslavia The Old Demons Arise, TIME Magazine, 6 август, 1990 - ↑ "UN frustrated by Kosovo deadlock ", BBC News, 9 октомври, 2006.
1.1 1.2 2.1 3.1 3.2 3.3 3.4 3.5 3.6 4.1 5.1 5.2 5.3 5.4 6.1 6.2 6.3 7.1 7.2 7.3 8.1 9.1 10.1 10.2 10.3 11.1 11.2 12.1 12.2 13.1 14.1 14.2 14.3 14.4 14.5 14.6 15.1 15.2 15.3 15.4 16.1 16.2 16.3 17.1 18.1 19.1 19.2 20.1 20.2 21.1 21.2 21.3 21.4 22.1 23.1 23.2 23.3 23.4 23.5 23.6 23.7 24.1 24.2 24.3 24.4 25.1 25.2 25.3 25.4 26.1 26.2 26.3 27.1 27.2 27.3 27.4 28.1 29.1 29.2 29.3 29.4 30.1 30.2 30.3 30.4 30.5 30.6 31.1 31.2 31.3 31.4 32.1 32.2 32.3 32.4 33.1 33.2 34.1 34.2 34.3 34.4 34.5 35.1 36.1 36.2 36.3 36.4 36.5 36.6 36.7 36.8 37.1 37.2 37.3 37.4 37.5 38.1 38.2 39.1 39.2 39.3 39.4 39.5 40.1 41.1 41.2 41.3 41.4 42.1 42.2 42.3 43.1 43.2 43.3 43.4 43.5 44.1 45.1 45.2 45.3 46.1 46.2 46.3 46.4 46.5 47.1 47.2 47.3 47.4 48.1 48.2 48.3 48.4 48.5 49.1 49.2 50.1 50.2 51.1 51.2 52.1 53.1 53.2 53.3 53.4 53.5 53.6 54.1 54.2 54.3 55.1 55.2 56.1 56.2 56.3 56.4 56.5 57.1 58.1 59.1 59.2 59.3 59.4 60.1 61.1 62.1 62.2 62.3 63.1 63.2 64.1 65.1 65.2 65.3 66.1 66.2 67.1 68.1 69.1 70.1 71.1 71.2 72.1 72.2 73.1 73.2 74.1 74.2 74.3 75.1 75.2 76.1 76.2 76.3 77.1 78.1 79.1 80.1 81.1 81.2 81.3 82.1 82.2 82.3 83.1 83.2 84.1 84.2 85.1 85.2 86.1 86.2 86.3 87.1 87.2 88.1 88.2 88.3 89.1 90.1 90.2 91.1 92.1 93.1 94.1 95.1 96.1 97.1 98.1 99.1 100.1 101.1 102.1 103.1 103.2 103.3 104.1 105.1 106.1 106.2 107.1 108.1 108.2 109.1 109.2 110.1 110.2 110.3
Kosovo during the 20th century history has largely been characterised by wars and major population displacements. The region formed a part of numerous entities, some internationally recognised, others not. The onset of the 20th centuryEdit At the turn of the century, Kosovo lay entirely within the Ottoman Empire. Its status was as a vilayet and it occupied a territory significantly larger than today's entity and with Üsküp (now Skopje) as provincial capital. Its own borders were internally expanded following a local administrations reorganisation by the Porte in 1882. The independence of Serbia and Montenegro in 1878 meant that Kosovo was the last line of defence for the Ottomans in Rumelia (Ottoman territory on the European continent). After Bosnia and Herzegovina was incorporated into Austria-Hungary in 1908, Kosovo shared a frontier with three countries: Serbia, Montenegro and Austria-Hungary. This is how Kosovo remained until the Ottoman Empire was dragged into the First Balkan War in which the local non-Turkish population of Rumelia struggled for self-determination in addition to a joint attack by the Balkan League (all serving the interests of those nations while seeking to expand their own borders); during this time, the populous Albanian nation fought its own battle against both the Ottomans and the surrounding countries that attempted to deny the Albanians a national state. Balkan WarsEdit During the Balkan Wars of 1912, most of Kosovo was taken from the Ottoman Empire by the Kingdom of Serbia while the region of Metohija (known as the Dukagjini Valley to ethnic-Albanians) was taken by the Kingdom of Montenegro. Throughout the centuries, populations of ethnic Serbs and Albanians tended to shift following territorial handovers. As a result of the multi-ethnic composition of Kosovo, the new administrations provoked a mixed response from the local population. Whilst Albanians (with a slim majority of just over 50%) did not welcome Serbian rule,[1] the non-Albanian population (mainly Bulgarian, Serb and Bosniak) considered this a liberation. Kosovo remained Ottoman territory until it was conquered by Serbian forces in 1912. Serbs would say "liberated"; but even their own estimates put the Orthodox Serb population at less than 25%. The majority population was Albanian, and did not welcome Serb rule, so "conquered" seems the right word. But legally, Kosovo was not incorporated into the Serbian kingdom in 1912; it remained occupied territory until some time after 1918. Then, finally, it was incorporated, not into a Serbian state, but into a Yugoslav one. And with one big interruption (the second world war) it remained part of some sort of Yugoslav state until June 2006.[4] In 1918, Serbia became a part of the newly formed Kingdom of Serbs, Croats and Slovenes, later named Yugoslavia. World War IEdit During World War I, Kosovo was occupied by the Bulgarian and Austro-Hungarian forces following a defeat of Serbian and allied armies in 1915. In the winter of 1915–1919, during World War I,Kosovo became known as the Great Serbian Retreat. Many died as they retreated toward the Allies in Corfu and Thessaloniki, losing up to an estimated 100,000 soldiers along the way.