http___en.wikipedia.org_wiki_Hand__writing_style_.xml
1.1 2.1 2.2 3.1 3.2 3.3 4.1 4.2 4.3 4.4 5.1 6.1 7.1 8.1 9.1 10.1 11.1 12.1 13.1 14.1 14.2 15.1 15.2 16.1 16.2 16.3 16.4 16.5 16.6 17.1 18.1 19.1 19.2 19.3 19.4 19.5 20.1 20.2 21.1 22.1 22.2 22.3 23.1 23.2 23.3 23.4 23.5 24.1 25.1 26.1 26.2 26.3 26.4 26.5 26.6 27.1 27.2 27.3 28.1 29.1 29.2 29.3 29.4 30.1 30.2 31.1 31.2 31.3 32.1 33.1 33.2 33.3 33.4 33.5 34.1 34.2 34.3 34.4 34.5 35.1 36.1 36.2 36.3 37.1 37.2 37.3 38.1 39.1 39.2 39.3 39.4 39.5 40.1 40.2 41.1 42.1 42.2 42.3 43.1 44.1 44.2 44.3 44.4 44.5 44.6 44.7 44.8 45.1 46.1 46.2 46.3 46.4 46.5 46.6 47.1 48.1 48.2 48.3 48.4 48.5 49.1 49.2 50.1 51.1 51.2 52.1 52.2 52.3 52.4 52.5 52.6 52.7 53.1 53.2 53.3 54.1 54.2 54.3 55.1 55.2 55.3 55.4 55.5 56.1 56.2 56.3 56.4 56.5 57.1 57.2 57.3 57.4 57.5 58.1 59.1 59.2 59.3 60.1 60.2 60.3 60.4 60.5 60.6 60.7 60.8 61.1 61.2 61.3 61.4 62.1 62.2 63.1 63.2 63.3 63.4 64.1 65.1 65.2 66.1 66.2 66.3 66.4 67.1 67.2 67.3 68.1 68.2 68.3 69.1 69.2 70.1 70.2 70.3 71.1 72.1 73.1 74.1 74.2 74.3 74.4 75.1 76.1 76.2 76.3 77.1 77.2 78.1 78.2 79.1 79.2 79.3 80.1 81.1 82.1 82.2 82.3 83.1 83.2 83.3 84.1 84.2 85.1 85.2 85.3 86.1 86.2 86.3 87.1 87.2 88.1 89.1 89.2 90.1 90.2 90.3 91.1 91.2 91.3 92.1 93.1 94.1 95.1 95.2 95.3 96.1 97.1 97.2 97.3 98.1 98.2 98.3 99.1 99.2 99.3 100.1 101.1 102.1 103.1 104.1 105.1 106.1 107.1 108.1 109.1 110.1 111.1 112.1 113.1 114.1
Калиграфия Калиграфия (от гр. kάλλoς – „красота“ и Ypaφή – „писане“) е изкуството на красивото писане. Съвременната дефиниция на калиграфската практика е „изкуството на оформяне на знаците по експресивен, хармоничен и майсторски начин“.[1] Историята на красивото писане на ръка е неразривно свързана с историята на писмеността и почерка и се различава според писмените системи – различават се източноазиатска, арабска, еврейска, европейска и др. калиграфии. От друга страна, във всяка отделна школа се забелязва естетическа еволюция, но ограничена от техническите умения, скоростта на преписване и материалните затруднения. Всеки стил на писане се нарича отделен краснопис и понякога има име (например куфийски (среща се и като куфически) стил и насталик в арабската калиграфия). В съвременността калиграфията е жива под формата на хоби и изкуство и дори изживява нов подем с навлизането на компютрите. Тя продължава да процъфтява под формата на функционални ръкописни надписи като покани за сватби или други важни събития, при създаването на шрифтове, оригинални ръкописни логотипи, в религиозното изкуство, при монументалните надписи. Използва се и за реклама, в киното и телевизията, в актове за раждане/смърт, карти и други творби, където изгледът на надписите има значение. В някои творби на изящните изкуства абстрактното изразяване на ръкописните символи дори може да притъпи или направо да заличи тяхната четливост. Съдържание - 1 Материали и инструменти - 2 Историческо развитие - 3 Съвременно развитие - 4 Вижте също - 5 Бележки - 6 Цитирана литература - 7 Външни препратки Материали и инструменти[редактиране | редактиране на кода] Минималният набор от материали и инструменти се състои от хартия или пергамент, перо, четка или друг инструмент за писане и туш или мастило. В съвременната калиграфия могат да се използват писалки с различни цветове, акварел, гваш, спрей с боя (за графити), пастел, въглен и много други. Традиционната източноазиатска калиграфия използва четчици и китайски туш, който се прави от сажди и животински мазнини. Обикновено е в твърд вид и трябва да се стрие с помощта на специален камък, след което се разрежда с вода, така течността за писане се приготвя от самия калиграф и е част от неговото изкуство. В арабската калиграфия традиционно се използва перо от изсушена тръстика или бамбук, а мастилото, което често е цветно, се избира с такава гъстота, че по-големите щрихи в композицията могат да изглеждат много динамични. Освен върху хартия ислямските калиграфи пишат върху керамични плочки, съдове, килими. Монетите са също поле за изява на калиграфското изкуство. През 692 г. ислямският халифат заменя изображенията върху тях с думи, например при златните динари с голям номинал. Най-общо текстът съдържа цитати от Корана. Към X век персийците, които приемат исляма, започват да втъкават надписи върху украсена коприна, които са така ценни, че кръстоносците ги пренасят в Европа като ценна плячка[2]. Историческо развитие[редактиране | редактиране на кода] Източноазиатска калиграфия[редактиране | редактиране на кода] Калиграфията се развива най-напред в страните с логографическа писменост. Към 3 век вече има китайски трактати по калиграфия и тя е призната за изкуство. Двете използвани днес системи от този тип в Източна Азия са китайската писменост и възникналите под нейно влияние японски канджи. Тук за целите на калиграфията се използва обикновено китайски туш и специална четчица. Калиграфията (на китайски: 書法, шуфа, на японски: 書道, шодо:, на корейски: 書藝, сое, в превод „пътят на писмото“) в Източна Азия се смята за важно изкуство, изтънчена форма на живописта, и е оказала влияние върху развитието на живописните стилове с подобна техника, като например гохуа[3]. Характерна черта на източноазиатската калиграфия е, че тя се изучава предимно от аристокрацията и то в продължение на много години, за да се постигне съвършенство. Това изкуство изисква максимална съсредоточеност и спонтанност при изпълнението и е подложено на въздействието на естетиката и практиката на дзен будизма, а в самия дзен тя е средство за медитация, път на познанието и духовно завещание на учителя [4]. Техника[редактиране | редактиране на кода] Традиционната източноазиатска калиграфия използва т.нар. „четири съкровища“ (文房四寶/文房四宝) или „четири приятеля“ (на корейски: 문방사우) за изписване на китайските букви: четчици за туш, китайски туш в твърд вид, приспособление (камък за стриване) за приготвяне на течен туш и хартия. Към тях могат да се добавят подложки и тежести за хартията. Основните параметри, определящи крайния резултат в работата на калиграфа, са формата, размерът, материалът на косъма на четката, цветът и плътността на туша (мастилото), както и качествата на хартията – нейната повърхност и способност да попива мастилото. Техниката на писане е също много важна. Калиграфът определя какво количество туш ще вземе с четката и след това как ще нанася с нея щрихите. Тук играят роля натискът, наклонът и посоката на движение. В крайна сметка „духът“ на калиграфията се определя от скоростта, ускоренията и забавянията на ръката, обръщанията, ъглите и редът на полагане на щрихите. Китайска калиграфия[редактиране | редактиране на кода] Писменият китайски език си служи с китайски йероглифи (漢字/汉字 пинин: hànzì), които са сигли: всеки символ представлява семема или морфема (смислена частица на езика), както и една сричка; писменият език по този начин може да бъде определен като морфемо-сричково писмо. Китайските йероглифи се изменили с времето от най-ранните си форми. Идеята, че всички китайски йероглифи са или пиктограми, или идеограми, е погрешна: повечето йероглифи съдържат фонетични части и са комбинирани с фонетични компоненти и семантични корени. Само най-простите йероглифи, като жън 人 (човек), жъ 日 (слънце), шан 山 (планина), шуей 水 (вода), имат изцяло пиктографски произход. През 100 г., бележитият учен Сю Шън (許慎, Xǚ Shèn) от династия Хан, класифицира йероглифите в шест категории, а именно пиктограми, прости идеограми, сложни идеограми, фонетични заемки, фонетични сложни и производни йероглифи. От тях само 4% са пиктограми и 80-90% са фонетичен комплекс, съставен от