http___en.wikipedia.org_wiki_J_S_Bach.xml
1.1 2.1 2.2 2.3 2.4 2.5 2.6 2.7 2.8 3.1 4.1 5.1 5.2 5.3 5.4 5.5 5.6 5.7 6.1 6.2 6.3 6.4 6.5 6.6 6.7 6.8 7.1 8.1 8.2 8.3 8.4 8.5 8.6 8.7 8.8 8.9 8.10 9.1 10.1 11.1 11.2 11.3 11.4 11.5 11.6 11.7 11.8 12.1 12.2 12.3 12.4 12.5 12.6 12.7 12.8 13.1 14.1 14.2 14.3 14.4 14.5 14.6 14.7 15.1 15.2 15.3 15.4 16.1 17.1 17.2 17.3 17.4 17.5 18.1 18.2 18.3 18.4 18.5 19.1 19.2 20.1 20.2 20.3 21.1 21.2 21.3 22.1 22.2 22.3 22.4 23.1 23.2 23.3 23.4 23.5 23.6 23.7 24.1 25.1 25.2 25.3 25.4 25.5 25.6 25.7 25.8 25.9 26.1 26.2 26.3 27.1 27.2 27.3 28.1 28.2 28.3 28.4 28.5 28.6 29.1 29.2 29.3 29.4 29.5 29.6 29.7 29.8 29.9 29.10 29.11 30.1 30.2 30.3 30.4 30.5 30.6 30.7 30.8 30.9 31.1 32.1 32.2 32.3 32.4 32.5 32.6 32.7 32.8 32.9 32.10 32.11 32.12 33.1 33.2 33.3 34.1 34.2 35.1 35.2 36.1 36.2 36.3 36.4 36.5 36.6 36.7 37.1 37.2 38.1 38.2 38.3 38.4 38.5 38.6 39.1 39.2 39.3 39.4 39.5 39.6 39.7 39.8 39.9 40.1 40.2 41.1 41.2 41.3 41.4 41.5 41.6 41.7 41.8 41.9 42.1 43.1 43.2 43.3 43.4 44.1 44.2 44.3 44.4 44.5 44.6 45.1 45.2 45.3 45.4 45.5 45.6 46.1 47.1 47.2 47.3 47.4 47.5 47.6 48.1 49.1 49.2 49.3 49.4 50.1 50.2 50.3 50.4 50.5 50.6 51.1 51.2 51.3 51.4 51.5 51.6 51.7 51.8 52.1 52.2 52.3 53.1 54.1 54.2 54.3 54.4 55.1 55.2 55.3 55.4 55.5 55.6 55.7 55.8 55.9 56.1 56.2 56.3 56.4 56.5 57.1 58.1 59.1 60.1 60.2 60.3 60.4 61.1 61.2 62.1 62.2 62.3 63.1 64.1 64.2 64.3 64.4 64.5 64.6 64.7 65.1 65.2 65.3 65.4 65.5 66.1 67.1 67.2 68.1 68.2 68.3 68.4 68.5 68.6 69.1 69.2 69.3 69.4 69.5 69.6 69.7 69.8 69.9 69.10 69.11 69.12 69.13 69.14 69.15 69.16 69.17 70.1 70.2 70.3 70.4 70.5 71.1 72.1 72.2 72.3 73.1 74.1 74.2 74.3 75.1 76.1 77.1 77.2 77.3 78.1 79.1 79.2 80.1 81.1 81.2 82.1 83.1 84.1 85.1 86.1 87.1 88.1 89.1 90.1 91.1 92.1 93.1 94.1 95.1 96.1 97.1 98.1 99.1 100.1 101.1 102.1 103.1 104.1 105.1 106.1 107.1 108.1 109.1 110.1 111.1 111.2 111.3 112.1 113.1 113.2 114.1 114.2 115.1 115.2 115.3 116.1 116.2 117.1 117.2 117.3 118.1 118.2 118.3 119.1 120.1 120.2 120.3 121.1 121.2 121.3 122.1 122.2 122.3 123.1 123.2 123.3 124.1 124.2 124.3 125.1 125.2 126.1 126.2 126.3 127.1 127.2 128.1 128.2 128.3 129.1 129.2 130.1 130.2 130.3 131.1 131.2 131.3 132.1 133.1 133.2 134.1 135.1 135.2 135.3 136.1 136.2 136.3 137.1 137.2 137.3 138.1 138.2 138.3 139.1 139.2 139.3 140.1 140.2 140.3 141.1 141.2 141.3 142.1 142.2 142.3 143.1 143.2 144.1 144.2 144.3 145.1 145.2 146.1 146.2 147.1 147.2 148.1 148.2 148.3 149.1 149.2 149.3 150.1 150.2 150.3 151.1 151.2 152.1 152.2 153.1 153.2 153.3 154.1 154.2 154.3 155.1 155.2 155.3 156.1 157.1 158.1 159.1 159.2 160.1 160.2 161.1 162.1 163.1 163.2 164.1 165.1 165.2 166.1 166.2 167.1 167.2 168.1 168.2 169.1 169.2 170.1 171.1 172.1 173.1 173.2 174.1 175.1 176.1 177.1 177.2 178.1 179.1 180.1 181.1 182.1 183.1 184.1 185.1 186.1 187.1 188.1 189.1 190.1 191.1 192.1 193.1 194.1 195.1 196.1 197.1 198.1 199.1 200.1 201.1
Йохан Себастиан Бах Йохан Себастиан Бах (на немски: Johann Sebastian Bach) е немски композитор и клавирен майстор, признат за един от най-великите гении в световната музикална история. Представител е на немската музикална школа и музикалното изкуство в периода и стила Барок. До днес са оцелели и каталогизирани над хиляда Бахови произведения,[1] а друга, навярно по-малка, част е изгубена. Приживе е почитан най-вече като виртуозен изпълнител на орган и клавесин. В творчеството му са представени всички значими тогавашни жанрове, освен операта, и е признат майстор на полифонията. След смъртта на Бах, музиката му бързо излиза от мода и се изпълнява все по-рядко, но през 19-ти век интересът към нея се засилва, благодарение на някои ентусиасти, най-известен сред които днес е Феликс Менделсон Бартолди. Творчеството на Бах оказва силно влияние върху музиката на поколения композитори и изпълнители след него, включително и през 20-ти век. Педагогическите произведения на Бах се използват по предназначение и до ден-днешен. [редактиране] Биография [редактиране] Ранни години (1685—1703) Йохан Себастиан Бах е най-малкото дете в семейството на музиканта Йохан Амброзиус Бах и Мария Елизабета Лемерхирт, осмо по реда на раждане, но шестото, което успяло да порасне[2], тъй като 3 от децата им умират малки. Баща му е изпълнител на цигулка и клавесин, както и органист в църквата Св. Георги в Айзенах. Родът на Бах става известен с музикалните си таланти още през първата половина на 17 век.[3][4] За родоначалник на рода се счита хлебарят Файт Бах, който живее в Тюрингия. Много от дедите на Йохан Себастиан са професионални музиканти.[5] През този период Църквата, местните власти и аристокрацията поддържат музикантите, особено в Тюрингия и Саксония. Бащата на Бах живее и работи отначало в Ерфурт, а по-късно в Айзенах, като придворен и градски музикант.[6] По това време в града живеят около 6000 жители. Работата на Йохан Амброзиус включва организирането на светски концерти и изпълняването на църковна музика.[6] Когато през 1694 г. Йохан Себастиан навършва 9 години, умира майка му, а осем месеца по-късно — баща му, който малко преди това се жени отново. По-големият брат, Йохан Кристоф, който работи като органист в съседния град Ордруф, взима момчето при себе си. Йохан Себастиан постъпва в гимназия, а брат му го обучава да свири на орган и клавир. Йохан Себастиан обича много музиката и не пропуска възможност да свири или да изучава нови произведения. Известен е следният разказ, илюстриращ страстта на Бах към музиката: Йохан Кристоф пази в шкафа си тетрадка с ноти на известни по това време композитори, като Фробергер, Керл, Пахелбел, но въпреки молбите на Йохан Себастиан, той не му дава да я разгледа. Младият Бах успява веднъж да извади от заключения шкаф тетрадката и в продължение на половин година на лунна светлина преписвал нотите. Когато работата е приключена, по-големият брат намира копието и го отнема.[7][8] Докато учи в Ордруф под ръководството на брат си, Бах се запознава с творчеството на съвременните му южнонемски композитори — Йохан Пахелбел, Фробергер и други.[8] Вероятно се запознава също и с трудовете на композиторите от Северна Германия и Франция. На 15-годишна възраст, поради хубавия си сопранов глас, Бах се премества в Люнебург, където в периода 1695—1703 г. учи в певческата школа „Св. Михаил“. Задържат го и след като загубва гласа си, тъй като могат да го използват и като цигулар. През този период той получава възможността да се запознае с творбите на много големи майстори на епохата, поради богатата музикална библиотека там. По това време той посещава Хамбург — най-големия град в Германия, както и Целе (където на особена почит е френската музика) и Любек, където има възможност да се запознае с творчеството на тогавашни знаменити музиканти. В Любек Бах слуша произведения на прочутият композитор Йохан Райнкен, а вероятно разглежда и операта.[9] По това време Бах пише и първите си произведения за орган и клавир. Освен хоровото пеене а капела, Бах вероятно се обучава да свири на тримануален орган, клавесин цигулка и виола. Тук получава и първите си знания по богословие, латински, история, география и физика, а вероятно започва да изучава и френски и италиански език. В школата Бах има възможност да общува със синовете на известни северно немски аристократи и известни органисти, сред които Георг Бьом в Люнебург[10] и Йохан Райнкен и Николаус Брунс в Хамбург. През този период Бах разширява познанията си за съвременните композитори, сред които знаменитият и като органист Дитрих Букстехуде, когото той много уважава. [редактиране] Арнщат (1703—1707) През периода 1703—1708 г. е органист в църквите Нойекирхе в Арнщат и Блазиускирхе в Мюлхаузен. Между март и септември 1703 г., след завършването на обучението си, получава длъжността придворен музикант при ваймарския херцог Йохан Ернст III. Не e известно точно какво влиза в служебните му задължения, но най-вероятно е музикален изпълнител, иначе през тези седем месеца служба във Ваймар би се разнесла славата му. След това Бах е поканен да се грижи за органа в църквата „Св. Бонифаций“ в Арнщат, намиращ се на 180 км от Ваймар. С този древен немски град семейството на Бах има стари връзки. От август Бах заема поста органист на църквата.[11] Налага му се да работи едва 3 дни седмично, а заплатата му е относително висока. Освен това, инструментът е поддържан в добро състояние и е настроен по новата система, разширяваща възможностите на композитора и изпълнителя. През този период Бах създава множество произведения за орган, в това число знаменитата „Токата и фуга ре минор“.[12] Семейните връзки и пристрастеният към музиката работодател не успяват да предотвратят напрежението между Йохан Себастиан и властите, което възниква през тези няколко години. Бах е недоволен от нивото на подготовка на певците в хора. Освен това, през октомври 1705 г. Бах получава четириседмичен отпуск и заминава за Любек, за да се запознае с изпълненията на Дитрих Букстехуде.[13] Първият биограф на Бах Йохан Форкел пише, че Йохан Себастиан е изминал над 400 км пеша, за да слуша изтъкнатия композитор[7][13], но днес някои изследователи подлагат този факт на съмнения.[14][15] През този период вероятно чува и големият траурен концерт, даден на 2 декември 1705 г., по повод смъртта на император Леополд I.[13] Бах обаче е така увлечен, че забавя връщането си, с което предизвиква недоволството на властите.[16] Той се прибира в Арнщад едва на 7 февруари 1706 г.[13] На 21 февруари 1706 г. е призован в консисторията за просрочване на отпуската. Бах обаче не се извинява, тъй като счита, че заместникът му изпълнява службата му достатъчно добре. Освен това началниците на Бах го обвиняват в представяне на „странен хорален съпровод“, смущаващ общината, както и в неумение да ръководи певческия хор. Последното обвинение изглежда не е безоснователно.[17] Бах не се отличава с организаторски талант и не му се отдава да ръководи добре хора, нито да поддържа дисциплина. Дори се стига до бурна сцена и сбиване с ученика му Гайерсбах, но двамата бързо са разтървани от други ученици.[13] Консисторията настоява открито да заяви дали ще се занимава с хора или не, той поисква да отговори писмено, но така и не го прави до следващото заседание. [редактиране] Мюлхаузен (1707—1708) В началото на 1707 г. Бах решава да смени работата си. Предлагат му по-добре заплатената и висока длъжност на органист в църквата „Св. Власия“ в Мюлхаузен — голям град в северната част на страната. На следващата година Бах приема това предложение и заема мястото на органиста Йохан Георг Але.[18][19] Август същата година, Бах наследява 50 гулдена (повече от половината му годишна заплата) от своя чичо по майчина линия Тобиас Хамерхед, което го улеснява да реши да се задоми. Четири месеца по-късно, на 17 октомври 1707 г. в Дорнхайм (село близо до Арнщат), Йохан Себастиан се жени за своята братовчедка Мария Барбара Бах от Арнщат[20][21], дъщеря на органиста и общински писар в Герен Йохан Михаел Бах.