[citation needed] The Serbian Army (helped mainly by the Italian and French Army) was able to recuperate and the sick and injured soldiers received medical attention since they were away from the front lines. Once they were refreshed and regrouped, they returned to the battlefield. In 1918, the Serbian Army pushed the Central Powers out of Kosovo. Following World War I, the Kingdom of the Serbs, Croats and Slovenes was formed, bringing together Serbian Kosovo and Montenegrin Metohija within the Kingdom of Serbia. Kingdom of Yugoslavia (1918-1941)Edit The peace treaties of 1919–1920 established a Yugoslav state named "The Kingdom of Slovenes, Croats and Serbs", also called "Yugoslavia". The Kingdom comprised 12 million people, 300,000 were Albanian. Kosovo was split into four counties — three being a part of the entity of Serbia: Zvečan, Kosovo and southern Metohija; and one of Montenegro: northern Metohija. However, the new administration system since 26 April 1922 split Kosovo among three Areas of the Kingdom: Kosovo, Rascia and Zeta. In 1929, the Kingdom was transformed into the Kingdom of Yugoslavia. The territories of Kosovo were split among the Banate of Zeta, the Banate of Morava and the Banate of Vardar. By 1921 Albanian Kosovars asked the League of Nations to unite Kosovo with Albania. They alleged 12,000 Albanians had been killed and 22,000 imprisoned since 1918. A Kachak movement of armed Albanians seeking union with Albania developed. As a result Albanians in Kosovo were increasingly seen by Serbs as being an irredentist movement, subversive to the Yugoslav constitution. Colonisation of Kosovo was a state project implemented by the Kingdom of Yugoslavia during the interwar period. During this colonisation, 60,000-65,000 people settled in Kosovo[2][3] colonists. Over 90% of the total number of colonists were Serbs (including Montenegrins).[4] Parallel with the colonization, the country carried out forced migration of Albanians from Kosovo.[5] During the period 1918–1941 90,000 to 150,000 Albanians and other Muslims emigrated from Kosovo.[6][7] World War IIEdit Yugoslavia was conquered by the Axis in April 1941 and divided mainly between Italy and Germany. Kosovo was included mainly in the Italian controlled area and was united to fascist Albania between 1941 and 1943. After the Axis invasion, the greatest part of Kosovo became a part of Italian-controlled Greater Albania, and a smaller, Eastern part by the Bulgaria] and Nazi-German-occupied Serbia. Since the Italian occupied Albanian political leadership had decided in the Conference of Bujan that Kosovo would remain a part of Albania, they started expelling the Serbian and Montenegrin populations. After the surrender of the Kingdom of Italy in September 1943, the German forces took over direct control of the region. Kosovo was liberated in summer 1944 by Yugoslav partisans with the help of the Albanian partisans of the Comintern, and became a province of Serbia within the Democratic Federal Yugoslavia. The Kosovo Albanians, who had been promised self-determination if they joined the partisans, rebelled and martial law was declared. It took about six months for the area to be pacified after some 20,000 Albanians under Shaban Polluza resisted integration of Kosovo within Yugoslavia.[8] Socialist Yugoslavia (1945-1989)Edit The province was first formed in 1945 as the Autonomous Kosovo-Metohian Area to protect[citation needed] its regional Albanian] majority within the People's Republic of Serbia as a member of the Federal People's Republic of Yugoslavia under the leadership of the Partisan leader. This was to be the first time in history that the name of Kosovo came to espouse its current borders; prior to this, its borders, along with its status had fluctuated with time. These borders were drawn carefully so as to incorporate an area with a heavy concentration of Albanians. One such explanation for Kosovo's lines of demarcation never having been properly defined is that its Slavic and Albanian populations have even disputed the origins of the name. As such, the imaginary borders have also been disputed; for example, Albanians are of the belief that the Preševo Valley constitutes eastern Kosovo, whilst Serbs have rendered