семантичен елемент, който носи значението, и фонетичен елемент, който показва произношението. В речника Канси има признати 214 корена, които дават семантичното значение. Съвременните йероглифи са стилизирани съгласно стандартната азбука (楷书/楷書 kǎishū). В източноазиатската калиграфия се използват много други писмени стилове, включително графичен стил (печатен) (篆书/篆書 zhuànshū), курсивен шрифт (небрежно писмо)(草书/草書 cǎoshū) и графичен стил (чиновническо писмо) (隶书/隸書 lìshū). Художниците калиграфи могат да пишат както традиционни, така и опростени йероглифи, но повечето предпочитат традиционните. Японска калиграфия[редактиране | редактиране на кода] Японската калиграфия се появява през VII век въз основа на китайските стилове. Японските калиграфи създават няколко нови стила, които се отличават с по-голяма простота и емоционалност. Японските логограми обозначават цели понятия, притежават дълбок философски смисъл и способстват за формиране на структурно-образно възприятие у хората. През епохата Едо (1600—1868) се появяват декоративни стилове като кабуки-модзи и дзьо-рури-модзи, които са използвани при създаването на афиши и програми за театрите Кабуки и Дзьорури[4]. Изкуството на японската калиграфия изисква максимална съсредоточеност и спонтанност при изпълнението. Намирайки се под въздействието на естетиката и практиката на дзенбудизма, в самия дзен тя е средство за медитация, път на познание и духовно завещание на учителя[4]. Съвременната японска калиграфия запазва многовековните традиции и на тяхна основа създава и развива нови направления. В 1948 г. е създадена „Асоциация на майсторите на съвременната калиграфия“, която и до днес е една от водещите световни организации и организира ежегодни изложби. Характерна особеност на японската калиграфия от XX век са окрупнените и обобщени образи, изписани в динамичен маниер, както и принципът на „артистична игра с четка и туш“[4]. Арабска калиграфия[редактиране | редактиране на кода] Арабската калиграфия (араб. хатт (خط), производна от „линия“ или „дизайн“.[5]) заема особено място в ислямското изкуство и възниква в процеса на преписване на Корана. По тази причина написаното слово само по себе получава сакрален смисъл. По думите на Кази-Ахмед ибн Мирмунши ал-Хюсейн (16 в.) „мистичното отношение към писаното слово в мюсюлманския Изток превръща самия процес на преписване на Корана в акт, тясно свързан с религиозната догма на опрощаване на греховете“. Историята на арабско-ислямската калиграфия е неразривно свързана с историята на самия Коран и с необходимостта от записване и украсяване на Божието слово. Ранните арабски стилове се развиват по време на Умаядската династия (661–750) и в началния период от управлението на Абасидите (750–1258). Още през IX век багдадските халифи започнали да събират големи библиотеки и да строят специални центрове (на арабски „Дар ал-хикма“ – дом на мъдростта), в които се трудели преводачи и преписвачи. Благодарение на това през XIII век в Багдад има библиотеки с по няколко десетки хиляди книги. След преминаването от пергамент към хартия много повече писари започват да преписват Корана и да превеждат гръцки, пехлевийски (средноперсийски) и коптски книги по история и медицина. В някои от тях вече има рисунки и географски карти. По-късно се появяват поетически сборници (дивани), генеалогични трудове и др. Калиграфски стилове[редактиране | редактиране на кода] Стилът на писане зависи от много фактори: мястото и времето, умението на самия майстор, значение има и цветът на мастилото. Някои ислямски калиграфи използват за преписи на Корана само мастило, което е било в Мека. С разпространението на книгите все по-популярни стават курсивните стилове, които позволяват по-бързо писане. Първите преписи на Корана са направени с куфийски стил (по името на град Куфа), при който буквите имат ъгловати форми. Този стил се развива докъм XII в. и има местни вариации, обусловени от разпространението на арабската писменост през този период от Средна Азия до Ал-Андалус (Пиренейския полуостров). Появяват се разновидности като характерните за Иран източен и квадратен куфийски шрифт, западноафриканският магребски шрифт, развива се класическият орнаментиран куфийски шрифт, който се използва и до днес в архитектурата и декоративното изкуство. След XII в. куфийският стил се запазва като „литургичен”, използван предимно за свещени текстове, докато курсивните стилове (например сулус[6]) се използват широко в области, които не са тясно свързани с религията. Краят на Абасидския халифат бележи поврат в развитието на калиграфското изкуство. В Иран и Средния изток се появява нов шрифт – насталик, който и до наши дни определя калиграфската естетика в този регион. В Близкия Изток във важен център се превръща Египет, където продължава еволюцията на монументалните курсивни шрифтове като сулус и мухаккак. Тогава се оформя и групата от шест „канонични” шрифта – сулус, мухаккак, насх, тауки, райхани и рика. В Западна Африка се запазва използваният в първите столетия от историята на исляма магребски шрифт.[6] В Моголската империя, Иран и Османската империя държавната администрация често използва фермани, защото макар султанът да притежава авторитет като главен застъпник на шариата, се налага издаването на допълнителни декрети. Ферманите са писани на ръка и скрепени с печата на султана и са образци на арабското калиграфско изкуство. Особености[редактиране | редактиране на кода] Коранът директно забранява на хората да изобразяват хора, животни или Аллах, защото се счита, че да боготвориш Аллах чрез картина е богохулство. Аналогично правило се разпростира и върху изображението на всяко друго същество, дори и неотнасящо се към религията, практически по същите причини. Но е разрешено да се изписват калиграфски форми, от които може да се образува изображение (калиграма). Пропорции[редактиране | редактиране на кода] Арабските майстори се отнасят към калиграфията като към точна наука. При изписването на думите се отчита височината на вертикалните букви и ширината на думата в реда. Ширината на буквата е съставена от два или три ромба (или точки)[8]. Основен елемент при съставянето на пропорциите е размерът на първата буква от арабската азбука „алиф“, която представлява права вертикална черта. Височината на алиф е от 3 до 12 точки в зависимост от стила и индивидуалния почерк на калиграфа. Ширината на алиф е равна на една точка. Алиф служи и за диаметър на мислен кръг, в който могат да се впишат всички арабски букви. По този начин всеки писар сам установява пропорциите си по три елемента: височината и ширината на алиф и мисленият кръг, описан около него. Калиграми[редактиране | редактиране на кода] Калиграмите са зооморфни, антропоморфни и фигурални композиции, съставени от букви. Най-често за тях се използват популярни фрагменти от Корана. Техният статут в ислямската артистична традиция е особен и богословите гледат на тях с подозрение, защото с тях дискретно се заобикаля забраната за изобразяване на живи същества. Измежду най-популярните форми на калиграми са птиците, които имат и религиозно значение – достатъчно е да се спомене митологичната птица Симург, символ на Бога при персийските мистици. Формата на щъркел е придобила голяма популярност главно благодарение на османския калиграф от XVIII век Мустафа Раким, създал най-известната такава калиграма. На шиитите принадлежи друга любима форма – тази на лъва, символизиращ Али Ибн Аби Талиб, а калиграмата във формата на светилник често се появява в михраба на сунитските джамии – алюзия към кораничните знамения.