[22] На семейството се раждат седем деца, три от които умират още малки. Двама от синовете му от този брак, и двама от следващия, стават композитори — Вилхелм Фридеман Бах и Карл Филип Емануел Бах от първия, Йохан Кристоф Фридрих Бах и Йохан Кристиан Бах от втория. Бах поема новата си длъжност в период на голям музикален упадък. В този период се водят борби между пиетисти и техните опоненти.[21] Същевременно само две седмици преди назначаването на Бах, по-хубавата част на града е изпепелена от пожар.[19] На Бах се пада тежката задача да реорганизира църковната музика[21] без помощта на бюргерското съсловие, ангажирано с другите си проблеми. Градските и църковните власти на Мюлхаузен като цяло остават доволни от новия си служител. Те без колебание одобряват плана му за реставриране на църковния орган[21], въпреки значителните разходи[23], а за публикуваната празнична кантата „Господ — моя цар“ (това е единствената негова приживе отпечатана кантата), написана по случай встъпването в длъжност на новия градски съвет, му дават високо възнаграждение.[19] Въпреки това Бах се чувства неспособен да внесе голяма промяна, поради което открито заявява, че желае да напусне, тъй като не вярва, че скоро музикалните работи могат да се подобрят.[21] Напуска безконфликтно.[21][22] [редактиране] Ваймар (1708—1717) Бах вече познавал Ваймар от половингодишния си престой през 1703 г. Още като младеж, тогава около 17-годишен, той учи заедно с единия от двамата братя херцози — Йохан Ернст III. Докато Бах чака да бъде завършен органът в Арнщат, където възнамерява да работи, той започва като музикант в малкия камерен оркестър във Ваймар в замъка Вилхелмсбург. Херцогът се е изявявал като композитор, а Бах прави няколко транскрипции за орган и клавир по негови композиции (BWV 592, 592a, 595, 982, 984 и 987). Братята херцози формално съуправляват Ваймар, но тъй като Йохан Ернст става алкохолик, на практика управлява две години по-големият му брат херцог Вилхелм Ернст. След като работи в Мюлхаузен около година, Бах отново решава да смени местоработата си.[24] През 1708 г. той получава длъжността придворен органист и организатор на концерти в Червеният замък при другия брат, херцог Вилхелм Ернст[25] — много по-висока позиция, отколкото предишната му във Ваймар, с по-висока заплата и добре подбран състав от професионални музиканти. Херцогът бива изключително предан и посветен на изкуството човек. Семейството на Бах се настанява в жилище, намиращо се само на пет минути път от графския дворец. В края на същата година се ражда първото му дете.[26] Също тогава при семейство Бах идва по-голямата му неомъжена сестра Мария Барбара, която помага в домакинството до смъртта си през 1729 г. Във Ваймар се раждат синовете на Бах Вилхелм Фридеман и Карл Филип Емануел.[26] Към 1714 г. придворната капела, с която работи Бах, се състои от около 20 души, вписани като инструменталисти и изпълнители. Членовете на капелата при особени случаи трябва да бъдат облечени в ливреи, както навярно това се случва и на Бах.[27][28] Композиторът свири на малкия орган в дворцовата църква, тъй като на големия орган в градската църква свири неговият братовчед и близък приятел Йохан Готфрид Валтер, автор на първия немски музикален речник. Периодът, прекаран във Ваймар, е особено плодотворен — там Бах съчинява множество клавирни и оркестрови произведения, в които демонстрира големия си талант. По това време през 1713 г. херцогът се завръща от пътуване до Холандия и донася голямо количество копия на творби на Вивалди и други италиански композитори[29], които показва на Йохан Себастиан. В италианската музика херцогът (и както е видно от някои произведения, самият Бах) харесва редуването на соло (свиренето на един инструмент) и тути (целия оркестър). На 2 март 1714 г. е повишен в концертмайстор, което се отразява и на заплатата му.[30][31] Но пък през 1716 г. дори не е обсъден за овакантения пост на капелмайстор. Постът е предложен на Георг Филип Телеман, но след отказа му е даден на посредствения музикант Йохан Вилхем Дрезе, чието единствено преимущество е това, че е син на предишния капелмайстор — Йохан Самуел Дрезе. Това разочарова Бах до степен да желае да напусне незабавно Ваймар.[32] Във Ваймар Бах има възможност да свири и съчинява произведения за орган, както и да ползва услугите на оркестъра на херцога. Там той пише повечето от своите фуги и започва работата си над т. н. „Органна тетрадка“ — сборник с пиеси, които да използва за обучението на Вилхелм Фридеман. Сборникът се състои от обработки на лютерански хорали. Към края на службата си във Ваймар, Бах вече е широко известен органист и майстор на клавесина. През 1717 г. в Дрезден пристига известният френски музикант Луи Маршан.[33] Той пристига в Германия, тъй като изпада в немилост пред своя господар. Дрезденският концертмайстор Волюмие решава да покани Бах и да устрои музикално състезание между двамата. Бах уведомява Маршан писмено, че е готов да приеме всяка музикална задача, която му постави, а от своя страна той да направи същото.[33] Бах и Маршан се съгласяват да участват. Цялата общественост се вълнува от турнира, който трябва да се състои в къщата на кавалерийския генерал граф Йоахим Фридрих фон Флеминг. Поканените арбитри и Бах идват в уговорения час, но тъй като Маршан се забавя, изпраща хора да го извикат. Оказва се, че Маршан (който явно предния ден успява да послуша изпълнение на Бах) спешно и тайно е напуска града с извънредна пощенска кола.[33] Състезанието се проваля и Бах свири сам, възхищавайки слушателите си[7] Кралят му определя 100 луидора възнаграждение, но той така и не ги получава, тъй като навярно са присвоени от дворцовите чиновници. [редактиране] Кьотен (1717—1723) След огорчението, породено от пренебрегването му за капелмайсторския пост, Бах незабавно приема предложението за позицията на капелмайстор от херцог Леополд фон Анхалт-Кьотен, въпреки че предлаганите му условия не са никак съблазнителни — църковната музика е отменена, а органът е незначителен. Бах настоява постоянно от дотогавашният си господар да го освободи, което очевидно не му се нрави и на 6 ноември 1717 г. дори го арестува заради постоянните искания. Освобождава го едва на 2 декември.[34] По Коледа 1717 г. Бах встъпва в новата си длъжност. Херцогът, близо двадесет и пет годишен мъж, който сам е солидно образован музикант, обикаля Италия придружен от изтъкнатия музикален теоретик Йохан Давид Хайнихен, сам участва в капелата, като цигулар, а има и добре школуван басов глас. Херцогът е първият му работодател, способен да оцени таланта на Бах, което и прави. Той се гордее много със своя капелмайстор и го взема при пътуванията си. С течение на времето между тях възниква приятелство, което продължава и след заминаването на композитора. Леополд му плаща добре и му предоставя широка свобода на действие. Леополд обаче е калвинист и не одобрява използването на изтънчена музика на богослуженията, поради което повечето от кьотенските произведения на Бах са светски.[35] Сред множеството произведения на Бах, сътворени в Кьотен, са „Сюита за оркестър“, „Шест сюити за соло-виолончело“, „Английски сюити“ и „Френски сюити за клавир“, както и три сонати. Пак през този период са написани и знаменитите „Бранденбургски концерти“. Леополд не ги харесва и затова докато той е жив, те не са изпълнени нито веднъж. Бах прекарва шест години в малката резиденция. В този период, на 7 юли 1720 г., докато Бах е зад граница с херцога, внезапно умира жена му Мария Барбара, оставяйки четири малолетни деца — Катерина Доротея, Вилхелм Фридеман, Йохан Готфрид Бернхард и Филип Емануел. Той научава това едва при завръщането си от Карлсбад. През следващата година Бах се запознава с Ана Магдалена Вилке — млада, високо надарена певица (сопрано), работеща в херцогския двор. Двамата се женят на 3 декември 1721 г.[36] Въпреки разликата във възрастта — тя е по-млада от Йохан Себастиан със 17 години, бракът им се оказва щастлив. Раждат им се 13 деца. Съпругът ѝ се грижи тя да съхрани музикалният си усет, като ѝ посвещава две клавирни тетрадки — от 1722 г. и от 1725 г. От своя страна тя му помага в много голяма степен при преписа на произведенията. Тя научава и децата да помагат в това. Именно заради децата си Бах се замисля да се премести в град, където да им даде повече възможности за образование, а освен това страда и от факта, че почти не се занимава с църковна музика. Привлича го Хамбург и се случва така, че след кончината на органиста Хайнрих Фризе, този пост в църквата „Св. Якоб“ е овакантен. Няколко седмици по-късно Бах се явява в хамбургската църква „Св. Катерина“ пред комисия, в чийто състав влиза 99-годишният Йохан Адам Райнекен, за да демонстрира способностите си. Известно е, че старият композитор и майстор на органа пристъпва към по-младия с изключително ласкателните думи „Мислех, че това изкуство е умряло, виждам обаче, че то още живее във вас“. За Бах се застъпва настоятелно и енергично проповедникът Ноймайстер. Мястото е спечелено обаче от безизвестния Йохан Йоахим Хайтман, който, както е видно от църковното счетоводство, на 6 януари 1721 г. внася 4000 марки в църковната каса. Това дава основание да мислим, че този пост носи значителни странични доходи. В гнева си Ноймайстер в една църковна проповед заявява, че „дори ако витлеемските ангели желаят да станат органисти в църквата „Св. Якоб“, ако нямат пари, ще трябва да се върнат обратно на небето“. През юни 1722 г. се овакантява място в църквата „Св. Томас“ в Лайпциг. Общинският съвет търси заместник на Йохан Кунау[37] и първоначално започва преговори с най-видния композитор по онова време — Г. Телеман. Той обаче не е освободен от Хамбург от поста си на градски музикален директор. Освен него се предлага длъжността и на дармщатския капелмайстор Кристоф Граупнер, ученик на Канау, но и той не желае да напусне работата си. Сред обмисляните композитори са Йохан Фридрих Фаш[38], както и още 5 музиканта. Едва към края на годината Бах подава заявление, след колебания, породени от доброто му положение при Леополд. Впоследствие той заменя капелмайсторската длъжност с тази на кантор. [редактиране] Лайпциг (1723—1750) На 7 февруари 1723 г. по Заговезни в църквата „Св. Томас“ (Thomaskirche) в Лайпциг е изпълнено произведението му „Исус взе при себе си дванадесетимата“, след което немного известният Бах единодушно е одобрен от общинският съвет. На 5 май му е съобщено за неговото назначение, а на 1 юни Бах се настанява в лявото крило на училищната сграда (Thomasschule). Композиторът е 22-рият кантор (Thomaskantor, диригент на църковния хор) на тази църква, като този пост съществува от 1435 г. до ден-днешен (настоящият кантор е 38-ми подред). Бах същевременно трябва да изпълнява и задълженията на учител в училището към църквата, а трябва и да придружава ученическият хор при погребални шествия. В задълженията на Бах влиза преподаването по пеене на латински и ежеседмичното водене на концерти в двете главни църкви в Лайпциг — „Св. Томас“ и „Св. Николай“. Длъжността на Йохан Себастиан предполага също така преподаването на латински, но му е позволено да наеме помощник, който да преподава вместо него. Затова с тази дейност се занимава Пецолд за 50 талера годишно. Бах получава длъжността „музикален директор“ на всички църкви в града: в задълженията му влиза подбора на изпълнители, наблюдението над обучението им и избор на музика за изпълнение. Докато работи в Лайпциг, композиторът има редица конфликти с градската администрация.