regions within today's Republic of Macedonia to be traditional Kosovo, such as Skopje, once capital of the Ottoman province, and with a Serb/Bulgarian (Slavic) ethnic majority. Josip Broz Tito initiated this new internal entity, however, in its first years, it was symbolic as it had no factual autonomy. After Yugoslavia's name change to the Socialist Federal Republic of Yugoslavia and Serbia's to the Socialist Republic of Serbia in 1953, Kosovo gained inner autonomy in the 1960s. In the 1974 constitution, the Socialist Autonomous Province of Kosovo's government received higher powers, including the highest governmental titles — President and Premier and a seat in the Federal Presidency which made it a de facto Socialist Republic within the Federation, but remaining as a Socialist Autonomous Province within the Socialist Republic of Serbia. Tito had pursued a policy of weakening Serbia, as he believed that a "Weak Serbia equals a strong Yugoslavia"[citation needed]. To this end Vojvodina and Kosovo became autonomous regions and were given the above entitled privileges as defacto republics.[citation needed] Serbo-Croatian, Albanian were defined as official languages on the provincial level marking the two largest linguistic Kosovan groups: Albanians and Serbs. In fact, the Albanian people were able to open independent Albanian-speaking schools and universities. In the 1970s, an Albanian nationalist movement pursued full recognition of the Province of Kosovo as another Republic within the Federation, while the most extreme elements aimed for full-scale independence. Tito's arbitrary regime dealt with the situation swiftly, but only giving it a temporary solution. This combined with a very high birth rate of Albanians, and emigrations of Serbs to other parts of Yugoslavia further tilted the ethnic balance of Kosovo. Their number tripled gradually rising from almost 75% to over 90%, but the number of Serbs barely increased and dropped in the full share of the total population from some 15% down to 8%. Beginning in March 1981, Kosovar Albanian students organized protests seeking that Kosovo become a republic within Yugoslavia. Those protests rapidly escalated into violent riots "involving 20,000 people in six cities"[9] that were harshly contained by the Yugoslav government. During the 1980s, ethnic tensions continued with frequent violent outbreaks against Serbs and Yugoslav state authorities resulting in increased emigration of Kosovo Serbs and other ethnic groups.[10][11] The Yugoslav leadership tried to suppress protests of Kosovo Serbs seeking protection from ethnic discrimination and violence.[12] Although they were many reports of genocide and rape against the Serbian population in Kosovo, some civil rights groups dismissed them as untrue [13][14][15] and that economical situation (with Kosovo being the poorest area) was the catalyst for many Serb and Albanian migrations: " There were genuine grievances by both Serbs and Albanians in Kosova, and both groups felt threatened. But Serb independent journalists and human rights workers found the more inflammatory charges to be total fabrications. A study of police records in Kosova showed only one rape of an ethnic Serb by an Albanian in an entire year. Similarly, the alleged destruction of Serb shrines turned out to involve isolated cases of vandalism, graffiti, and cutting of trees on church property -- hate crimes, perhaps, but surely not the organized, genocidal annihilation that was claimed.[16] " In fact crime and especially rape was lower in Kosovo than in the rest of Serbia.[17] In 1986, the Serbian Academy of Sciences and Arts (SANU) was working on a document which later would be known as the SANU Memorandum, a warning to the Serbian President and Assembly of the existing crisis and where it would lead. An unfinished edition was filtered to the press. In the essay, SANU criticised the state of Yugoslavia and made remarks that the only member state contributing at the time to the development of Kosovo and Macedonia (by then, the poorest territories of the Federation) was Serbia. According to SANU, Yugoslavia was suffering from ethnic strife and the disintegration of the Yugoslav economy into separate economic sectors and territories, which was transforming the federal state into a loose confederation.