[6] Еврейска калиграфия[редактиране | редактиране на кода] Специфична форма на еврейската калиграфия е микрокалиграфията или микрографията (на гръцки: MιkpoYpaφίa), която се развива през IX век и има свои паралели в християнството и исляма[9]. При нея се изписват миниатюрни еврейски букви, с които се изграждат по-едри геометрични и абстрактни форми. Обичайно се изпълняват в черно и бяло, но има и цветни произведения, които са особено впечатляващи. Така чрез изписване на дребен текст се изгражда изображение, което гледано отдалеч, се възприема само като изображение, но отблизо може да се разчете и изграждащият го текст. Един съвременен аналог на тази техника е фотографската мозайка. Тази форма на изкуство, както и при калиграмите, спазва забраната за изобразяване на хора и животни, наложена на евреите от втората от десетте Божи заповеди, като предлага решение за художника, който спазва еврейския закон, защото изписва само текст. Същата форма на микрография се прилага и при арабската калиграфия. Западноевропейска калиграфия[редактиране | редактиране на кода] Западноевропейската калиграфия се разпознава по латинската азбука, която се развива от финикийската през гръцката и етруската азбука. Ръчно изписани букви, чиято форма е плод на 3000 години еволюция, се използват в Европа докъм средата на XV век, когато е изобретено книгопечатането. Първата латинска (или още римска) азбука се появява около 600 г. пр. Хр. в Рим и през II и III век се развиват римската имперска писменост, съдържаща само главни букви с еднаква височина (стил унциал), и римското ръкописно писмо (на английски: Roman cursive) за ежедневна употреба. В своя апогей Римската империя се разпростира в почти целия познат тогава свят, достигайки на север до остров Великобритания. След нейния упадък литературното ѝ влияние се запазва чрез религията. Когато преписвачите и културният живот се преместват към манастирите, унциалът бива избран като по-удобен за преписване на Библията и други религиозни текстове. Всеки регион развива свой собствен стандарт, носещ името на съответния манастир, като в повечето случаи стилът става почти ръкописен (полуунциал) и слабо четлив. Именно манастирите успяват да запазят калиграфската традиция по време на IV и V век, когато Римската империя се разпада. В европейската средновековна литература през Тъмните векове калиграфията играе незаменима роля за запазване и разпространяване на всички книги. За да се запази целостта на текста, изписването до известна степен се променя, като често се използват абревиатури и лигатури (слято писане на букви). В Европа, за разлика от исляма и юдаизма, религиозните книги съдържат илюстрации и рисунки. Християнските църкви спомагат за развитието на калиграфията чрез извършването на многобройни преписи на Библията, особено на Новия завет, и на други текстове. Преписването се извършва предимно в стил унциал и полуунциал. През VII-VIII век настъпва разцветът на илюстрованите ръкописи от типа на Линдисфарнските евангелия, Келската книга и Book of Durrow. Каролингският Ренесанс насърчава още повече дейността на писарските центрове и в резултат е разработен нов стил на писане, развит от няколко известни манастира през VIII в. Стиловете унциал и полу-унциал съдържат само главни букви еднаква височина. От бързо написани на ръка текстове постепенно се развиват стилове с малки букви (минускули), наречени курсиви, които първоначално се използват само за бизнес кореспонденция, но не и за официални текстове. Малките букви имат окончания, протягащи се над и под еднородното тяло. Ученият богослов Алкуин от Йорк въвежда простата, четлива, красива и изчистена от лигатури форма на буквите, наречени каролингски минускули и в религиозните текстове. През XI в. каролингският шрифт еволюира в готически (на английски: blackletter), който е по-компактен и позволява на страницата да се събере повече текст[11]. Готическите калиграфски стилове стават преобладаващи в Европа и през 1454 г., когато Йохан Гутенберг създава първата печатарска преса в Майнц, Германия, той избира готическата калиграфия като образец за своя първи печатен шрифт. По-точно за модел на първите букви за механичен набор служи ръкописното писмо, известно като textur или textualis, използвано от писарите из немскоезичните територии, оформило се под силното влияние на готическия ръкописен шрифт. В Германия центрове на калиграфията през Средновековието са Аугсбург и Нюрнберг. Известни калиграфи са аугсбургецът Улрих Талер и нюрнбергските семейства Глокендон и Нойдьорфер. В отговор на навлизането на печатните книги, които стават по-достъпни, но не са особено красиви, по време на Ренесанса и на барока се появява стремеж към по-красиво ръчно изписване, както и към създаване на нови печатни шрифтове. Този процес процъфтява най-вече в Италия, Франция и Англия, където специализираните книги за краснопис се множат. През XV век каролингските текстове са преоткрити отново и стават основа за създаването на шрифта „хуманистичен минускул“ или littera antiqua. През XVII век във Франция поради големия поток от документи, изписани с най-различни почерци, на държавно ниво се взема решение писането да става само с три стила: Coulee, Rhonde и бързописен стил, наречен Bastarda. През XVIII век из Европа и по света се разпространяват английските шрифтове[12]. Източноевропейска калиграфия[редактиране | редактиране на кода] В славянската писменост, започнала своето развитие през IX век, писмената система и нейният външен вид силно се различават от тези при латинския език. В продължение на няколко века се употребяват заедно глаголица и кирилица, но постепенно кирилицата се налага, като отделни откъси или думи на глаголица се откриват в кирилски ръкописи до XIV век. След IX век в зависимост от предназначението на текста се развиват различни шрифтове – устав, полуустав, попгерасимово писмо, всички под силно влияние на гръцкия минускул (бързопис). Най-ранната форма на изписване на кирилицата получава наименованието устав. Той, както и глаголицата, се изписва само с малки букви. Главната му особеност е силна отчетливост и прави линии в начертанията на буквите. Болшинството форми са ъгловати, буквите имат широк, тежък характер, изписват се с широко перо, а между думите липсва разстояние. Към XIV век започва развитието на по-олекотения стил полуустав. За него е характерно по-светло и закръглено изписване с по-дребни букви. Има голям брой знаци над редовете (например „титла“ и „слово титла“ използвани в богослужебните книги), въведени са и препинателни знаци. Буквите са с по-голяма подвижност и размах, имат множество долни и горни камшичета.[13] Усъвършенства се и оформлението на ръкописните книги. Под влияние на украсата, възприета във византийските ръкописи, през XIII—XIV век в славянските книги се налагат заставки (украсени композиции преди началото на блок с текст), инициали (украсена начална буква) и концовки (завършващи орнаментални мотиви в края на текста). Появяват се илюстративни цикли в царските кодекси – като Томичовия псалтир около 1360 г., Лондонското евангелие от 1356 г., Манасиевата летопис от 1344-45 г., Мюнхенския сръбски псалтир от края на XIV век, Киевския псалтир от 1397 г. Първата буква се украсява и оцветява в червен, син или зелен цвят или се изписва със злато. Най-значимите писарски средища в България през ХV-ХVІІІ в. са манастирите в Етрополе, Карлово, Аджар, Куклен, Котел. Ръкописите, произлезли от Етрополската калиграфска школа, са изписани с шрифт „етрополски калиграфски полуустав” с изразен орнаментален характер и подчертана геометрична правилност[14]. Ръкописното писмо за ежедневна употреба почти не е изучавано в българските килийни училища. Това последователно свързване на буквите в цяла дума е изучавано допълнително и е наричано „вързано писмо“. Такъв начин на писане са изучавали само по-напредналите ученици и е белег за високо ниво на грамотност[15]. След Освобождението с калиграфско ръкописно изписване на текста са създавани и подписвани държавните документи на Народното събрание, княз Александър Батенберг и цар Фердинанд. Съвременно развитие[редактиране | редактиране на кода] След като книгопечатането става широко разпространено, изготвянето на илюстровани ръкописи започва да запада, но това не означава край на калиграфията.