[39][40] Първите шест години от живота му в Лайпциг се оказват много продуктивни: Бах съчинява 5 цикъла кантати (два от тях по всяка вероятност са изгубени). Повечето от произведенията са написани по евангелските текстове, които се четат в лютеранската църква всяка неделя и по празниците през цялата година; много от тях (като „Wachet auf! Ruft uns die Stimme“ и „Nun komm, der Heiden Heiland“) се основават на традиционни църковни песнопения. Градският съвет предоставя на Бах само 8 изпълнители, и това често е причина за спорове между композитора и администрацията: на Бах му се налага сам да наема до 20 музиканта, за да изпълняват оркестровите произведения. На органа или клавесина свири обикновено самият композитор, а ако той ръководи хора, то това място се заема от щатния органист или от един от по-големите синове на Бах. Освен от редовните концерти, заплащани от градските власти, Бах печели допълнително с хора си от пеене на сватби и погребения. Предполага се, че именно с тази цел са създадени най-малко 6 мотета. През март 1729 г. Йохан Себастиан става ръководител на Колегиум музикум (Collegium Musicum или Телеманово дружество) — светски ансамбъл, основан през 1701 г. от стария приятел на Бах — Телеман.[41] През това време в много големи немски градове надарени и активни студенти от университетите създават подобни ансамбли. В продължение на почти цялата година Колегиум музикум два пъти седмично устройва двучасови концерти в кафенето на Цимерман, разположено близо до пазарния площад. Собственикът предоставя на музикантите голямата зала и закупува няколко инструмента. Много от светските произведения на Бах, написани през 30-те, 40-те и 50-те години на 18-и век, са съчинени именно за изпълнение в кафенето на Цимерман. Такива са например „Кантата за кафето“ и клавирният сборник „Клавирни упражнения“, както и много концерти за виолончело и клавесин. През този период Бах написва и частите Kyrie и Gloria на знаменитата си „Меса в си минор“. Скоро Бах получава длъжността придворен композитор. Това е и неговият най-продуктивен творчески период, който продължава до самата му кончина. Цикълът „Музикално приношение“ е написан през 1747 г., след като пруския крал Фридрих II кани Бах да изпробва няколко клавесина в замъкът Сансуси в Потсдам. Краля му изсвирва една тема и иска композиторът да му я развие. Бах го прави на клавесина, но явно счита, че може да се справи и по-добре и след прибирането я разработва и на хартия. На 7 май той пристига при краля, а на 7 юли му изпраща своя подарък. Първата пратка съдържа композиция по свободно избрана тема, извинявайки се с това, че не всяка тема е подходяща за шестгласна разработка. Впоследствие прави и втора разработка, която праща, но този път с темата на краля. Докато работи по „Музикално приношение“, Бах решава да създаде творба, създадена изцяло по една проста тема — друг обхватен цикъл. Това е „Изкуството на фугата“, която Бах не завършва, макар че най-вероятно я подготвя много преди смъртта си. Състои се от 18 сложни фуги и канони. В този цикъл Бах използва всички инструменти и техники за писане на полифонични произведения. Фугите биват озаглавени „Контрапункти“, тъй като се касае за чисто теоретично произведение. Последните 4 фуги са свързани две по две така — едната, нота по нота, е точна инверсия на другата, сякаш отразена в огледало. Пиесите са остроумни и живи, сякаш само случайно едната е отражение на другата. Не може да бъде издадена, докато той е жив, макар и вече подготвяна за печат. „Изкуството на фугата“ е публикувана няколко месеца след смъртта му, но след като са продадени едва 30 екземпляра, Емануел продава медните плочи с последното произведение на баща си заради метала. Последното произведение на Бах е хорална прелюдия за орган, която той продиктува на зет си, практически намирайки се на смъртния си одър. Името на прелюдията е „Vor deinen Thron tret ich hiermit“ („Ето, представям се пред трона ти“) и с това произведение често музикантите завършват изпълнението на незавършеното „Изкуството на фугата“. С течение на времето зрението на Бах се влошава. Някои биографи приписват причината за това на спорния факт, че като малък преписва ноти на лунна светлина. Въпреки това, той продължава да съчинява музика, диктувайки я на зет си Алтникол, обстоятелство считано от някои автори за мит. През 1750 г. в Лайпциг пристига английският офталмолог Джон Тейлър, когото много съвременни изследователи считат за шарлатанин. Тейлър на два пъти оперира Бах, но и двете операции са неуспешни[42] и Бах остава сляп. На 18 юли той неочаквано проглежда за кратко, но същата вечер получава удар. Бах умира на 28 юли, като е възможно причина за смъртта му да са усложнения след операциите. Погребението се състои в сутринта на 31 юли (петък) в гробището „Св. Йоан“. Останалото след него състояние е оценено на над 1000 талера и включва 5 клавесина, 3 цигулки, 3 виоли, 2 виолончела, виола да гамба, лютня и спинет, както и 52 свещени книги.[43] Бах има 20 деца от двата си брака с Мария Барбара и Ана Магдалена. След кончината на Бах, неговият колега от училището Абрахам Кригел пише за него статия, а Телеман му посвещава сонет. Мицлеровото дружество издава през 1754 г. некролог, съдържащ най-известните истории за Бах. Прочутият критик Матесон пише възторжени редове за „Изкуството на фугата“. Но по него време композиторът Бах е споменаван съвсем бегло, а възхваляван е майсторът-органист. През живота си Бах написва над 1000 произведения. В Лайпциг Бах поддържа дружески отношения с университетските професори. Особено плодотворно се оказва сътрудничеството с поета, пишещ с псевдонима Пикандер. Интересен факт е, че Георг Фридрих Хендел, роден в една и съща година с Бах в град Хале, намиращ се само на 50 километра от Лайпциг, никога не се среща с Бах, макар последният на два пъти да се опитва да се види с него — през 1719 и 1729 г.[44] При второто му идване при него отива Вилхелм Фридеман, тъй като баща му е болен и му предава поканата да посети Лайпциг. Хендел изразява съжаление, че не може да отиде. При третото му посещение Бах вече е покойник. Композиторът е погребан близо до църквата „Св. Томас“, където е служил в продължение на 27 години. Постепенно забравата се разпростира над името и творчеството на Бах. За това свидетелства и фактът, че чак през 1894 г. останките на Бах са открити съвсем случайно, по време на строителни дейности. Те биват препогребани в църквата „Св. Томас“. [редактиране] Същност и характер Всички налични данни сочат, че в обикновения живот Бах е приветлив и скромен човек. Въпреки това не могат да бъдат пренебрегнати раздразнителността му или това, че понякога късно се сеща за своето право и прави от някоя дреболия голяма история. Баховата справедливост, безпристрастност и обективност са известни. Така например, когато някоя енория плаща твърде малко за строеж на някой орган, Бах се застъпва да се доплати на майстора. Или когато трябва да оцени майсторството на други, дори когато не е в добри отношения с тях, той го прави почтено. Бах винаги запазва достойнството си, дори когато се обръща с молби до крале, въпреки почтителният тон, характерен за епохата. На въпроса, как се стига толкова далеч в изкуството, Бах отговаря: „Трябваше да бъда прилежен; който е така прилежен, ще може да стигне също така далеч“. Бах изпитва истинско уважение към великите си съвременници. Той така и не успява да се срещне с Хендел при нито едно от завръщанията му в Германия, но цял живот съжалява, че не го познава. Той преписва негови кантати, на Телеман, както и на множество негови съвременници и по-стари автори. В това личи респектът на Бах към другите композитори, чието творчество изключително много цени. Във финансовите въпроси Бах е педантичен и пестелив. Той е прям в паричните въпроси, но това е разбираемо с оглед на многочисленото му семейство. В това отношение му помага и съпругата му, която не позволява също прахосничеството. Тази черта на Бах явно не е съвсем непозната, поради което дори му навлича веднъж клеветата, че е корумпиран при приема на кандидати в интерната. В писмото си до Ердерман от 1729 г. той не може да скрие яда си, че нея година жителите на Лайпциг не щат да мрат, поради което той губи близо 100 талера от погребална такса. В същото време той е изключително гостоприемен. Бах се бори за бюргерското си съществуване, но не и за всеобщото признаване на изкуството си. Той намира за естествено само признанието, което светът му отдава като майстор на органа и клавесина. Той дори и не очаква признание за непреходността на творчеството си — в него той просто изразява това, което вълнува душата му. Бах не прави нищо за популяризиране и запазване на своите кантати и пасиони. Не е негова заслугата, че те са стигнали до нас. Но именно това прави творчеството му безподобно и изпълнено с възвишеност, тъй като то не е създадено от стремеж тогавашният вкус да го признае. Самият Бах не осъзнава величието и превъзходството на творбите си. Той най-вероятно не е можел и да мечтае или предполага, че в бъдеще ще стане символ на музиката на своята епоха. Когато Бах твори, той не размишлява дали хористите ще могат да изпълнят творбите му или дали хората в църквата биха го разбрали. Неговото верую е дълбоко религиозно — той твори за прослава на Бог. Нерядко украсява собственоръчно композициите си със „Само Господу слава (Soli Deo Gloria)“ или „Исусе, помогни (Jesu Juva)“. [редактиране] Творчество Лудвиг ван Бетховен възкликва за Бах: „Не поток, а море!