[18] On the other hand, some think that Slobodan Milošević used the discontent reflected in the SANU memorandum for his own political goals, during his rise to power in Serbia at the time,[19] Milošević was initially sent there as a member of the Communist party. Initially Milošević did not talk to the Serbian nationalists who were at that point demonstrating for rights and freedoms that had been denied to them. During these meetings he agreed to listen to their grievances. During the meeting, outside the building where this forum was taking place police started fighting the locals who had gathered there, mostly Serbs eager to voice their grievances. After hearing about the police brutality outside of the halls, Milošević came out and in an emotional moment promised the local serbs that "Nobody would beat you again." This news byte was seen on evening news and catapulted then-unknown Milošević to the forefront of the current debate about the problems on Kosovo. In order to save his skin, Milošević fought back and established a political coup d'état. He gained effective leadership and control of the Serbian Communist party and pressed forward with the one issue that had catapulted him to the forefront of the political limelight, which was Kosovo. By the end of the 1980s, calls for increased federal control in the crisis-torn autonomous province were getting louder. Slobodan Milošević pushed for constitutional change amounting to suspension of autonomy for both Kosovo and Vojvodina.[20] Milosevic capitalized on this discontent to consolidate his own position in Serbia. In 1987, Serbian President Ivan Stambolić sent Milošević to Kosovo to "pacify restive Serbs in Kosovo." On that trip, Milošević broke away from a meeting with ethnic Albanians to mingle with angry Serbians in a suburb of Pristina. As the Serbs protested they were being pushed back by police with batons, Milošević told them, "No one is allowed to beat you."[21] This incident was later seen as pivotal to Milošević's rise to power.[citation needed] One of the events that contributed to Milošević's rise to power was the Gazimestan Speech, delivered on 28 June 1989 to 100,000 Serbs attending the celebration in Gazimestan to mark the 600th anniversary of the Battle of Kosovo, though this battle was not only Serbian battle against Turks but Albanian too. Many think that this speech helped Milošević consolidate his authority in Serbia.[22] In 1989, Milošević, employing a mix of intimidation and political maneuvering, drastically reduced Kosovo's special autonomous status within Serbia. Soon thereafter, After being pushed out of their jobs, out of the parliament, schools, TV, hospital and all other important institutions, Kosovo Albanians organized a non-violent separatist movement, employing widespread civil disobedience, with the ultimate goal of achieving the independence of Kosovo.[23] Kosovo Albanians boycotted state institutions and elections and established separate Albanian schools and political institutions. On 2 July 1990, an unconstitutional Kosovo parliament declared Kosovo an independent country, although this was not recognized by Belgrade or any foreign states. Two years later, in 1992, the parliament organized an unofficial referendum which was observed by international organizations[citation needed] but was not recognized internationally. With an 80% turnout, 98% voted for Kosovo to be independent. Kosovo WarEdit After the Dayton Agreement in 1995, some Albanians organized into the Kosovo Liberation Army (KLA), employing guerilla-style tactics against Serbian police forces and civilians. Violence escalated in a series of KLA attacks and Serbian reprisals into the year 1999, with increasing numbers of civilian victims. In 1998 western interest increased and the Serbian authorities were forced to sign a unilateral ceasefire and partial retreat. Under the October agreement, the Kosovo Verification Mission moved into Kosovo to monitor the ceasefire, while Yugoslav military forces partly pulled out of Kosovo. However, the ceasefire was systematically broken shortly thereafter by KLA forces, which again provoked harsh counterattacks by the Serbs. On 16 January 1999, bodies that were claimed to be those of 45 Albanian civilians were found in the town of Racak. The victims had been executed by Serb forces.