[16] В края на XIX век се наблюдава възраждане на интереса към нея, под въздействие на естетиката и философията на Уилям Морис. В началото на XX век калиграфията в Англия преживява нов разцвет с работата на Едуард Джонстън, който се сочи за баща на съвременната калиграфия.[17][18][19] Джонстън отделя голямо внимание на естетиката, изучава илюстровани ръкописи в Британския музей и образци на съвременните му архитекти. Той има интерес към калиграфия с писалка с широк писец, днес стилът е наричан Foundational hand. Със своята загриженост за ценностите в занаятите и с ентусиазма си към оформлението на буквите той прехвърля мост между движението Изкуства и занаяти и популярните шрифтове в книгопечатането. Известен е с работата си като преподавател и автор на редица книги – неговата Writing & Illuminating, & Lettering (1906) оказва голямо влияние върху поколения английски типографи. Друго известно име в Англия е това на Грейли Хюит, ученик на Джонстън[18]. Негова е заслугата за съживяване на интереса към прилагането на златно фолио в калиграфията, а между 1915 и 1943 г. проектира множество шрифтове. Хюит е сред основателите на първото калиграфско дружество Society of Scribes & Illuminators през 1921. Други известни калиграфи от XX век са Анна Симонс, Рудолф Лариш, Рудолф Кох. Техните работи са свързани не само с калиграфията, но и с изработката на нови шрифтове, които продължават да се използват. Шрифтовете, включени във всеки софтуер за текстообработка или в професионални дизайнерски програми като Adobe InDesign, дължат много на работата на такива дизайнери.[20][16][21] Съвременната западноевропейска калиграфия не спира своето развитие. Следва да се спомене калиграфският препис на Библията, направен от Доналд Джаксън, официален писар на кралица Елизабет II, по поръчка на бенедектинското абатство и Университета Сейнт Джон в Минесота (на английски: The Saint John's Bible)[22][23] В началото на 1950-те в калиграфията се появява абстрактно направление. Изписаните в този стил йероглифи практически са загубили конкретното си смислово значение и дават израз на експресивната импровизация. Абстрактната калиграфия пренася мислите на автора, неговите чувства и настроение по-открито и непосредствено към зрителя, като при това запазва традиционната култура на владеене на четката за туш[4]. Вижте също[редактиране | редактиране на кода] Бележки[редактиране | редактиране на кода] - ↑ Mediaville 1996, с. 18. - ↑ ((en))Blair, Sheila S.. The art and architecture of islam : 1250–1800. Reprinted with corrections.. New Haven, Yale University Press, 1995. - ↑ рисуване с туш и четки върху коприна или оризова хартия. - ↑ а б в г д ((ru)) Япония от А до Я. Энциклопедия. Посетен на 6 юни 2014. - ↑ Julia Kaestle. Arabic calligraphy as a typographic exercise. - ↑ а б в Атанас Шиников “Ислям и иконография: религиозна знаковост и декоративна ценност на калиграфския шрифт сулус”. // Посетен на 27 май 2014. - ↑ Ira M. Lapidus, A History of Islamic Societies, 2nd ed. Cambridge: Cambridge UP, 2002, pp. 260-261 - ↑ ромбът се образува при докосването на косо подострената тръстикова пръчица към хартията и в арабската калиграфия е единица мярка за отчет - ↑ ((fr)) Torah, Bible, Coran - ↑ ((fr)) Sabard, V.. Calligraphie latine: Initiation. 7th. Fleurus, Paris, 2004. - ↑ ((en)) Lovett, Patricia. Calligraphy and Illumination: A History and Practical Guide. Harry N. - ↑ ((en)) Joyce Irene Whalley. The Art of Calligraphy, Western Europe & America. c. 1980. - ↑ ((ru)) История азбуки – Кириллица XI-XIV вв. (Устав и Полуустав). // Посетен на 13 юни 2014. - ↑ Калиграфско-художествени школи и писарски средища. Образци от славянската ръкописна колекция на Пловдивската народна библиотека. // Посетен на 13 юни 2014. - ↑ Илчев, Захари и др. Разказ за Михайлово, Издателство ПИК, Велико Търново, 2013, с. 121 ISBN 978-954-736-187-4 - ↑ а б Zapf 2007. - ↑ ((en)) The Legacy of Edward Johnston. // The Edward Johnston Foundation. - ↑ а б ((en)) National Art Library modern calligraphy collection. // Музей Виктория и Алберт. Посетен на 20 юни 2014. - ↑ ((en)) Font Designer – Edward Johnston. // Linotype GmbH. Посетен на 5 November 2007. - ↑ Mediaville 1996. - ↑ Henning 2002. - ↑ ((en)) The Saint John's Bible. - ↑ The Saint John's Bible. // Музей Виктория и Алберт. Посетен на 20 юни 2014. Цитирана литература[редактиране | редактиране на кода] - ((en)) Mediaville, Claude. Calligraphy: From Calligraphy to Abstract Painting. Belgium, Scirpus-Publications, 1996. - ((en)) Zapf, H.. Alphabet Stories: A Chronicle of technical developments. Rochester, New York, Cary Graphic Arts Press, 2007. - ((en)) Henning, W.E.. An Elegant Hand: The Golden Age of American Penmanship and Calligraphy. New Castle, Delaware, Oak Knoll Press, 2002. Външни препратки[редактиране | редактиране на кода] - Източноазиатска калиграфия - ((en)) Китайска калиграфия и галерии в китайския онлайн музей - ((en)) Историята на японската калиграфия - Ислямска калиграфия - ((en)) Ислямска калиграфия - ((en)) Калиграфска колекция в музея Sakıp Sabancı Müzesi, Истанбул) - ((en)) Илюстрации на различни ислямски калиграфски шрифтове - Западноевропейска калиграфия - ((en)) Фондация Едуард Джонсън – център за изследване на калиграфията - ((es)) Алкуино – Асоциация за възстановяване на древната калиграфия, Испания - ((fr)) Encre et lumière (мастило и светлина)- френски блог за калиграфия - Други калиграфии - ((fr)) Тибетска калиграфия - ((en)) Еврейска микрография
1.1 2.1 2.2 3.1 4.1 4.2 5.1 6.1 7.1 8.1 9.1 10.1 11.1 12.1 13.1 14.1 15.1 15.2 16.1 16.2 16.3 16.4 16.5 17.1 18.1 19.1 20.1 20.2 20.3 20.4 20.5 21.1 21.2 21.3 21.4 22.1 23.1 23.2 24.1 25.1 25.2 26.1 26.2 27.1 28.1 28.2 29.1 29.2 30.1 31.1 31.2 31.3 32.1 32.2 32.3 33.1 33.2 33.3 34.1 35.1 35.2 35.3 36.1 37.1 37.2 38.1 39.1 39.2 39.3 39.4 40.1 41.1 42.1 43.1 43.2 43.3 43.4 44.1 44.2 44.3 45.1 46.1 46.2 47.1 47.2 47.3 47.4 48.1 49.1 49.2 49.3 49.4 50.1 50.2 51.1 52.1 52.2 53.1 53.2 53.3 53.4 54.1 55.1 56.1 56.2 57.1 58.1 59.1 60.1 60.2 60.3 60.4 61.1 61.2 61.3 61.4 61.5 61.6 62.1 63.1 64.1 64.2 65.1 66.1 66.2 66.3 66.4 66.5 67.1 68.1 68.2 68.3 68.4 68.5 68.6 68.7 68.8 69.1 70.1 70.2 70.3 71.1 71.2 72.1 72.2 72.3 72.4 73.1 73.2 73.3 74.1 75.1 75.2 76.1 76.2 76.3 77.1 78.1 78.2 78.3 78.4 79.1 80.1 80.2 80.3 80.4 81.1 81.2 82.1 83.1 84.1 85.1 85.2 86.1 86.2 86.3 87.1 87.2 87.3 88.1 89.1 89.2 89.3 89.4 90.1 91.1 91.2 92.1 92.2 93.1 94.1 97.1 100.1 102.1 103.1 104.1 105.1 105.2 105.3 106.1 106.2 107.1 107.2 108.1 108.2 108.3 109.1 109.2 110.1 110.2 111.1 111.2 111.3 112.1 112.2 112.3 113.1 113.2 113.3 114.1 114.2 114.3 115.1 115.2 116.1 116.2 116.3 117.1 119.1 120.1 121.1 122.1 123.1 123.2 123.3 124.1 124.2 125.1 125.2 126.1 126.2 127.1 128.1 128.2 128.3 128.4 129.1 130.1 130.2 130.3 131.1 131.2 131.3 132.1 132.2 132.3 133.1 133.2 133.3 134.1 134.2 135.1 136.1 137.1 137.2 138.1 139.1 139.2 139.3 140.1 141.1 142.1 143.1 144.1 145.1 146.1 147.1 149.1 150.1 150.2 150.3 151.1 152.1 152.2 152.3 153.1 153.2 153.3 154.1 154.2 154.3 154.4 154.5 155.1 155.2 156.1 156.2 156.3 157.1 157.2 157.3 158.1 158.2 158.3 159.1 159.2 159.3 159.4 160.1 161.1 162.1 163.1 164.1 165.1 166.1 167.1 168.1 169.1 170.1 171.1 172.1 173.1 174.1