“ (на немски „Bach“ означава „поток“). Може би тези думи най-добре отразяват дълбочината и мащабността на неговото творчество. Композиторът създава хиляди музикални творби (духовни и светски) във всички съвременни нему музикални жанрове, с изключение на операта. Последният, редом с Хендел, велик представител на бароковата музика, довежда до съвършенство изкуството на полифонията, съчетава блестящо и преосмисля традициите на италианската, австрийската, немската и френската музикална школа. Основно внимание Бах отделя на религиозната музика, особено на кантатата. Връх в неговото творчество са т. нар. „Пасиони“ за хор и оркестър — музикални кантати — оратории, разказващи за последните дни на Иисус Христос. Автор е и на много акапелни творби. Бах е известен също с инструменталните си концерти. Много важна част от неговото творчество са клавишните пиеси, много от които са замислени с чисто образователна насоченост — сборникът „Ана Магдалена“', английските и френските сюити, „Добре темпериран клавир“ (или както е по-популярно в България — „Добре темперирано пиано“, представлявайки своеобразна апология на темперирания строй) и „Изкуството на фугата“. И до днес много от творбите на Бах са настолно учебно помагало на инструменталистите — от начинаещи до усвояващи висшите тънкости на изпълнителското изкуство. Композициите на Бах оказват огромно влияние върху по-късните композитори. Откъси от негови творби често се използват във филмовата музика. Приживе Йохан Себастиан Бах е познат и известен предимно като музикален изпълнител — органист, цигулар, концертмайстор, диригент. Прочут е и като музикален механик — изработва различни музикални инструменти, „свирещи“ часовници и т. н. Композициите му обаче остават „затворени“ в кръга на публиката, пред която са изпълнявани на местата, където работи и скоро след смъртта му те са забравени извън тесните професионални кръгове. Въпреки това остава историческата заслуга на Бах, свързана с въвеждането на т. нар. „темпериран строй“, който е в основата на цялата последваща музика, особено клавирната, чак до наши дни. Сред важните творби на Бах са: - Религиозни кантати — над 200, тук условно спадат (някои музикални историци ги отделят) няколкото оратории и двата запазени до днес пасиона — „Матеус пасион“ и „Йоханес пасион“. - Светски кантати — няколко десетки, сред които „Сватбена кантата“, „Селска кантата“, „Кантата за кафето“, „Възхвала на музиката“. - Камерна музика — 6 Бранденбургски концерта, концерти за цигулка и оркестър, 7 концерта за клавир и оркестър, 2 концерта за два клавира и оркестър, 2 концерта за три клавира и оркестър, един концерт за четири клавира и оркестър и др. (Тук трябва да се отбележи, че по времето на Бах инструментът пиано не съществува в съвременния смисъл на думата. И сега често тези концерти се изпълняват от други, старинни клавирни инструменти като клавесин и клавикорд (на немски език: Klavier), а почти всички от тях имат транскрипции за цигулка, китара и т. н. Терминът „пиано“ се използва според общоприетото в музикалната литература.) Сонати за цигулка; флейта; цигулка, флейта и клавир; партити за цигулка; сонати за клавир и виола да гамба; шест сюити за соло виолончело и др. - Клавирни творби — близо 150 хорала за орган, токати и фуги (след които най-известна е тази в ре минор), фантазии и фуги (по повод тази в сол минор Бетховен произнася цитираните по-горе думи), прелюдии и фуги, пасторали, пасакалии и др. За клавирни инструменти са написани Инвенции и синфонии, френски, английски и немски сюити, сборникът „Добре темпериран клавир“, „Голдберг вариации“ и др. Днес запазените композиции на Бах са проучени и систематизирани. Наред с оригиналните им названия се използва и т. нар. „Бахов индекс“ — BWV (от немски Bach Werke Verzeichnis), който е на тематичен, а не на хронологичен принцип. [редактиране] Изследвания върху живота и творчеството на Бах Първи описания на живота на Бах стават некрологът му и кратката жизнена хроника, написана от вдовицата му Анна Магдалена. През 1802 г. Йохан Николаус Форкел (1749—1818), основавайки се на некролога и разказите на синовете и приятелите на Бах, издава първата подробна биография. Форкел е музикален директор на Гьотингенския университет и музикален историк, който пише всеобща история на музиката от нейното зараждане, но тъй като се опасява, че може да почине, преди да стигне главата за Бах, той решава да я напише и публикува предварително. Принос за популяризирането на Бах в началото на 19 век има баховият изследовател Рохлиц, който се застъпва за издаването на творчеството на Бах, казвайки „...кръговратът на нещата, след по-дълги или по-кратки интервали, издига отново всяко главно направление на великите умове на човечеството“. В средата на 19 век интересът към музиката на Бах се възражда, композитори и изследователи започват да събират, изучават и издават всички негови произведения. Следващият значителен труд за Бах е книгата на Филип Шпита, издадена през 1880 г. В началото на 20 век Алберт Швайцер, немски органист и изследовател, публикува мащабния си труд, считан и до днес за една от най-значимите книги за Бах. В това произведение, освен биографията на Бах, описание и анализ на неговите произведения, се отделя много внимание на описанието на епохата, в която той работи, както и на богословските въпроси, свързани с неговата музика. Тези книги са най-авторитетни до средата на 20 век, когато с помощта на нови технически средства и щателни изследвания са открити нови факти за живота и творчеството на Бах, на места противоречащи на традиционните представи.[46] Така например, установено е, че Бах е пише част от кантатите си в периода 1724—1725 г. (за разлика от предната версия, че това става през 1740-те години); намерени са неизвестни произведения, а произведения, които по-рано са приписвани на Бах, се оказват с друг автор; установени са и допълнителни факти от биографията му. През втората половина на 20 век са написани множество трудове по тази тема, като например книгите на Кристоф Волф, който е преоткривател и на забележителните „Номайстерски хорали“ през 1985 г.[47] [редактиране] Възраждане на Баховата музика След смъртта на Бах, музиката му бързо излиза от мода и се изпълнява изключително рядко, макар и да не е абсолютно забравена. Например има сведения, че Лудвиг ван Бетховен при учителят си Кристиан Готлиб Нефе изучава „Добре темпериран клавир“, наричайки го „музикална Библия“. Карл Фридрих Целтер (1758—1832) провокира любовта към Бах у знаменитият писател Йохан Волфганг фон Гьоте и съвсем младият Феликс Менделсон Бартолди (Целтер е музикален учител на последния). Гьоте пише, че Бах „е поет от най-висока класа“, както и „След като претеглим всичко, което би могло да свидетелства против него, този лайпцигски кантор представлява божието явление: ясно и все пак необяснимо“, при което допълва „Ти доста труд ми създаде, но пък на бял свят те извадих“ (9 юни 1827 г.). След като Гьоте чува „Добре темпериран клавир“ в изпълнение за орган пише: „Казах си: сякаш вечната хармония разговаряше със себе си, както може би се е случвало в сърцето на Бога малко преди сътворението на света. Така бях развълнуван дълбоко в себе си и ми се струваше, нямам, нито са ми нужни уши, най-малкото очи и всякакви други сетива“ (21 юни 1827 г.). Когато младият Менделсон му гостува през май 1830 г., трябва много да му свири Бах. Същата година Целтер организира изпълнение на Баховите мотети. Големият интерес към композиционното творчество на Бах се заражда през 1829 г., когато младият Феликс Менделсон Бартолди организира и сам дирижира второто, около 100 години след първото, изпълнение на „Матеус пасион“. Митът гласи, че веднъж Менделсон си купува месо, което касапинът му завива в нотни листа. Композиторът ги преглежда, разбира на каква находка е попаднал и се връща в месарницата за останалите ноти — така е преоткрит „Матеус пасион“. Тази история не отговаря по никакъв начин на истинските събития, но е една от най-популярните музикантски легенди. Всъщност Целтер прави най-много за Бах, когато позволява на Менделсон да изпълни Матеус-пасион с хора на Певческото дружество. Макар, че отначало отказва, наричайки една януарска сутрин на 1829 г., молещите го „сополанковци, които си въобразяват, че могат всичко“, той накрая е придуман от менделсоновият приятел Девриент. Докато търсят солисти, двамата приятели си говорят как точно един век след първото изпълнение „един комедиант“ и „едно еврейче“ разкриват пред света това произведение. Премиерата е грандиозно събитие, което се състои на 11 март, като само хорът е от 400 души, музикантите са главно любители, но присъстват и такива от Кралската капела. Абсолютно всички участват напълно безплатно в начинанието, дори и преписвачите на нотните щимове. Двадесетгодишният Менделсон за първи път застава пред голям оркестър, но се справя блестящо. Съпругата му пише: „Препълнената зала приличаше на църква. Присъстващите бяха обзети от тържествено благоговение. Чуваха се само отделни неволни изблици на дълбоко развълнувано чувство“. На 21 март, рожденният ден на Бах, произведението е изпълнено повторно. Менделсон обаче не е доволен, въпреки всеобщото одобрение, тъй като солистите допускат някои грешки. На вечерята у Целтер по-късно философът Георг Вилхелм Фридрих Хегел изказва своите суперлативи към Баховата гениалност. През 30-те години на 19 век Матеус-пасион чуват жителите на Франкфурт, Бреслау, Кьонигсберг, Дрезден и Кисел, а през 1841 г. и тези на Лайпциг. Йоханес-Пасион е изпълнен на 21 февруари 1833 г., но няма същия бърз успех. Месата в h-moll е възкресена малко по малко от Шелбе (1789—1837) през периода 1828—1835 г. Коледната оратория се появява пред публика за нов живот през 1858 г. Като цяло този последвал интерес може да се определи, като следствие от Менделсоновото начинание, а в знак на признание на 18 октомври 2008 г. е открит негов паметник срещу църквата „Св. Томас“. [редактиране] Звукозаписи В самият край на 20 век се издават първите пълни записи със събраните произведения на Бах. Те са компилация от по-ранни звукозаписи на известни бахови изпълнители. Такива колекции до днес предлагат на пазара фирмите Hänssler (172 CD).[48], Brilliant Classics (160 CD)[49] и Teldec (153 CD, обща цена $849,97).[50] [редактиране] Любопитно Буквите от името на Бах на латински — BACH — съвпадат с буквените означения на тоновете си-бемол — ла — до — си бекар. Това изкушава мнозина композитори да пишат музикални творби по така образувалата се мелодия. Най-известна от тях е „Прелюдия и фуга на тема BACH“ за орган от Ференц Лист.