[24][25] The Racak Massacre was instrumental in increasing the pressure on Serbia in the following conference at Rambouillet. After more than a month of negotiations Yugoslavia refused to sign the prepared agreement, primarily, it has been argued, because of a clause giving NATO forces access rights to not only Kosovo but to all of Yugoslavia (which the Yugoslav side saw as tantamount to military occupation). This triggered a 78-day NATO campaign in 1999. At first limited to military targets in Kosovo proper, the bombing campaign was soon extended to cover targets all over Yugoslavia, mainly military camps, but also including bridges, power stations, factories, broadcasting stations, and various military buildings. During the conflict, roughly one million ethnic Albanians were expelled or were forcefully driven from Kosovo, several thousand were killed (the numbers and the ethnic distribution of the casualties are uncertain and highly disputed). An estimated ten to twelve thousand ethnic Albanians and three thousand Serbs are believed to have been killed during the conflict. Some 3,000 people are still missing, of which 2,500 are Albanian, 400 Serbs, and 100 Roma.[26] Some of the worst massacres against civilian Albanians occurred after that NATO started the bombing of Yugoslavia. Cuska massacre,[27] Podujevo massacre,[28] Velika Krusa massacre[29] are some of the massacres committed by Serbian army, police, and paramilitary. The war also resulted in destruction of property, including many historical buildings. According to a report compiled by the U.S.-based Kosovo Cultural Heritage Project, Serbian forces destroyed approximately one-third of the mosques in Kosovo. According to the report, other historic structures associated with the culture and religion of Kosovo's Albanian population had also been singled out for attack by Serbian forces. The report also noted that damage from Nato bombs was limited and that, after the withdrawal of Serbian forces, many orthodox churches were destroyed by Albanians. According to a report by the Institute for the Protection of the Cultural Monuments of Serbia, some 160 cultural monuments in Serbia-proper were seriously endangered, damaged, or destroyed by NATO bombs, including twenty-five monasteries, thirty-four churches, three mosques, one synagogue, forty objects of city architecture, seven objects of folk masonry, twenty-five town centers, thirteen archaeological sites, and sixteen memorial monuments.[30] Kosovo after the warEdit After the war ended, the UN Security Council passed Resolution 1244 that placed Kosovo under transitional UN administration (UNMIK) and authorized KFOR, a NATO-led peacekeeping force. Almost immediately returning Kosovo Albanians attacked Kosovo Serbs, causing some 200,000-280,000[31] Serbs and other non-Albanians[32] to flee (note: the current number of internally displaced persons is disputed,[33][34][35][36] with estimates ranging from 65,000[37] to 250,000[38][39]). Many displaced Serbs were afraid, at least initially, to return to their homes, even with UNMIK protection. By 2006 over 16,000 Serbs have returned to Kosovo. In 2001, UNMIK promulgated a Constitutional Framework for Kosovo which established the Provisional Institutions of Self-Government (PISG), including an elected Kosovo Assembly, Presidency and office of Prime Minister. Kosovo held its first free, Kosovo-wide elections in late 2001 (municipal elections had been held the previous year). UNMIK oversaw the establishment of a professional, multi-ethnic Kosovo Police Service. In March 2004, Kosovo experienced its worst inter-ethnic violence since the Kosovo War. The unrest in 2004 was sparked by a series of minor events that soon cascaded into large-scale riots. Kosovo Albanians mobs burned hundreds of Serbian houses, Serbian Orthodox Church sites (including some medieval churches and monasteries) and UN facilities. Kosovo Police established a special investigation team to handle cases related to the 2004 unrest and according to Kosovo Judicial Council by the end of 2006 the 326 charges filed by municipal and district prosecutors for criminal offenses in connection with the unrest had resulted in 200 indictments: convictions in 134 cases, and courts acquitted eight and dismissed 28; 30 cases were pending. International prosecutors and judges handled the most sensitive cases.