Calligraphy Calligraphy (from Ancient Greek: kάλλoς kallos "beauty" and Ypaφή graphẽ "writing") is a visual art related to writing. It is the design and execution of lettering with a broad tip instrument or brush (as opposed to built up lettering, in which the letters are drawn).[1]:17 A contemporary calligraphic practice can be defined as, "the art of giving form to signs in an expressive, harmonious, and skillful manner".[1]:18 Modern calligraphy ranges from functional inscriptions and designs to fine-art pieces where the letters may or may not be legible.[1] Classical calligraphy differs from typography and non-classical hand-lettering, though a calligrapher may practice both.[2][3][4][5] Calligraphy continues to flourish in the forms of wedding and event invitations, font design and typography, original hand-lettered logo design, religious art, announcements, graphic design and commissioned calligraphic art, cut stone inscriptions, and memorial documents. It is also used for props and moving images for film and television, testimonials, birth and death certificates, maps, and other written works.[6][7] Contents - 1 Tools - 2 World traditions - 3 Modern calligraphy - 4 Gallery - 5 See also - 6 Notes - 7 References - 8 External links Tools[edit] The principal tools for a calligrapher are the pen, which may be flat-balled or round-nibbed, and the brush.[8][9][10] For some decorative purposes, multi-nibbed pens—steel brushes—can be used. However, works have also been created with felt-tip and ballpoint pens, although these works do not employ angled lines. Writing ink is usually water-based and is much less viscous than the oil-based inks used in printing. High quality paper, which has good consistency of porosity,[clarification needed] enables cleaner lines,[citation needed] although parchment or vellum is often used, as a knife can be used to erase imperfections and a light-box is not needed to allow lines to pass through it. Normally, light boxes and templates are used to achieve straight lines without pencil markings detracting from the work. Ruled paper, either for a light box or direct use, is most often ruled every quarter or half inch, although inch spaces are occasionally used. This is the case with litterea unciales (hence the name), and college-ruled paper often acts as a guideline well.[11] World traditions[edit] Europe[edit] History[edit] Western calligraphy is recognizable by the use of the Latin script. The Latin alphabet appeared about 600 BC, in Rome, and by the first century[clarification needed] developed into Roman imperial capitals carved on stones, Rustic capitals painted on walls, and Roman cursive for daily use. In the second and third centuries the uncial lettering style developed. As writing withdrew to monasteries, uncial script was found more suitable for copying the Bible and other religious texts. It was the monasteries which preserved calligraphic traditions during the fourth and fifth centuries, when the Roman Empire fell and Europe entered the Dark Ages.[12] At the height of the Roman Empire, its power reached as far as Great Britain; when the empire fell, its literary influence remained. The Semi-uncial generated the Irish Semi-uncial, the small Anglo-Saxon. Each region developed its own standards following the main monastery of the region (i.e. Merovingian script, Laon script, Luxeuil script, Visigothic script, Beneventan script), which are mostly cursive and hardly readable. Christian churches promoted the development of writing through the prolific copying of the Bible, particularly the New Testament and other sacred texts.[13] Two distinct styles of writing known as uncial and half-uncial (from the Latin "uncia," or "inch") developed from a variety of Roman bookhands.[14] The 7th-9th centuries in northern Europe were the heyday of Celtic illuminated manuscripts, such as the Book of Durrow, Lindisfarne Gospels and the Book of Kells.[15] Charlemagne's devotion to improved scholarship resulted in the recruiting of "a crowd of scribes", according to Alcuin, the Abbot of York.[16] Alcuin developed the style known as the Caroline or Carolingian minuscule. The first manuscript in this hand was the Godescalc Evangelistary (finished 783) — a Gospel book written by the scribe Godescalc.[17] Carolingian remains the one progenitor hand from which modern booktype descends.[18] In the eleventh century, the Caroline evolved into the Gothic script, which was more compact and made it possible to fit more text on a page.[19]:72 The Gothic calligraphy styles became dominant throughout Europe; and in 1454, when Johannes Gutenberg developed the first printing press in Mainz, Germany, he adopted the Gothic style, making it the first typeface.[19]:141 In the 15th century, the rediscovery of old Carolingian texts encouraged the creation of the humanist minuscule or littera antiqua. The 17th century saw the Batarde script from France, and the 18th century saw the English script spread across Europe and world through their books. In the mid-1600s French officials, flooded with documents written in various hands and varied levels of skill, complained that many such documents were beyond their ability to decipher. The Office of the Financier thereupon restricted all legal documents to three hands, namely the Coulee, the Rhonde, (known as Round hand in English) and a Speed Hand sometimes simply called the Bastarda.[20] While there were many great French masters at the time, the most influential in proposing these hands was Louis Barbedor, who published Les Ecritures Financière Et Italienne Bastarde Dans Leur Naturel circa 1650.[20] With the destruction of the Camera Apostolica during the sack of Rome (1527), the capitol for writing masters moved to Southern France. By 1600, the Italic Cursiva began to be replaced by a technological refinement, the Italic Chancery Circumflessa, which in turn fathered the Rhonde and later English Roundhand.[20] In England, Ayres and Banson popularized the Round Hand while Snell is noted for his reaction to them, and warnings of restraint and proportionality. Still Edward Crocker began publishing his copybooks 40 years before the aforementioned.[20] Style[edit] Sacred Western calligraphy has some special features, such as the illumination of the first letter of each book or chapter in medieval times. A decorative "carpet page" may precede the literature, filled with ornate, geometrical depictions of bold-hued animals. The Lindisfarne Gospels (715–720 AD) are an early example.[21] As with Chinese or Arabic calligraphy, Western calligraphic script employed the use of strict rules and shapes. Quality writing had a rhythm and regularity to the letters, with a "geometrical" order of the lines on the page. Each character had, and often still has, a precise stroke order. Unlike a typeface, irregularity in the characters' size, style, and colors increases aesthetic value, though the content may be illegible. Many of the themes and variations of today's contemporary Western calligraphy are found in the pages of The Saint John's Bible. A particularly modern example is Timothy Botts' illustrated edition of the Bible, with 360 calligraphic images as well as a calligraphy typeface.