[51] [редактиране] Паметници на Бах в Германия - Паметник в Лайпциг, издигнат на 23 април 1843 г. от Херман Кнаур по инициатива на Менделсон и по чертежи на Едуард Бендеман, Ернст Ритшел и Юлиус Хюбнер. - Бронзова статуя на площад Frauenplan в Айзенах, проектиран от Адолф фон Дондорф, открита на 28 септември 1884 г. Първоначално поставена на Пазарния площад до църквата св. Георги, а на 4 април 1938 г. е пренесена на Frauenplan с по-нисък пиедестал. - Паметник на Хенрих Полман на площад Бах в Кьотен, открит на 21 март 1885 г. - Бронзова статуя на Карл Сефнер от южната страна на църквата св. Томас в Лайпциг — 17 май 1908 г. - Бюст, изработен от Фриц Бен в монумента „Валхала“ в Регенсбург, 1916 г. - Статуя на Паул Бир до входа на църквата св. Георги в Айзенах, поставена на 6 април 1939 г. - Паметник на Бруно Айерман във Ваймар, открита през 1950 г., но след две години премахната и отново открита през 1995 г. на площад Демокрация. - Релеф на Роберт Пропф в Кьотен, 1952 г. - Паметник на Бернд Гьобел до пазара в Арнщат, открит на 21 март 1985 г. - Паметник в Ансбах, проектиран от Юрген Хьортц, открит през юли 2003 г. [редактиране] Известни изпълнители на музиката на Бах - Диригенти - Филип Херевеге, Николаус Харнонкурт, Карл Рихтер, Леополд Стоковски, Серджо Челибидаке, сър Дьорд Шолти, Рене Якобс, Сър Невил Маринър, Дейвид Уилкокс, сър Джон Елиът Гардинър, Масааки Сузуки, Ойген Йохум - Органисти - Оливие Месиен, Лионел Рог, Тон Коопман, Саймън Престън - Цигулари - Артур Грюмио, Хенрик Шеринг, Ицхак Перлман, Васко Абаджиев,Давид Ойстрах, Леонид Коган, сър Йехуди Менухин, Найджъл Кенеди - Пианисти и клавесинисти - Алфред Корто, Глен Гулд, Святослав Рихтер, Андраш Шиф, Мъри Перая, Ури Кейн, Анджела Хюит, Алфред Брендел, Даниел Баренбойм - Чембалисти - Густав Леонхард, Отавио Дантоне - Виолончелисти - Пабло Касалс, Мстислав Ростропович, Стивън Исерлис, Йо-Йо Ма, Янош Старкер, Пиер Фурние, Миклош Перени - Флейтисти - Емануел Паю - Съвременни интепретатори - Жак Люсие, Модерен джаз квартет, Боби Макферин, Алекс Мейси [редактиране] Музикални фрагменти [редактиране] Вижте също - Барок — епохата, в която твори Бах - BWV — общоприетата система за номериране на произведенията на Бах - Списък на произведенията на Йохан Себастиан Бах — подредба по BWV-номерация - Творчество на Йохан Себастиан Бах — тематичен преглед на произведенията на композитора и факти около създаването им [редактиране] Източници - ↑ Произведенията на Бах подредени по BWV-индекс - ↑ Bauer, Marion. Music Through the Ages — A Narrative for Student and Layman. Wellhausen Press, 2007. - ↑ Виж МУЗЫКАЛЬНЫЙ РОД БАХОВ (dead link) - ↑ Dwight's Journal of Music, 27.10.1855, Vol. VIII, No.4 - ↑ Генеалогия на рода Бах. (dead link) - ↑ а б Boyd, Malcolm. Bach. Oxford University Press US, 2006. - ↑ а б в Форкел, Йохан Н., (превод на руски Ерохин, В.). За живота, изкуството и произведенията на Йохан Себастиан Бах, глава II. - ↑ а б Boyd, Malcolm. Bach. Oxford University Press US, 2006. - ↑ Boyd, Malcolm. Bach. Oxford University Press US, 2006. - ↑ В Германия са намерени два ръкописа на младия Бах. - ↑ Geck, Martin и др. Johann Sebastian Bach: Life and Work. Harcourt Trade, 2006. - ↑ Geck, Martin и др. Johann Sebastian Bach: Life and Work. Harcourt Trade, 2006. - ↑ а б в г д Boyd, Malcolm. Bach. Oxford University Press US, 2006. - ↑ ((ru)) Друскин, М. Йохан Себастиан Бах. Москва „Музыка“, 1982. с. 27. - ↑ Geck, Martin и др. Johann Sebastian Bach: Life and Work. Harcourt Trade, 2006. - ↑ Документи от живота и дейността на Йохан Себастиан Бах / Протокол от разпита на Бах. (dead link) - ↑ ((ru)) Швайцер, А., превод от немски: Друскин, Я. // Йохан Себастиан Бах. Москва „Музыка“, 1965. - ↑ Документи от живота и дейността на Йохан Себастиан Бах / Арнщат. (dead link) - ↑ а б в Geck, Martin и др. Johann Sebastian Bach: Life and Work. Harcourt Trade, 2006. - ↑ Документи от живота и дейността на Йохан Себастиан Бах / Първи брак — запис в църковната книга, Дорнхайм. (dead link) - ↑ а б в г д е Boyd, Malcolm. Bach. Oxford University Press US, 2006. - ↑ а б Geck, Martin и др. Johann Sebastian Bach: Life and Work. Harcourt Trade, 2006. - ↑ Johann Sebastian Bach, Leben und Werk in Dokumenten, Leipzig 1975 — Проект за реконструкция на органа - ↑ Документи от живота и дейността на Йохан Себастиан Бах. (dead link) - ↑ ((en)) Работодателите на Бах във Ваймар - ↑ а б Boyd, Malcolm. Bach. Oxford University Press US, 2006. - ↑ Williams, Peter F.. Bach: A Life in Music. Cambridge University Press, 2007. - ↑ Boyd, Malcolm. Bach. Oxford University Press US, 2006. - ↑ Williams, Peter F.. Bach: A Life in Music. Cambridge University Press, 2007. - ↑ Boyd, Malcolm. Bach. Oxford University Press US, 2006. - ↑ Williams, Peter F.. Bach: A Life in Music. Cambridge University Press, 2007. - ↑ Boyd, Malcolm. Bach. Oxford University Press US, 2006. - ↑ а б в Boyd, Malcolm. Bach. Oxford University Press US, 2006. - ↑ Документи от живота и дейността на Йохан Себастиан Бах / Ваймар. (dead link) - ↑ ((ru)) Друскин, М. Йохан Себастиан Бах. Москва „Музыка“, 1982. с. 51. - ↑ Документи от живота и дейността на Йохан Себастиан Бах / Запис в църковната книга, Кьотен. (dead link) - ↑ Документи от живота и дейността на Йохан Себастиан Бах / Протоколи от заседания на съда и други документи, свързани с преместването му в Лайпциг. (dead link) - ↑ ((en)) Списък на канторите на църквата „Св. Томас“ - ↑ Документи от живота и дейността на Йохан Себастиан Бах / Писмо на Й. Бах до Ердман. (dead link) - ↑ ((ru)) Швайцер, А., превод от немски: Друскин, Я. // Йохан Себастиан Бах. Москва „Музыка“, 1965. - ↑ Документи от живота и дейността на Йохан Себастиан Бах / Съобщение на Л. Мицлер за концертите в Лайпциг, октомври 1736. (dead link) - ↑ Документи от живота и дейността на Йохан Себастиан Бах / Квелмалц за операциите на Бах, Лайпциг, май 1750. (dead link) - ↑ Документи от живота и дейността на Йохан Себастиан Бах / Опис на наследството на Бах, Лайпциг, 1750. (dead link) - ↑ ((ru)) Швайцер, А., превод от немски: Друскин, Я. // Йохан Себастиан Бах. Москва „Музыка“, 1965. - ↑ Towe, Teri Noel. The Inscrutable Volbach Portrait. // The Face of Bach, 2000-08-28. - ↑ ((ru)) Друскин, М. Йохан Себастиан Бах. Москва „Музыка“, 1982. с. 8. - ↑ ((en)) Списък на „Номайстерските хорали“ - ↑ Бах в сайта на Hänssler - ↑ Бах в сайта на Brilliant Classics - ↑ „Takeout Order: Bucket o' Bach; 153 CD's? How Can You Face the Music?“ Статия в Ню Йорк Таймс - ↑ Прелюдия и фуга върху Бах от Ференц Лист. // www.flagmusic.com. [редактиране] Литература Исторически извори: - Шулце, Ханс Йоахим (ред.): Документы жизни и деятельности И. Баха (превод от немски), „Музыка“, Москва, 1980 Модерна литература: - Морозов, С. А.: Бах, Молодая гвардия, Москва, 1975 - Друскин, М. С.: Йохан Себастиан Бах, „Музыка“, Москва, 1982 - Werner-Jensen, A.: Reclams Musikführer Johann Sebastian Bach. Bd. 1: Instrumentalmusik, Bd. 2: Vokalmusik, Philipp Reclam jun., Stuttgart, 1993 - Mendel, Arthur: The New Bach Reader, W. Norton & Company, 1999, ISBN 0-393-31956-3 - Terry, Ch. S.: Johann Sebastian Bach, Insel Verlag, 1999, ISBN 3-458-34288-5 - Wolff, Chr.: Johann Sebastian Bach: the learned musician, Norton, New York, 2001, ISBN 0-393-32256-4 - Malcolm, B.: Bach, Oxford University Press, 2006, ISBN 0-195-30771-2 Специални теми: - Друскин, М. С.: Пассионы и мессы Иоганна Себастьяна Баха, „Музыка“, Москва, 1976 - Young, Percy M.: Die Bachs 1500—1850, Deutscher Verlag für Musik, Leipzig, 1978 - Wolff, Chr.: The New Grove: Bach Family, Norton, 1997, ISBN 0-393-30354-3 По-стара литература: - Форкел, И. Н.: О жизни, искусстве и произведениях Иоганна Себастьяна Баха (1802), „Музыка“, Москва, 1987 (= Forkel, J.: Über Johann Sebastian Bachs Leben, Kunst und Kunstwerke, Bärenreiter-Verlag, Kassel, 2004, ISBN 3-7618-1472-0, фототипно издание на оригинала от 1802) - Spitta, Ph.: Johann Sebastian Bach (в два тома), Leipzig, 1880 - Швейцер, A.: Йохан Себастиан Бах (1908), „Музыка“, Москва, 1965 (част 1, 2, 3, djvu от LDN — приватное собрание книг), (= Schweitzer, Alb.: Johann Sebastian Bach, Breitkopf & Härtel, Wiesbaden 1990, ISBN 3-7651-0034-X) [редактиране] Външни препратки - Бах в YouTube.com - ((bg)) „Йохан Себастиан Бах“ от Алберт Швайцер - ((en)) jsbach.org — Подробен каталог, биография, избрани записи - ((en)) Сайт, посветен на всички аспекти на баховите вокални творби - ((de)) Лайпцигски бахов архив - ((en)) Форум посветен на Бах - ((en)) Архив и библиография - ((en)) Алтернативен поглед върху творчеството на Бах (блог) - ((en)) Интернет общество, свързано с Бах - ((en)) Бахов институт към Болдуин колидж - ((de))((en)) Музей на Бах в родния му град - ((ru)) Богат ресурс на руски език - ((ru)) Кратка биография и възможност за сваляне на произведения - ((en)) Меса в си минор BWV 232 (Flash) - ((en)) Голдберг вариации BWV 966 (Flash) Статии на български език: - „Нова ера в Бахознанието“, „Вестник култура“, бр. 33, 25 август 2000 г. - „Откриха неизвестна досега творба на Бах“, статии от електронни издания, 2005—2006 г. - „Баховият интеграл на Haenssler classic“, „Вестник култура“, бр. 19 (2079), 14 май 1999 г. - „Огромно творчество“, „Вестник култура“, бр. 29 (2140), 28 юли 2000 г. - „Две музикални истории от XVII век“, „Вестник култура“, бр. 2 (2163), 19 януари 2001 г.
1.1 2.1 2.2 2.3 2.4 3.1 3.2 3.3 3.4 3.5 4.1 4.2 5.1 6.1 7.1 8.1 9.1 10.1 11.1 12.1 13.1 14.1 16.1 16.2 16.3 16.4 17.1 17.2 17.3 18.1 18.2 19.1 20.1 21.1 21.2 21.3 22.1 22.2 22.3 22.4 23.1 23.2 23.3 23.4 23.5 23.6 23.7 24.1 25.1 25.2 25.3 26.1 26.2 26.3 26.4 26.5 27.1 28.1 28.2 28.3 29.1 29.2 30.1 32.1 32.2 32.3 32.4 33.1 33.2 34.1 36.1 36.2 37.1 37.2 37.3 37.4 37.5 37.6 37.7 37.8 37.9 38.1 38.2 39.1 39.2 39.3 39.4 40.1 40.2 40.3 40.4 41.1 41.2 41.3 41.4 42.1 42.2 42.3 42.4 43.1 43.2 43.3 44.1 44.2 46.1 47.1 47.2 47.3 48.1 48.2 48.3 48.4 49.1 50.1 51.1 51.2 52.1 53.1 53.2 54.1 54.2 55.1 55.2 56.1 57.1 58.1 59.1 59.2 59.3 59.4 59.5 59.6 60.1 61.1 61.2 62.1 62.2 62.3 63.1 63.2 63.3 64.1 64.2 64.3 65.1 65.2 65.3 65.4 65.5 65.6 66.1 67.1 68.1 69.1 69.2 69.3 69.4 70.1 70.2 70.3 70.4 71.1 72.1 73.1 74.1 74.2 74.3 74.4 74.5 75.1 76.1 77.1 78.1 79.1 80.1 81.1 81.2 82.1 83.1 83.2 83.3 83.4 84.1 85.1 86.1 87.1 87.2 87.3 87.4 87.5 87.6 87.7 88.1 89.1 89.2 89.3 90.1 90.2 90.3 91.1 91.2 91.3 91.4 91.5 92.1 92.2 92.3 92.4 93.1 94.1 94.2 94.3 95.1 95.2 95.3 96.1 97.1 98.1 99.1 100.1 101.1 102.1 103.1 104.1 104.2 104.3 105.1 106.1 106.2 106.3 106.4 107.1 107.2 107.3 108.1 108.2 108.3 109.1 109.2 111.1 111.2 111.3 111.4 111.5 113.1 115.1 117.1 117.2 117.3 119.1 119.2 119.3 119.4 120.1 122.1 122.2 122.3 122.4 123.1 124.1 124.2 124.3 125.1 125.2 125.3 125.4 125.5 126.1 126.2 126.3 127.1 128.1 129.1 129.2 129.3 130.1 130.2 130.3 131.1 131.2 131.3 132.1 132.2 132.3 132.4 134.1 135.1 141.1 144.1 144.2 144.3 144.4 149.1 149.2 149.3 150.1 150.2 151.1 151.2 151.3 152.1 153.1 154.1 154.2 154.3 154.4 155.1 155.2 155.3 156.1 157.1 157.2 157.3 158.1 159.1 159.2 159.3 159.4 160.1 161.1 162.1 162.2 162.3 163.1 164.1 166.1 166.2 166.3 166.4 167.1 168.1 168.2 168.3 168.4 169.1 169.2 169.3 169.4 170.1 170.2 170.3 171.1 172.1 173.1 173.2 173.3 174.1 174.2 175.1 175.2 175.3 176.1 176.2 176.3 177.1 177.2 177.3 178.1 179.1 179.2 179.3 180.1 181.1 181.2 181.3 181.4 181.5 182.1 182.2 183.1 183.2 183.3 183.4 183.5 184.1 184.2 184.3 184.4 185.1 185.2 185.3 186.1 186.2 186.3 186.4 186.5 187.1 187.2 187.3 187.4 187.5 188.1 188.2 188.3 188.4 189.1 189.2 189.3 192.1 192.2 192.3 192.4 193.1 193.2 193.3 196.1 197.1 197.2 197.3 197.4 200.1 200.2 200.3 201.1 201.2 201.3 201.4 201.5 202.1 203.1 203.2 203.3 203.4 203.5 204.1 205.1 205.2 205.3 206.1 206.2 206.3 207.1 207.2 207.3 208.1 208.2 208.3 209.1 209.2 209.3 210.1 210.2 210.3 211.1 211.2 211.3 212.1 212.2 212.3 213.1 213.2 213.3 214.1 214.2 214.3 215.1 215.2 215.3 216.1 216.2 216.3 217.1 217.2 217.3 218.1 218.2 218.3 219.1 219.2 219.3 220.1 220.2 220.3 221.1 221.2 221.3 221.4 222.1 222.2 222.3 223.1 223.2 223.3 223.4 224.1 224.2 224.3 225.1 225.2 225.3 226.1 226.2 226.3 227.1 227.2 227.3 228.1 228.2 228.3 229.1 230.1 230.2 230.3 231.1 231.2 231.3 231.4 231.5 231.6 232.1 232.2 232.3 233.1 233.2 233.3 234.1 234.2 234.3 235.1 235.2 235.3 236.1 236.2 236.3 237.1 237.2 237.3 238.1 238.2 238.3 239.1 240.1 241.1 242.1 243.1 244.1 245.1 246.1 247.1 248.1 249.1 250.1 251.1 252.1 253.1 254.1 255.1 256.1 257.1 258.1 259.1 260.1 261.1 262.1 263.1 264.1 265.1 266.1 267.1 268.1 269.1 270.1 271.1 272.1 273.1 274.1 275.1 276.1 277.1