[40] The 1990sEdit After the constitutional changes, the parliaments of all Yugoslavian republics and provinces, which until then had MPs only from the Communist Party of Yugoslavia, were dissolved and multi-party elections were held for them. Kosovo Albanians refused to participate in the elections and held their own, unsanctioned elections instead. As election laws required (and still require) turnout higher than 50%, the parliament of Kosovo could not be established. The new constitution abolished the individual provinces' official media, integrating them within the official media of Serbia while still retaining some programs in the Albanian language. The Albanian-language media in Kosovo was suppressed. Funding was withdrawn from state-owned media, including that in the Albanian language in Kosovo. The constitution made creating privately owned media possible, however their functioning was very difficult because of high rents and restricting laws. State-owned Albanian language television or radio was also banned from broadcasting from Kosovo.[41] However, privately owned Albanian media outlets appeared; of these, probably the most famous is "Koha Ditore", which was allowed to operate until late 1998 when it was closed after it published a calendar which was claimed to be a glorification of ethnic Albanian separatists. The constitution also transferred control over state-owned companies to the Serbian government (at the time, most of the companies were state-owned and de jure they still are). In July 1990, the Kosovo Assembly attempted to declare independence.[42] Belgrade responded by trying to arrest those who had voted, shutting down media, and by September 1990 up to 123,000 Albanian workers were fired from their positions in government and the media, as were teachers, doctors, and workers in government-controlled industries,[43] provoking a general strike and mass unrest. Some of those who were not sacked quit in sympathy, refusing to work for the Serbian government. Although the government claimed that it was simply getting rid of old communist directors, the sackings were widely seen as a purge of ethnic Albanians. The old Albanian educational curriculum and textbooks were revoked and new ones were created. The curriculum was (and still is, as that is the curriculum used for Albanians in Serbia outside Kosovo) basically the same as Serbian and that of all other nationalities in Serbia except that it had education on and in the Albanian language. The new textbooks were (and still are) basically the same as those in Serbian, except that they were in the Albanian language. Education in Albanian was withdrawn in 1992 and re-established in 1994.[44] At the Pristina University, which was seen as a centre of Kosovo Albanian cultural identity, education in the Albanian language was abolished and Albanian teachers were also sacked en masse. Albanians responded by boycotting state schools and setting up an unofficial parallel system of Albanian-language education. Kosovo Albanians were outraged by what they saw as an attack on their rights. Following mass rioting and unrest from Albanians as well as outbreaks of inter-communal violence, in February 1990, a state of emergency was declared, and the presence of the Yugoslav Army and police was significantly increased to quell the unrest. Unsanctioned elections were held in 1992, which overwhelmingly elected Ibrahim Rugova as "president" of a self-declared Republic of Kosovo; however these elections were not recognised by Serbian nor any foreign government. In 1995, thousands of Serb refugees from Croatia settled in Kosovo, which further worsened relations between the two communities. Albanian opposition to sovereignty of Yugoslavia and especially Serbia had surfaced in rioting (1968 and March 1981) in the capital Pristina. Ibrahim Rugova advocated non-violent resistance, but later when it became apparent that this was not working, opposition took the form of separatist agitation by opposition political groups and armed action from 1996 by the "Kosovo Liberation Army" (Ushtria Çlirimtare e Kosovës, or UÇK). Recent history (1999 to present)Edit The war ended on 10 June 1999 with the Serbian and Yugoslav governments signing the Kumanovo agreement which agreed to transfer governance of the province to the United Nations. A NATO-led Kosovo Force (KFOR) entered the province following the Kosovo War, tasked with providing security to the UN Mission in Kosovo (UNMIK). Before and during the handover of power, an estimated 100,000 Serbs and other non-Albanians, mostly Romani, fled the province for fear of reprisals. In the case of the non-Albanians, the Roma in particular were regarded by many Albanians as having assisted the Serbs during the war. Many left along with the withdrawing