[22] Influences[edit] Several other Western styles use the same tools and practices, but differ by character set and stylistic preferences. For Slavonic lettering, the history of the Slavonic and consequently Russian writing systems differs fundamentally from the one of the Latin language. It evolved from the 10th century to today. East Asia[edit] The Chinese name for calligraphy is shūfǎ (書法 in Traditional Chinese, literally "the method or law of writing");[23] the Japanese name shodō (書道, literally "the way or principle of writing"); the Korean is seoye (Korean: 서예/書藝, literally "the art of writing"); and the Vietnamese is Thư pháp (書法, literally "the way of letters or words"). The calligraphy of East Asian characters is an important and appreciated aspect of East Asian culture. History[edit] In ancient China, the oldest Chinese characters existing are Jiǎgǔwén characters carved on ox scapulae and tortoise plastrons, because the dominators in Shang Dynasty carved pits on such animals' bones and then baked them to gain auspice of military affairs, agricultural harvest, or even procreating and weather. During the divination ceremony, after the cracks were made, the characters were written with a brush on the shell or bone to be later carved.(Keightley, 1978). With the development of Jīnwén (Bronzeware script) and Dàzhuàn (Large Seal Script) "cursive" signs continued. Moreover, each archaic kingdom of current China had its own set of characters. In Imperial China, the graphs on old steles—some dating from 200 BC, and in Xiaozhuan style—are still accessible. About 220 BC, the emperor Qin Shi Huang, the first to conquer the entire Chinese basin, imposed several reforms, among them Li Si's character unification, which created a set of 3300 standardized Xiǎozhuàn characters.[24] Despite the fact that the main writing implement of the time was already the brush, few papers survive from this period, and the main examples of this style are on steles. The Lìshū style (clerical script) which is more regularized, and in some ways similar to modern text, have been also authorised under Qin Shi Huangdi.[25] Kǎishū style (traditional regular script)—still in use today—and attributed to Wang Xizhi (王羲之, 303–361) and his followers, is even more regularized.[25] Its spread was encouraged by Emperor Mingzong of Later Tang (926–933), who ordered the printing of the classics using new wooden blocks in Kaishu. Printing technologies here allowed a shape stabilization. The Kaishu shape of characters 1000 years ago was mostly similar to that at the end of Imperial China.[25] But small changes have be made, for example in the shape of 广 which is not absolutely the same in the Kangxi Dictionary of 1716 as in modern books. The Kangxi and current shapes have tiny differences, while stroke order is still the same, according to old style.[26] Styles which did not survive include Bāfēnshū, a mix made of Xiaozhuan style at 80%, and Lishu at 20%.[25] Some variant Chinese characters were unorthodox or locally used for centuries. They were generally understood but always rejected in official texts. Some of these unorthodox variants, in addition to some newly created characters, compose the Simplified Chinese character set. Technique[edit] Traditional East Asian writing uses the Four Treasures of the Study (文房四寶/文房四宝): the ink brushes known as máobǐ (毛笔) to write Chinese characters, Chinese ink, paper, and inkstone, known as the Four Friends of the Study (Korean: 문방사우) in Korea. In addition to these four tools, desk pads and paperweights are also used. The shape, size, stretch, and hair type of the ink brush, the color, color density and water density of the ink, as well as the paper's water absorption speed and surface texture are the main physical parameters influencing the final result. The calligrapher's technique also influences the result. The calligrapher's work is influenced by the quantity of ink and water he lets the brush take, then by the pressure, inclination, and direction he gives to the brush, producing thinner or bolder strokes, and smooth or toothed borders. Eventually, the speed, accelerations, decelerations of the writer's moves, turns, and crochets, and the stroke order give the "spirit" to the characters, by greatly influencing their final shapes. Styles[edit] Cursive styles such as xíngshū (semi-cursive or running script) and cǎoshū (cursive or grass script) are less constrained and faster, where more movements made by the writing implement are visible. These styles' stroke orders vary more, sometimes creating radically different forms. They are descended from Clerical script, in the same time as Regular script (Han Dynasty), but xíngshū and cǎoshū were used for personal notes only, and never used as a standard. The cǎoshū style was highly appreciated in Emperor Wu of Han reign (140–187 AD).[25] Examples of modern printed styles are Song from the Song Dynasty's printing press, and sans-serif. These are not considered traditional styles, and are normally not written. Influences[edit] Japanese and Korean people developed specific sensibilities and styles of calligraphy. For example, Japanese calligraphy go out of the set of CJK strokes to also include local alphabets such as hiragana and katakana, with specific problematics such as new curves and moves, and specific materials (Japanese paper, washi 和紙, and Japanese ink).[27] In the case of Korean calligraphy, the Hangeul and the existence of the circle required the creation of a new technique which usually confuses Chinese calligraphers. Temporary calligraphy is a practice of water-only calligraphy on the floor, which dries out within minutes. This practice is especially appreciated by the new generation of retired Chinese in public parks of China. These will often open studio-shops in tourist towns offering traditional Chinese calligraphy to tourists. Other than writing the clients name, they also sell fine brushes as souvenirs and lime stone carved stamps. Since late 1980s, a few Chinese artists have branched out traditional Chinese calligraphy to a new territory by mingling Chinese characters with English letters; notable new forms of calligraphy are Xu Bing's square calligraphy and DanNie's coolligraphy or cooligraphy. Mongolian calligraphy is also influenced by Chinese calligraphy, from tools to style. Calligraphy has influenced ink and wash painting, which is accomplished using similar tools and techniques. Calligraphy has influenced most major art styles in East Asia, including ink and wash painting, a style of Chinese, Korean, Taiwanese, Japanese painting, and Vietnamese painting based entirely on calligraphy. South Asia[edit] India[edit] On the subject of Indian calligraphy, writes:[28] Aśoka's edicts (c. 265–238 BC) were committed to stone. These inscriptions are stiff and angular in form. Following the Aśoka style of Indic writing, two new calligraphic types appear: Kharoṣṭī and Brāhmī. Kharoṣṭī was used in the northwestern regions of India from the 3rd century BC to the 4th century of the Christian Era, and it was used in Central Asia until the 8th century. In many parts of ancient India, the inscriptions were carried out in smoke-treated palm leaves. This tradition dates back to over two thousand years.