Johann Sebastian Bach Johann Sebastian Bach[1] (31 March [O.S. 21 March] 1685 – 28 July 1750) was a German composer and musician of the Baroque period. He enriched established German styles through his skill in counterpoint, harmonic and motivic organisation, and the adaptation of rhythms, forms, and textures from abroad, particularly from Italy and France. Bach's compositions include the Brandenburg Concertos, the Goldberg Variations, the Mass in B minor, two Passions, and hundreds of cantatas. His music is revered for its technical command, artistic beauty, and intellectual depth. Bach was born in Eisenach, Saxe-Eisenach, into a great musical family. His father, Johann Ambrosius Bach, was the director of the town musicians, and all of his uncles were professional musicians. His father probably taught him to play the violin and harpsichord, and his brother, Johann Christoph Bach, taught him the clavichord and exposed him to much contemporary music.[2][3] Apparently at his own initiative, Bach attended St. Michael's School in Lüneburg for two years. After graduating he held several musical posts across Germany: he served as Kapellmeister (director of music) to Leopold, Prince of Anhalt-Köthen, Cantor of the Thomasschule in Leipzig, and Royal Court Composer to Augustus III.[4][5] Bach's health and vision declined in 1749, and he died on 28 July 1750. Modern historians believe that his death was caused by a combination of stroke and pneumonia.[6][7][8] Bach's abilities as an organist were respected throughout Europe during his lifetime, although he was not widely recognised as a great composer until a revival of interest and performances of his music in the first half of the nineteenth century. He is now generally regarded as one of the greatest composers of all time.[9] Contents - 1 Life - 2 Legacy - 3 Works - 4 Musical style - 5 See also - 6 References - 7 Bibliography - 8 External links Life Johann Sebastian Bach was born in Eisenach, Saxe-Eisenach, on 21 March 1685 O.S. (31 March 1685 N.S.). He was the son of Johann Ambrosius Bach, the director of the town musicians, and Maria Elisabeth Lämmerhirt.[10] He was the eighth child of Johann Ambrosius, (the eldest son in the family was 14 at the time of Bach's birth)[11] who probably taught him violin and the basics of music theory.[12] His uncles were all professional musicians, whose posts included church organists, court chamber musicians, and composers. One uncle, Johann Christoph Bach (1645–93), introduced him to the organ, and an older second cousin, Johann Ludwig Bach (1677–1731), was a well-known composer and violinist. Bach drafted a genealogy around 1735, titled "Origin of the musical Bach family".[13] Bach's mother died in 1694, and his father died eight months later.[5] Bach, aged 10, moved in with his oldest brother, Johann Christoph Bach (1671–1721), the organist at St. Michael's Church in Ohrdruf, Saxe-Gotha-Altenburg.[14] There he studied, performed, and copied music, including his own brother's, despite being forbidden to do so because scores were so valuable and private and blank ledger paper of that type was costly.[15][16] He received valuable teaching from his brother, who instructed him on the clavichord. J.C. Bach exposed him to the works of great composers of the day, including South German composers such as Johann Pachelbel (under whom Johann Christoph had studied)[2] and Johann Jakob Froberger; North German composers;[3] Frenchmen, such as Jean-Baptiste Lully, Louis Marchand, Marin Marais; and the Italian clavierist Girolamo Frescobaldi. Also during this time, he was taught theology, Latin, Greek, French, and Italian at the local gymnasium.[17] At the age of 14, Bach, along with his older school friend Georg Erdmann, was awarded a choral scholarship to study at the prestigious St. Michael's School in Lüneburg in the Principality of Lüneburg.[18] Although it is not known for certain, the trip was likely taken mostly on foot.[17] His two years there were critical in exposing him to a wider facet of European culture. In addition to singing in the choir he played the School's three-manual organ and harpsichords.[17] He came into contact with sons of noblemen from northern Germany sent to the highly selective school to prepare for careers in other disciplines. While in Lüneburg, Bach had access to St. John's Church and possibly used the church's famous organ, built in 1549 by Jasper Johannsen, since it was played by his organ teacher Georg Böhm.[19] Given his musical talent, Bach had significant contact with Böhm while a student in Lüneburg, and also took trips to nearby Hamburg where he observed "the great North German organist Johann Adam Reincken".[19][20] Stauffer reports the discovery in 2005 of the organ tablatures that Bach wrote out when still in his teens of works by Reincken and Dieterich Buxtehude, showing "a disciplined, methodical, well-trained teenager deeply committed to learning his craft".[19] Weimar, Arnstadt, and Mühlhausen (1703–08) In January 1703, shortly after graduating from St. Michael's and being turned down for the post of organist at Sangerhausen,[21][22] Bach was appointed court musician in the chapel of Duke Johann Ernst III in Weimar. His role there is unclear, but likely included menial, non-musical duties. During his seven-month tenure at Weimar, his reputation as a keyboardist spread so much that he was invited to inspect the new organ, and give the inaugural recital, at St. Boniface's Church in Arnstadt, located about 30 kilometres (19 mi) southwest of Weimar.[23] In August 1703, he became the organist at St. Boniface's, with light duties, a relatively generous salary, and a fine new organ tuned in the modern tempered system that allowed a wide range of keys to be used. Despite strong family connections and a musically enthusiastic employer, tension built up between Bach and the authorities after several years in the post. Bach was dissatisfied with the standard of singers in the choir, while his employer was upset by his unauthorised absence from Arnstadt; Bach was gone for several months in 1705–06, to visit the great organist and composer Dieterich Buxtehude and his Abendmusiken at St. Mary's Church in the northern city of Lübeck. The visit to Buxtehude involved a 400-kilometre (250 mi) journey on foot each way. The trip reinforced Buxtehude's style as a foundation for Bach's earlier works.[24] In 1706, Bach was offered a post as organist at St. Blasius's in Mühlhausen, which he took up the following year. It included significantly higher remuneration, improved conditions, and a better choir. Four months after arriving at Mühlhausen, Bach married Maria Barbara Bach, his second cousin. They had seven children, four of whom survived to adulthood, including Wilhelm Friedemann Bach and Carl Philipp Emanuel Bach who both became important composers as well. Bach was able to convince the church and city government at Mühlhausen to fund an expensive renovation of the organ at St. Blasius's. Bach, in turn, wrote an elaborate, festive cantata—Gott ist mein König (BWV 71)—for the inauguration of the new council in 1708. The council paid handsomely for its publication, and it was a major success.[17] Return to Weimar (1708–17) In 1708, Bach left Mühlhausen, returning to Weimar this time as organist and from 1714 Konzertmeister (director of music) at the ducal court, where he had an opportunity to work with a large, well-funded contingent of professional musicians.[17] Bach moved with his family into an apartment very close to the ducal palace. In the following year, their first child was born and Maria Barbara's elder, unmarried sister joined them. She remained to help run the household until her death in 1729. Bach's time in Weimar was the start of a sustained period of composing keyboard and orchestral works. He attained the proficiency and confidence to extend the prevailing structures and to include influences from abroad. He learned to write dramatic openings and employ the dynamic motor rhythms and harmonic schemes found in the music of Italians such as Vivaldi, Corelli, and Torelli. Bach absorbed these stylistic aspects in part by transcribing Vivaldi's string and wind concertos for harpsichord and organ; many of these transcribed works are still regularly performed. Bach was particularly attracted to the Italian style in which one or more solo instruments alternate section-by-section with the full orchestra throughout a movement.[26] In Weimar, Bach continued to play and compose for the organ, and to perform concert music with the duke's ensemble.[17] He also began to write the preludes and fugues which were later assembled into his monumental work The Well-Tempered Clavier (Das Wohltemperierte Clavier—"Clavier" meaning clavichord or harpsichord),[27] consisting of two books, compiled in 1722 and 1744,[28] each containing a prelude and fugue in every major and minor key. Also in Weimar Bach started work on the Little Organ Book, containing traditional Lutheran chorales (hymn tunes) set in complex textures. In 1713, Bach was offered a post in Halle when he advised the authorities during a renovation by Christoph Cuntzius of the main organ in the west gallery of the Marktkirche Unser Lieben Frauen. Johann Kuhnau and Bach played again when it was inaugurated in 1716.