Serbian security forces, expressing fears that they would be targeted by returning Albanian refugees and KLA fighters who blamed them for wartime acts of violence. Thousands more were driven out by intimidation, revenge attacks and a wave of crime after the war as KFOR struggled to restore order in the province. Large numbers of refugees from Kosovo still live in temporary camps and shelters in Serbia proper. In 2002, Serbia and Montenegro reported hosting 277,000 internally displaced people (the vast majority being Serbs and Roma from Kosovo), which included 201,641 persons displaced from Kosovo into Serbia proper, 29,451 displaced from Kosovo into Montenegro, and about 46,000 displaced within Kosovo itself, including 16,000 returning refugees unable to inhabit their original homes.[45] Some sources put the figure far lower; the European Stability Initiative estimates the number of displaced people as being only 65,000, with another 128,000 Serbs remaining in Kosovo. The largest concentration is in the north of the province above the Ibar river, but an estimated two-thirds of the Serbian population in Kosovo continues to live in the Albanian-dominated south of the province.[46] In 17 March 2004, serious unrest in Kosovo led to several deaths, and the destruction of a large number of Orthodox churches and monasteries in the province, as Albanians clashed with Serbs. Several thousand more Kosovo Serbs were reported to have left their homes to seek refuge in Serbia proper or in the Serb-dominated north of Kosovo proper. International negotiations began in 2006 to determine the final status of Kosovo, as envisaged under UN Security Council Resolution 1244. Whilst Serbia's continued sovereignty over Kosovo is recognised by the international community, a clear majority of the province's population (which was mainly Albanian) would prefer independence. The UN-backed talks, led by UN Special Envoy Martti Ahtisaari, began in February 2006. Whilst progress was made on technical matters, both parties remained diametrically opposed on the question of status itself.[47] In February 2007, Ahtisaari delivered a draft status settlement proposal to leaders in Belgrade and Pristina, the basis for a draft UN Security Council Resolution which proposes 'supervised independence' for the province. As of early July 2007 the draft resolution, which is backed by the United States, United Kingdom and other European members of the United Nations Security Council, had been rewritten four times to try to accommodate Russian concerns that such a resolution would undermine the principle of state sovereignty.[48] Russia, which holds a veto in the Security Council as one of five permanent members, stated that it would not support any resolution which is not acceptable to both Belgrade and Pristina.[49] After UN-sponsored negotiations failed to reach a consensus on an acceptable constitutional status, Kosovo declared independence from Serbia] on 17 February 2008.[50] Among EU countries Spain, Greece, Romania, Slovakia, and Cyprus do not recognize it as a state. ReferencesEdit - ^ Noel Malcolm (26 February 2008). "Noel Malcolm: Is Kosovo Serbia? We ask a historian | World news". London: The Guardian. - ^ M. Obradović, Agrarna reforma i kolonizacija na Kosovu 1918-1941 (pp. 153, 210, 215, 220), Priština 1981. - ^ Prva balistička pobuna[dead link] - ^ "Aleksandar Pavlović, Prostorni raspored Srba i Crnogoraca kolonizovanih na Kosovo i Metohiju u periodu između 1918. godine". Scindeks-clanci.nb.rs. - ^ "Expulsions of Albanians and Colonisation of Kosova". Kosova.com. - ^ Memorandum submitted by the UK Foreign and Commonwealth Office, FRY/KOSOVO: SERBIAN PLANS FOR ETHNIC CLEANSING, HISTORICAL BACKGROUND AND PRECEDENTS, 7 June 2000, [1] - ^ Richard Jansen. "A Short History of Kosovo". Lamar.colostate.edu. - ^ The Serbs: history, myth, and the ... - Google Books. Books.google.com. - ^ New York Times 19 April 1981, "One Storm has Passed but Others are Gathering in Yugoslavia" - ^ Reuters 27 May 1986, "Kosovo Province Revives Yugoslavia's Ethnic Nightmare" - ^ Christian Science Monitor 28 July 1986, "Tensions among ethnic groups in Yugoslavia begin to boil over" - ^ New York Times 27 June 1987, "Belgrade Battles Kosovo Serbs" - ^ Kosovo: how myths and truths started ... - Google Books. Books.google.com. - ^ The media of conflict: war reporting ... - Google Books. Books.google.com. - ^ Kosovo: contending voices on Balkan ... - Google