[29] Even after the Indian languages were put on paper in the 13th century, palm leaves where considered a preferred medium of writing owing to its longevity (nearly 400 years) compared to paper. Both sides of the leaves were used for writing. Long rectangular strips were gathered on top of one another, holes were drilled through all the leaves, and the book was held together by string. Books of this manufacture were common to Southeast Asia. The palm leaf was an excellent surface for penwriting, making possible the delicate lettering used in many of the scripts of southern Asia. Burnt clay and copper were a favoured material for Indic inscriptions.[citation needed] In the north of India, birch bark was used as a writing surface as early as the 2nd century AD.[citation needed] Nepal[edit] Ranjana script is the primary form of Nepalese calligraphy. The script itself, along with its derivatives (like Lantsa, Phagpa, Kutila) are used in Nepal, Tibet, Bhutan, Leh, Mongolia, coastal China, Japan, and Korea to write "Om mani padme hum" and other sacred Buddhist texts, mainly those derived from Sanskrit and Pali. Thailand[edit] Sanskrit is the primary form of Thai calligraphy. Historically Thai calligraphy has been limited to sacred texts of the Pali Canon with few wider artistic applications where graphic calligraphy representing figures and objects is produced. Calligraphy appears on the personal flag of each member of the Thai royal family bearing its owner's initials in calligraphy. The most obvious place in the country where calligraphy is present is in graffiti. A few books have been published with calligraphic compositions. Tibet[edit] Calligraphy is central in Tibetan culture. The script is derived from Indic scripts. The nobles of Tibet, such as the High Lamas and inhabitants of the Potala Palace, were usually capable calligraphers. Tibet has been a center of Buddhism for several centuries, and that religion places a great deal of significance on written word. This does not provide for a large body of secular pieces, although they do exist (but are usually related in some way to Tibetan Buddhism). Almost all high religious writing involved calligraphy, including letters sent by the Dalai Lama and other religious and secular authority. Calligraphy is particularly evident on their prayer wheels, although this calligraphy was forged rather than scribed, much like Arab and Roman calligraphy is often found on buildings. Although originally done with a reed, Tibetan calligraphers now use chisel tipped pens and markers as well. Islamic world[edit] Islamic calligraphy (calligraphy in Arabic is khatt ul-yad خط اليد) has evolved alongside Islam and the Arabic language. As it is based on Arabic letters, some call it "Arabic calligraphy". However the term "Islamic calligraphy" is a more appropriate term as it comprises all works of calligraphy by the Muslim calligraphers from Andalusia in modern Spain to China. Islamic calligraphy is associated with geometric Islamic art (arabesque) on the walls and ceilings of mosques as well as on the page. Contemporary artists in the Islamic world draw on the heritage of calligraphy to use calligraphic inscriptions or abstractions. Instead of recalling something related to the spoken word, calligraphy for Muslims is a visible expression of the highest art of all, the art of the spiritual world. Calligraphy has arguably become the most venerated form of Islamic art because it provides a link between the languages of the Muslims with the religion of Islam. The Qur'an has played an important role in the development and evolution of the Arabic language, and by extension, calligraphy in the Arabic alphabet. Proverbs and passages from the Qur'an are still sources for Islamic calligraphy. It is generally accepted that Islamic calligraphy excelled during the Ottoman era. Turkish calligraphers still present the most refined and creative works. Istanbul is an open exhibition hall for all kinds and varieties of calligraphy, from inscriptions in mosques to fountains, schools, houses, etc. Persia[edit] The history of calligraphy in Persia dates back to the pre-Islam era. In Zoroastrianism beautiful and clear writings were always praised. It is believed that ancient Persian script was invented by about 600–500 BC to provide monument inscriptions for the Achaemenid kings. These scripts consisted of horizontal, vertical, and diagonal nail-shape letters, which is why it is called "script of nails/cuneiform script" (khat-e-mikhi) in Persian. Centuries later, other scripts such as "Pahlavi" and "Avestan" scripts were used in ancient Persia. Contemporary scripts[edit] Nasta'liq is the most popular contemporary style among classical Persian calligraphy scripts; Persian calligraphers call it the "bride of calligraphy scripts". This calligraphy style has been based on such a strong structure that it has changed very little since. Mir Ali Tabrizi had found the optimum composition of the letters and graphical rules so it has just been fine-tuned during the past seven centuries. It has very strict rules for graphical shape of the letters and for combination of the letters, words, and composition of the whole calligraphy piece. Mayan civilization[edit] Mayan calligraphy was expressed via Mayan hieroglyphs; modern Mayan calligraphy is mainly used on seals and monuments in the Yucatán Peninsula in Mexico. Mayan hieroglyphs are rarely used in government offices; however in Campeche, Yucatán and Quintana Roo, Mayan calligraphy is written in Latin letters. Some commercial companies in southern Mexico use Mayan hieroglyphs as symbols of their business. Some community associations and modern Mayan brotherhoods use Mayan hieroglyphs as symbols of their groups. Most of the archaeological sites in Mexico such as Chichen Itza, Labna, Uxmal, Edzna, Calakmul, etc. have glyphs in their structures. Stone carved monuments also known as stele are a common sources of ancient Mayan calligraphy. Modern calligraphy[edit] Revival[edit] After printing became ubiquitous from the 15th century, the production of illuminated manuscripts began to decline.[30] However, the rise of printing did not mean the end of calligraphy.[31] The modern revival of calligraphy began at the end of the 19th century, influenced by the aesthetics and philosophy of William Morris and the Arts and Crafts movement. Edward Johnston is regarded as being the father of modern calligraphy.[32][33][34] After studying published copies of manuscripts by architect William Harrison Cowlishaw, he was introduced to William Lethaby in 1898, principal of the Central School of Arts and Crafts,who advised him to study manuscripts at the British Museum.[35] This triggered Johnston's interest in the art of calligraphy with the use of a broad edged pen. He began a teaching course in calligraphy at the Central School in Southampton Row, London from September 1899, where he influenced the typeface designer and sculptor Eric Gill. He was commissioned by Frank Pick to design a new typeface for London Underground, still used today (with minor modifications).[36] He has been credited for reviving the art of modern penmanship and lettering single-handedly through his books and teachings - his handbook on the subject, Writing & Illuminating, & Lettering (1906) was particularly influential on a generation of British typographers and calligraphers, including Graily Hewitt, Stanley Morison, Eric Gill and Anna Simons. Johnston also devised the simply crafted round calligraphic handwriting style, written with a broad pen, known today as the Foundational hand, although Johnston never used the terms "Foundational" or "Foundational Hand". Johnston initially taught his students an uncial hand using a flat pen angle, but later taught his hand using a slanted pen angle.