http___en.wikipedia.org_wiki_Games_People_Play__book_.xml
1.1 2.1 2.2 2.3 3.1 4.1 4.2 4.3 4.4 5.1 5.2 6.1 6.2 7.1 8.1 9.1 10.1 11.1 11.2 11.3
Игрите, които хората играят Игрите, които хората играят (на английски: Games People Play подзаглавие: Психология на човешките взаимоотношения) е известна книга, написана от психиатъра Ерик Бърн през 1964 г. Откакто е публикувана, от нея са се продали повече от пет милиона копия.[1] На български език е издадена през 2008 г. от издателство ТрансКарго. Книгата описва фунционалните и нефункционалните социални взаимоотношения. Описание[редактиране | edit source] В първата половина на книгата д-р Бърн представя транзакционният анализ като начин за интерпретиране на социалните взаимоотношения. Той описва три роли или его състояния, Дете, Родител и Възрастен и постулира, че много негативни поведения могат да бъдат проследени до сменянето или контаминирането (заразяването на едно его състояние от друго) на его състоянията. Той дискутира и процедурите, ритуалите и развлеченията в социалното поведение в светлината на този метод на анализ. Например шеф, който говори на подчинените си като контролиращ родител често ще предизвиква самоунизително подчинение, гневни избухвания или други подобни на детски отговори реакции от своите служители. Втората част от книгата описва серия от игри, в които хората взаимодействат чрез модели и предсказуеми серии от "транзакции", които на външен вид са приемливи (това е че те могат да се явяват нормални за случайния свидетел или дори за хората, които са включени), но които реално съдържат мотивации, включително личната значимост на включените страни и водят до добре определен предсказуем изход, обикновено непродуктивен. Обикновено "победител" в играта е този, който се върне първи в его състояние Възрастен (макар че реално няма победители в играта). Важно е да се отбележи, че не всички взаимодействия или транзакции са част от играта. По-точно, ако и двете страни в диалога, останат в его състояние Възрастен е малко вероятно да се играе игра. Произход и следствия[редактиране | edit source] През 50-те години Бърн синтезира теорията си за "човешката игра", построявайкия я върху психодинамичния модел на Фройд, особено его състоянията, развивайки по този начин психология на човешките взаимоотношения, наречена транзакционен анализ[1] Транзакционният анализ, според лекаря Джеймс Ален е "когнитивно поведенчески подход за лечение и е много ефективен за справянето с вътрешните модели, както на нас, така и на другите при това и с други психодинамични следствия."[1] Вижте също[редактиране | edit source] Източници[редактиране | edit source] - ↑ а б в Berne, Eric. Games People Play – The Basic Hand Book of Transactional Analysis. New York, Ballantine Books, 1964.
1.1 2.1 2.2 3.1 4.1 4.2 4.3 4.4 5.1 5.2 5.3 6.1 6.2 6.3 7.1 7.2 8.1 9.1 10.1 11.1 11.2 12.1 13.1 13.2 13.3
Games People Play (book) Games People Play: The Psychology of Human Relationships is a bestselling 1964 book by psychiatrist Eric Berne. Since its publication it has sold more than five million copies.[1] The book describes both functional and dysfunctional social interactions. Summary[edit] In the first half of the book, Berne introduces transactional analysis as a way of interpreting social interactions. He describes three roles or ego states, known as the Parent, the Adult, and the Child, and postulates that many negative behaviors can be traced to switching or confusion of these roles. He discusses procedures, rituals, and pastimes in social behavior, in light of this method of analysis. For example, a boss who talks to his staff as a controlling 'parent' will often engender self-abased obedience, tantrums, or other childlike responses from his employees. The second half of the book catalogues a series of "mind games" in which people interact through a patterned and predictable series of "transactions" which are superficially plausible (that is, they may appear normal to bystanders or even to the people involved), but which actually conceal motivations, include private significance to the parties involved, and lead to a well-defined predictable outcome, usually counterproductive. The book uses casual, often humorous phrases such as "See What You Made Me Do," "Why Don't You — Yes But," and "Ain't It Awful" as a way of briefly describing each game. In reality, the "winner" of a mind game is the person that returns to the Adult ego-state first. One example of these games is the one named "Now I've Got You, You Son of a Bitch," in which A is dealing with B, and A discovers B has made a minor mistake, and holds up a much larger and more serious issue until the mistake is fixed, basically holding the entire issue hostage to the minor mistake. The example is where a plumber makes a mistake on a $300 job by underestimating the price of a $3 part as $1. The customer won't pay the entire $300 unless and until the plumber absorbs the $2 error instead of just paying the bill of $300. Not all interactions or transactions are part of a game. Specifically, if both parties in a one-on-one conversation remain in an Adult-to-Adult ego-state, it is unlikely that a game is being played. Origins[edit] In the 1950s, Berne synthesized his theory of "human gaming" and built on work from Paul Federn and Edoardo Weiss and integrated results from Wilder Penfield to develop transactional analysis.[1] Transactional analysis, according to physician James R. Allen, is a "cognitive behavioral approach to treatment and ... a very effective way of dealing with internal models of self and others as well as other psychodynamic issues."[1] Influence[edit] In 1993, American therapist-turned-author James Redfield self-published The Celestine Prophecy influenced by the theory of Berne's human gaming. Specifically, the life games to which Berne refers in his book is a tool used in an individual's quest for energetic independence. References[edit] - ^ a b c Berne, Eric (1964). Games People Play – The Basic Hand Book of Transactional Analysis. New York: Ballantine Books.