Books. Books.google.com. - ^ "How Serbs Used Monasteries to Entice Ethnic Hatred. Michael Sells/Kosova Crisis Centre (Accessed 15 June 1999)". Ess.uwe.ac.uk. - ^ State identities and the ... - Google Books. Books.google.com. - ^ SANU (1986): Serbian Academy of Sciences and Arts Memorandum. GIP Kultura. Belgrade. - ^ Julie A Mertus: "Slobodan Milošević: Myth and Responsibility"[dead link] - ^ Reuters 30 July 1988, "Yugoslav Leaders Call for Control in Kosovo, Protests Loom" - ^ CNN In-Depth Specials - Kosovo: Prospects For Peace - Milosevic Profile[dead link] - ^ The Economist, 5 June 1999, U.S. Edition, 1041 words, What's next for Slobodan Milošević? - ^ Clark, Howard. Civil Resistance in Kosovo. London: Pluto Press, 2000. - ^ By Jon SilvermanBBC legal affairs correspondent (14 February 2002). "World | Europe | Racak massacre haunts Milosevic trial". BBC News. - ^ "Yugoslav Government War Crimes in Racak(Press Release, January 1999)". Hrw.org. - ^ "World | Europe | 3,000 missing in Kosovo". BBC News. - ^ "Justice for Kosovo - Massacre at Cuska". Americanradioworks.publicradio.org. - ^ "CBC News Indepth: Balkans". Cbc.ca. Archived from the original on 12 May 2010. - ^ "Inside Kosovo | Velika Krusa". BBC News. - ^ The report by Kosovo Cultural Heritage Project is summarized in this article:Architectural Heritage in Kosovo: A Post-War Report By Andrew Herscher and Andras Riedlmayer. Destruction to the cultural heritage of Kosovo is also outlined in two articles in the magazine Archeology: "Insight: Legacy of Medieval Serbia", James Wiseman, Volume 52 Number 5, September/October 1999 and "Kosovo War Damage" by Nikos Axarlis, Spencer P.M. Harrington, and Andrew L. Slayman, Volume 52 Number 4, July/August 1999. A report published by The Institute for the Protection of the Cultural Monuments of Serbia also outlines destruction to historical buildings in Serbia proper:"A large number of cultural monuments in Serbia damaged", Serbia-info, 12 June 1999 - ^ "Kosovo: The Human Rights Situation and the Fate of Persons Displaced from Their Homes (.pdf) ", report by Alvaro Gil-Robles, Council of Europe Commissioner for Human Rights, Strasbourg, 16 October 2002, p. 30.[dead link] - ^ Note: Including Roma, Egyptian, Ashkalli, Turks and Bosniaks. – Sources: - Coordinating Centre of Serbia for Kosovo-Metohija: Principles of the Program for Return of Internally Displaced Persons from Kosovo and Metohija - "Kosovo: The Human Rights Situation and the Fate of Persons Displaced from Their Homes (.pdf) ", report by Alvaro Gil-Robles, Council of Europe Commissioner for Human Rights, Strasbourg, 16 October 2002, p. 30. - ^ UNHCR, Critical Appraisal of Responsee Mechanisms Operating in Kosovo for Minority Returns, Pristina, February 2004, p. 14. - ^ U.S. Committee for Refugees (USCR), April 2000, Reversal of Fortune: Yugoslavia's Refugees Crisis Since the Ethnic Albanian Return to Kosovo, p. 2-3. - ^ "Kosovo: The human rights situation and the fate of persons displaced from their homes (.pdf) ", report by Alvaro Gil-Robles, Council of Europe Commissioner for Human Rights, Strasbourg, 16 October 2002. - ^ International Relations and Security Network (ISN): Serbians return to Kosovo not impossible, says report (.pdf), by Tim Judah, 7 June 2004. - ^ European Stability Initiative (ESI): The Lausanne Principle: Multiethnicity, Territory and the Future of Kosovo's Serbs (.pdf), 7 June 2004. - ^ Coordinating Centre of Serbia for Kosovo-Metohija: Principles of the program for return of internally displaced persons from Kosovo and Metohija. - ^ UNHCR: 2002 Annual Statistical Report: Serbia and Montenegro, pg. 9 S State Department Report, published in 2007 - ^ [2][dead link] - ^ Noel Malcolm, A Short History of Kosovo, p.346. - ^ Wolfgang Plarre. "ON THE RECORD: //Civil Society in Kosovo// - Volume 9, Issue 1 - August 30, 1999 - THE BIRTH AND REBIRTH OF CIVIL SOCIETY IN KOSOVO - PART ONE: REPRESSION AND RESISTANCE". Bndlg.de. - ^ [3][dead link] - ^ http://www.unhcr.ch/cgi-bin/texis/vtx/statistics/opendoc.pdf?tbl=STATISTICS&id=414ad5b57&page=statistics - ^ "Chronology of all ESI publications - Reports - ESI". Esiweb.org. - ^ "UN frustrated by Kosovo deadlock ", BBC News, 9 October 2006. - ^ "Russia reportedly rejects fourth draft resolution on Kosovo status". SETimes.com. - ^ "UN Security Council remains divided on Kosovo". SETimes.com. - ^ "Kosovo MPs proclaim independence - 17 February 2008". BBC News. 17 February 2008.