[29][30] Musicologists debate whether his first Christmas cantata Christen, ätzet diesen Tag, BWV 63, was premiered here in 1713,[31] or if it was performed for the bicentennial of the Reformation in 1717.[32] In the spring of 1714, Bach was promoted to Konzertmeister, an honour that entailed performing a church cantata monthly in the castle church.[33] The first three cantatas Bach composed in Weimar were Himmelskönig, sei willkommen, BWV 182, for Palm Sunday, which coincided with the Annunciation that year, Weinen, Klagen, Sorgen, Zagen, BWV 12, for Jubilate Sunday, and Erschallet, ihr Lieder, erklinget, ihr Saiten! BWV 172 for Pentecost.[34] In 1717, Bach eventually fell out of favour in Weimar and was, according to a translation of the court secretary's report, jailed for almost a month before being unfavourably dismissed: "On November 6, [1717], the quondam concertmaster and organist Bach was confined to the County Judge's place of detention for too stubbornly forcing the issue of his dismissal and finally on December 2 was freed from arrest with notice of his unfavourable discharge."[35] Leopold, Prince of Anhalt-Köthen hired Bach to serve as his Kapellmeister (director of music) in 1717. Prince Leopold, himself a musician, appreciated Bach's talents, paid him well, and gave him considerable latitude in composing and performing. The prince was Calvinist and did not use elaborate music in his worship; accordingly, most of Bach's work from this period was secular,[36] including the orchestral suites, the cello suites, the sonatas and partitas for solo violin, and the Brandenburg Concertos.[37] Bach also composed secular cantatas for the court such as Die Zeit, die Tag und Jahre macht, BWV 134a. At least one significant influence upon Bach's musical development during his years with the Prince are recorded by Stauffer as Bach's "complete embrace of dance music, perhaps the most important influence on his mature style other than his adoption of Vivaldi's music in Weimar".[19] Despite being born in the same year and only about 130 kilometres (81 mi) apart, Bach and Handel never met. In 1719, Bach made the 35-kilometre (22 mi) journey from Köthen to Halle with the intention of meeting Handel, however Handel had recently departed the city.[38] In 1730, Bach's son Wilhelm Friedemann travelled to Halle to invite Handel to visit the Bach family in Leipzig, but the visit did not come to pass.[39] On 7 July 1720, while Bach was on travel to Carlsbad with Prince Leopold, Bach's first wife suddenly died.[40] The following year, he met Anna Magdalena Wilcke, a young, highly gifted soprano 17 years his junior, who performed at the court in Köthen; they married on 3 December 1721.[41] Together they had 13 more children, six of whom survived into adulthood: Gottfried Heinrich, Johann Christoph Friedrich, and Johann Christian, all of whom became significant musicians; Elisabeth Juliane Friederica (1726–81), who married Bach's pupil Johann Christoph Altnickol; Johanna Carolina (1737–81); and Regina Susanna (1742–1809).[42] In 1723, Bach was appointed Cantor of the Thomasschule at the Thomaskirche (St. Thomas Church) in Leipzig, and Director of Music in the principal churches in the town, namely the Thomaskirche and the Nikolaikirche (St. Nicholas Church).[43] This was a prestigious post in the mercantile city in the Electorate of Saxony, which he held for 27 years until his death. It brought him into contact with the political machinations of his employer, Leipzig's city council. Bach was required to instruct the students of the Thomasschule in singing and to provide church music for the main churches in Leipzig. Bach was required to teach Latin, but he was allowed to employ a deputy to do this instead. A cantata was required for the church services on Sundays and additional church holidays during the liturgical year. He usually performed his own cantatas, most of which were composed during his first three years in Leipzig. The first of these was Die Elenden sollen essen, BWV 75, first performed in the Nikolaikirche on 30 May 1723, the first Sunday after Trinity. Bach collected his cantatas in annual cycles. Five are mentioned in obituaries, three are extant.[34] Of the over three hundred cantatas which Bach composed in Leipzig, approximately one hundred have been lost to posterity.[19] Most of these concerted works expound on the Gospel readings prescribed for every Sunday and feast day in the Lutheran year. Bach started a second annual cycle the first Sunday after Trinity of 1724, and composed only chorale cantatas, each based on a single church hymn. These include O Ewigkeit, du Donnerwort, BWV 20, Wachet auf, ruft uns die Stimme, BWV 140, Nun komm, der Heiden Heiland, BWV 62, and Wie schön leuchtet der Morgenstern, BWV 1. Bach drew the soprano and alto choristers from the School, and the tenors and basses from the School and elsewhere in Leipzig. Performing at weddings and funerals provided extra income for these groups; it was probably for this purpose, and for in-school training, that he wrote at least six motets, at least five of which are for double choir.[44] As part of his regular church work, he performed other composers' motets, which served as formal models for his own.[17] Bach's predecessor as Cantor, Johann Kuhnau, had also been music director for the Paulinerkirche, the church of Leipzig University. But when Bach was installed as Cantor in 1723, he was put in charge only of music for "festal" (church holiday) services at the Paulinerkirche; his petition to provide music also for regular Sunday services there (for corresponding salary increase) went all the way up to King Augustus II but was denied. After this, in 1725, Bach "lost interest" in working even for festal services at the Paulinerkirche and appeared there only on "special occasions".[45] The Paulinerkirche had a much better and newer (1716) organ than did the Thomaskirche or the Nikolaikirche. Bach had been consulted officially about the 1716 organ after its completion, came from Köthen, and submitted a report.[46] Bach was not required to play any organ in his official duties, but it is believed he liked to play on the Paulinerkirche organ "for his own pleasure".[47] Bach broadened his composing and performing beyond the liturgy by taking over, in March 1729, the directorship of the Collegium Musicum, a secular performance ensemble started by the composer Georg Philipp Telemann. This was one of the dozens of private societies in the major German-speaking cities that was established by musically active university students; these societies had become increasingly important in public musical life and were typically led by the most prominent professionals in a city. In the words of Christoph Wolff, assuming the directorship was a shrewd move that "consolidated Bach's firm grip on Leipzig's principal musical institutions".[48] Year round, the Leipzig's Collegium Musicum performed regularly in venues such as the Café Zimmermann, a coffeehouse on Catherine Street off the main market square. Many of Bach's works during the 1730s and 1740s were written for and performed by the Collegium Musicum; among these were parts of his Clavier-Übung (Keyboard Practice) and many of his violin and keyboard concertos.[17] In 1733, Bach composed a Missa of Kyrie and Gloria which he later incorporated in his Mass in B minor. He presented the manuscript to the King of Poland, Grand Duke of Lithuania and Elector of Saxony, Augustus III in an eventually successful bid to persuade the monarch to appoint him as Royal Court Composer.[4] He later extended this work into a full Mass, by adding a Credo, Sanctus and Agnus Dei, the music for which was partly based on his own cantatas, partly new composed. Bach's appointment as court composer was part of his long-term struggle to achieve greater bargaining power with the Leipzig council. Between 1737 and 1739, Bach's former pupil Carl Gotthelf Gerlach took over the directorship of the Collegium Musicum. In 1747, Bach visited the court of King Frederick II at Potsdam. The king played a theme for Bach and challenged him to improvise a fugue based on his theme. Bach improvised a three-part fugue on one of Frederick's fortepianos, then a novelty, and later presented the king with a Musical Offering which consists of fugues, canons and a trio based on this theme. Its six-part fugue includes a slightly altered subject more suitable for extensive elaboration. In the same year Bach joined the Corresponding Society of the Musical Sciences (Correspondierende Societät der musicalischen Wissenschaften) of Lorenz Christoph Mizler. On the occasion of his entry into the Society Bach composed the Canonic Variations on "Vom Himmel hoch da komm' ich her" (BWV 769).[49] A portrait had to be submitted by each member of the Society, so in 1746, during the preparation of Bach's entry, the famous Bach-portrait was painted by Elias Gottlob Haussmann.[50] The Canon triplex á 6 Voc. (BWV 1076) on this portrait was dedicated to the Society.[51] Other late works by Bach may also have a connection with the music theory based Society.[52] One of those works was The Art of Fugue, which consists of 18 complex fugues and canons based on a simple theme.[53] The Art of Fugue was only published posthumously in 1751.[54] Bach's last large work was the Mass in B minor (1748–49) which Stauffer describes as "Bach's most universal church work. Consisting mainly of recycled movements from cantatas written over a thirty-five year period, it allowed Bach to survey his vocal pieces one last time and pick select movements for further revision and refinement."[19] Although the complete mass was never performed during the composer's lifetime, it is considered to be among the greatest choral works of all time.[55] Bach's health declined in 1749; on 2 June, Heinrich von Brühl wrote to one of the Leipzig burgomasters to request that his music director, Johann Gottlob Harrer, fill the Thomaskantor and Director musices posts "upon the eventual ... decease of Mr. Bach".[56] Bach became increasingly blind, so the British eye surgeon John Taylor operated on Bach while visiting Leipzig in March or April 1750.[57] On 28 July 1750 Bach died at the age of 65. A contemporary newspaper reported "the unhappy consequences of the very unsuccessful eye operation" as the cause of death.[58] Modern historians speculate that the cause of death was a stroke complicated by pneumonia.[6][7][8] His son Carl Philipp Emanuel and his pupil Johann Friedrich Agricola wrote an obituary of Bach.