[37] He first referred to this hand as "Foundational Hand" in his 1909 publication, Manuscript & Inscription Letters for Schools and Classes and for the Use of Craftsmen.[38] Subsequent developments[edit] Graily Hewitt taught at the Central School of Arts and Crafts and published together with Johnston throughout the early part of the century. Hewitt was central to the revival of gilding in calligraphy, and his prolific output on type design also appeared between 1915 and 1943. He is attributed with the revival of gilding with gesso and gold leaf on vellum. Hewitt helped to found the Society of Scribes & Illuminators (SSI) in 1921, probably the world's foremost calligraphy society. Hewitt is not without both critics[39] and supporters[40] in his rendering of Cennino Cennini's medieval gesso recipes.[41] Donald Jackson, a British calligrapher, has sourced his gesso recipes from earlier centuries a number of which are not presently in English translation.[42] Graily Hewitt created the patent announcing the award to Prince Philip of the title of Duke of Edinburgh on November 19, 1947, the day before his marriage to Queen Elizabeth.[43] Johnston’s pupil, Anna Simons, was instrumental in sparking off interest in calligraphy in Germany with her German translation of Writing and Illuminating, and Lettering in 1910.[32] Austrian Rudolf Larisch, a teacher of lettering at the Vienna School of Art, published six lettering books that greatly influenced German-speaking calligraphers. Because German-speaking countries had not abandoned the Gothic hand in printing, Gothic also had a powerful effect on their styles. Rudolf Koch was a friend and younger contemporary of Larisch. Koch's books, type designs, and teaching made him one of the most influential calligraphers of the 20th century in northern Europe and later in the U.S. Larisch and Koch taught and inspired many European calligraphers, notably Karlgeorg Hoefer, and Hermann Zapf.[44] Contemporary typefaces used by computers, from word processors like Microsoft Word or Apple Pages to professional designers' software like Adobe InDesign, owe a considerable debt to the past and to a small number of professional typeface designers today.[1][4][45] Gallery[edit] Qur'an verses on Pictorial carpet Asemic writing and abstract calligraphy A leaflet of the Dresden Codex written in the Mayan script on a type of paper called amatl. See also[edit] Notes[edit] - ^ a b c d Mediaville, Claude (1996). Calligraphy: From Calligraphy to Abstract Painting. Belgium: Scirpus-Publications. Kalligrafie: Intensiv Training [Calligraphy: Intensive Training] (in German). Verlag Hermann Schmidt. Kalligrafie: Erste Hilfe und Schrift-Training mit Muster-Alphabeten (in German). Verlag Hermann Schmidt. - ^ a b Zapf, H. (2007). Alphabet Stories: A Chronicle of technical developments. Rochester, New York: Cary Graphic Arts Press. The world of Alphabets: A kaleidoscope of drawings and letterforms. CD-ROM SchreibKunstRaume: Kalligraphie im Raum Verlag (in German). Munich: George D.W. Callwey GmbH & Co. - ^ Geddes, A.; Dion, C. (2004). Miracle: a celebration of new life. Auckland: Photogenique Publishers. - ^ Reaves, M.; Schulte, E. (2006). Brush Lettering: An instructional manual in Western brush calligraphy (Revised ed.). New York: Design Books. - ^ Child, H., ed. The Calligrapher's Handbook. Taplinger Publishing Co. - ^ Lamb, C.M., ed. Calligrapher's Handbook. Pentalic. - ^ "Calligraphy Islamic website". Calligraphyislamic.com. - ^ Sabard, V.; Geneslay, V.; Rébéna, L. (2004). Calligraphie latine: Initiation [Latin calligraphy: Introduction] (in French) (7th ed.). Fleurus, Paris. - ^ de Hamel 2001a - ^ Trinity College Library Dublin 2006; Walther & Wolf 2005; Brown & Lovett 1999: 40; Backhouse 1981 - ^ Jackson 1981: 64 - ^ Walther & Wolf 2005; de Hamel 1994: 46-48 - ^ de Hamel 1994: 46 - ^ a b Lovett, Patricia (2000). Calligraphy and Illumination: A History and Practical Guide. Harry N. Abrams. - ^ a b c d Joyce Irene Whalley (c. 1980). The Art of Calligraphy, Western Europe & America. Painted Labyrinth: The World of the Lindisfarne Gospel (Revised ed.). British Library. - ^ The Bible: New Living Translation. Tyndale House Publishers. - ^ 書 (Taiwanese) being here used as in 楷书 (Cantonese) or 楷書 (Taiwanese), meaning "writing style".[clarification needed] - ^ Fazzioli, Edoardo (1987). Chinese Calligraphy: From Pictograph to Ideogram: The History Of 214 Essential Chinese/Japanese Characters. Calligraphy by Rebecca Hon Ko. New York: Abbeville Press. And so the first Chinese dictionary was born, the Sān Chāng, containing 3,300 characters - ^ a b c d e R. B. Blakney (2007). A Course in the Analysis of Chinese Characters. Lulu.com. - ^ 康熙字典 [Kangxi Zidian] (in Chinese). See, for example, the radicals 卩, 厂, or 广. The 2007 common shape for those characters does not clearly show the stroke order, but old versions, visible on p. 41, clearly allow the stroke order to be determined. - ^ Suzuki, Yuuko (2005). An introduction to Japanese calligraphy. Tunbridge Wells: Search. - ^ Anderson, D. M. (2008). "Indic calligraphy". Encyclopædia Britannica 2008.. - ^ "Memory of the World | United Nations Educational, Scientific and Cultural Organization". UNESCO. - ^ de Hamel 2001a; de Hamel 1986 - ^ Zapf 2007; de Hamel 2001a; Gilderdale 1999; Gray 1971 - ^ a b "The Legacy of Edward Johnston". The Edward Johnston Foundation. - ^ Cockerell 1945; Morris 1882 - ^ "Font Designer — Edward Johnston". Linotype GmbH. Retrieved 5 November 2007. - ^ such as the Ramsey Psalter, BL, Harley MS 2904 - ^ The Eric Gill Society: Associates of the Guild: Edward Johnston - ^ Gilderdale 1999 - ^ Baines & Dixon 2003: 81 - ^ Tresser 2006 - ^ Whitley 2000: 90 - ^ Herringham 1899 - ^ Jackson 1981: 81 - ^ Cinamon 2001; Kapr 1991 Melzer, P., ed. An Elegant Hand: The Golden Age of American Penmanship and Calligraphy. New Castle, Delaware: Oak Knoll Press. References[edit] - Diringer, D. (1968). The Alphabet: A Key to the History of Mankind 1 (3rd ed.). London: Hutchinson & Co. p. 441. - Fraser, M.; Kwiatowski, W. (2006). Ink and Gold: Islamic Calligraphy. London: Sam Fogg Ltd. - Johnston, E. (1909). "Plate 6". Manuscript & Inscription Letters: For schools and classes and for the use of craftsmen. San Vito Press & Double Elephant Press. 10th Impression - Marns, F. A (2002) Various, copperplate and form, London - Mediavilla, Claude (2006). Histoire de la calligraphie française (in French). Paris: Michel. - Shepherd, Margaret (2013). Learn World Calligraphy: Discover African, Arabic, Chinese, Ethiopic, Greek, Hebrew, Indian, Japanese, Korean, Mongolian, Russian, Thai, Tibetan Calligraphy, and Beyond. Crown Publishing Group. - Schimmel, Annemarie (1984). Calligraphy and Islamic Culture. New York University Press. - Wolfgang Kosack: Islamische Schriftkunst des Kufischen Geometrisches Kufi in 593 Schriftbeispielen. Deutsch - Kufi - Arabisch. 380 Seiten. Verlag Christoph Brunner, Basel 2014, ISBN 978-3-906206-10-3. External links[edit] - Calligraphy at DMOZ - Calligraphy museums - Contemporary museum of calligraphy (Russia) - Ditchling Museum - Schrift-und Heimatmuseum, Pettenbach (Austria) - Hill Museum & Manuscript Library - Klingspor Museum - Manuscript Museum of the Library of Alexandria - The Karpeles Manuscript Library Museums - The Modern Calligraphy Collection of the National Art Library at the Victoria and Albert Museum - Calligraphy - Cartooning - Mechanical pencil - Narayam