[59] In 1754, it was published by Lorenz Christoph Mizler in the musical periodical Musikalische Bibliothek. This obituary arguably remains "the richest and most trustworthy"[60] early source document about Bach. Bach's estate included five harpsichords, two lute-harpsichords, three violins, three violas, two cellos, a viola da gamba, a lute and a spinet, and 52 "sacred books", including books by Martin Luther and Josephus.[61] He was originally buried at Old St. John's Cemetery in Leipzig. His grave went unmarked for nearly 150 years. In 1894, his remains were located and moved to a vault in St. John's Church. This building was destroyed by Allied bombing during World War II, so in 1950 Bach's remains were taken to their present grave in St. Thomas Church.[17] Later research has called into question whether the remains in the grave are actually those of Bach.[62] Legacy After his death, Bach's reputation as a composer at first declined; his work was regarded as old-fashioned compared to the emerging galant style, a movement which can be seen as the precursor to the classical style of the late eighteenth century.[63] Initially he was remembered more as a player and teacher. During the late eighteenth and early nineteenth century, Bach was recognised by several prominent composers for his keyboard work. Wolfgang Amadeus Mozart, Ludwig van Beethoven, Frédéric Chopin, Robert Schumann, and Felix Mendelssohn were among his admirers; they began writing in a more contrapuntal style after being exposed to Bach's music.[64] Beethoven described him as "Urvater der Harmonie", the "original father of harmony".[65] Bach's reputation among the wider public was enhanced in part by Johann Nikolaus Forkel's 1802 biography of the composer.[66] Felix Mendelssohn significantly contributed to the revival of Bach's reputation with his 1829 Berlin performance of the St Matthew Passion.[67] In 1850, the Bach-Gesellschaft (Bach Society) was founded to promote the works; in 1899 the Society published a comprehensive edition of the composer's works with little editorial intervention. During the twentieth century, the process of recognising the musical as well as the pedagogic value of some of the works continued, perhaps most notably in the promotion of the cello suites by Pablo Casals, the first major performer to record these suites.[68] Another development has been the growth of the "authentic" or "period performance" movement, which attempts to present music as the composer intended it. Examples include the playing of keyboard works on harpsichord rather than modern grand piano and the use of small choirs or single voices instead of the larger forces favoured by nineteenth- and early twentieth-century performers.[69] The liturgical calendar of the Episcopal Church remembers Bach annually with a feast day on 28 July, together with George Frideric Handel and Henry Purcell; the Calendar of Saints of the Lutheran Church, on the same day remembers Bach and Handel with Heinrich Schütz. In other circles, Bach's music is bracketed with the literature of William Shakespeare and the science of Isaac Newton.[70] In Germany, during the twentieth century, many streets were named and statues were erected in honour of Bach. A large crater in the Bach quadrangle on Mercury is named in Bach's honor[71] as are the main-belt asteroids 1814 Bach and 1482 Sebastiana.[72] Bach's music features three times—more than that of any other composer—on the Voyager Golden Record, a gramophone record containing a broad sample of the images, common sounds, languages, and music of Earth, sent into outer space with the two Voyager probes.[73] Works In 1950, a thematic catalogue called Bach-Werke-Verzeichnis (Bach Works Catalogue) was compiled by Wolfgang Schmieder.[74] Schmieder largely followed the Bach-Gesellschaft-Ausgabe, a comprehensive edition of the composer's works that was produced between 1850 and 1905: BWV 1–224 are cantatas; BWV 225–249, large-scale choral works including his Passions; BWV 250–524, chorales and sacred songs; BWV 525–748, organ works; BWV 772–994, other keyboard works; BWV 995–1000, lute music; BWV 1001–40, chamber music; BWV 1041–71, orchestral music; and BWV 1072–1126, canons and fugues.[75] Organ works Bach was best known during his lifetime as an organist, organ consultant, and composer of organ works in both the traditional German free genres—such as preludes, fantasias, and toccatas—and stricter forms, such as chorale preludes and fugues.[17] At a young age, he established a reputation for his great creativity and ability to integrate foreign styles into his organ works. A decidedly North German influence was exerted by Georg Böhm, with whom Bach came into contact in Lüneburg, and Dieterich Buxtehude, whom the young organist visited in Lübeck in 1704 on an extended leave of absence from his job in Arnstadt. Around this time, Bach copied the works of numerous French and Italian composers to gain insights into their compositional languages, and later arranged violin concertos by Vivaldi and others for organ and harpsichord. During his most productive period (1708–14) he composed about a dozen pairs of preludes and fugues, five toccatas and fugues, and the Little Organ Book, an unfinished collection of 46 short chorale preludes that demonstrates compositional techniques in the setting of chorale tunes. After leaving Weimar, Bach wrote less for organ, although some of his best-known works (the six trio sonatas, the German Organ Mass in Clavier-Übung III from 1739, and the Great Eighteen chorales, revised late in his life) were composed after his leaving Weimar. Bach was extensively engaged later in his life in consulting on organ projects, testing newly built organs, and dedicating organs in afternoon recitals.[76][77] Other keyboard works Bach wrote many works for harpsichord, some of which may have been played on the clavichord. Many of his keyboard works are anthologies that encompass whole theoretical systems in an encyclopaedic fashion. - The Well-Tempered Clavier, Books 1 and 2 (BWV 846–893). Each book consists of a prelude and fugue in each of the 24 major and minor keys in chromatic order from C major to B minor (thus, the whole collection is often referred to as "the 48"). "Well-tempered" in the title refers to the temperament (system of tuning); many temperaments before Bach's time were not flexible enough to allow compositions to utilise more than just a few keys.[78] - The Inventions and Sinfonias (BWV 772–801). These short two- and three-part contrapuntal works are arranged in the same chromatic order as The Well-Tempered Clavier, omitting some of the rarer keys. These pieces were intended by Bach for instructional purposes.[79] - Three collections of dance suites: the English Suites (BWV 806–811), the French Suites (BWV 812–817), and the Partitas for keyboard (Clavier-Übung I, BWV 825–830). Each collection contains six suites built on the standard model (Allemande–Courante–Sarabande–(optional movement)–Gigue). The English Suites closely follow the traditional model, adding a prelude before the allemande and including a single movement between the sarabande and the gigue.[80] The French Suites omit preludes, but have multiple movements between the sarabande and the gigue.[81] The partitas expand the model further with elaborate introductory movements and miscellaneous movements between the basic elements of the model.[82] - The Goldberg Variations (BWV 988), an aria with thirty variations. The collection has a complex and unconventional structure: the variations build on the bass line of the aria, rather than its melody, and musical canons are interpolated according to a grand plan. There are nine canons within the thirty variations, every third variation is a canon.[83] These variations move in order from canon at the unison to canon at the ninth. The first eight are in pairs (unison and octave, second and seventh, third and sixth, fourth and fifth). The ninth canon stands on its own due to compositional dissimilarities. The final variation, instead of being the expected canon at the tenth, is a quodlibet. - Miscellaneous pieces such as the Overture in the French Style (French Overture, BWV 831) and the Italian Concerto (BWV 971) (published together as Clavier-Übung II), and the Chromatic Fantasia and Fugue (BWV 903). Among Bach's lesser known keyboard works are seven toccatas (BWV 910–916), four duets (BWV 802–805), sonatas for keyboard (BWV 963–967), the Six Little Preludes (BWV 933–938), and the Aria variata alla maniera italiana (BWV 989). Orchestral and chamber music Bach wrote for single instruments, duets, and small ensembles. Many of his solo works, such as his six sonatas and partitas for violin (BWV 1001–1006), six cello suites (BWV 1007–1012), and partita for solo flute (BWV 1013), are widely considered among the most profound works in the repertoire.[84] Bach composed a suite and several other works for solo lute. He wrote trio sonatas; solo sonatas (accompanied by continuo) for the flute and for the viola da gamba; and a large number of canons and ricercars, mostly with unspecified instrumentation. The most significant examples of the latter are contained in The Art of Fugue and The Musical Offering. Bach's best-known orchestral works are the Brandenburg Concertos, so named because he submitted them in the hope of gaining employment from Margrave Christian Ludwig of Brandenburg-Schwedt in 1721; his application was unsuccessful.[17] These works are examples of the concerto grosso genre. Other surviving works in the concerto form include two violin concertos (BWV 1041 and BWV 1042); a concerto for two violins in D minor (BWV 1043), often referred to as Bach's "double" concerto; and concertos for one to four harpsichords. It is widely accepted that many of the harpsichord concertos were not original works, but arrangements of his concertos for other instruments now lost.[85] A number of violin, oboe, and flute concertos have been reconstructed from these. In addition to concertos, Bach wrote four orchestral suites, and a series of stylised dances for orchestra, each preceded by a French overture.[86] Vocal and choral works Cantatas As the Thomaskantor, beginning mid of 1723, Bach performed a cantata each Sunday and feast day that corresponded to the lectionary readings of the week.[17] Although Bach performed cantatas by other composers, he composed at least three entire annual cycles of cantatas at Leipzig, in addition to those composed at Mühlhausen and Weimar.[17] In total he wrote more than 300 sacred cantatas, of which approximately 200 survive.[87] His cantatas vary greatly in form and instrumentation, including those for solo singers, single choruses, small instrumental groups, and grand orchestras. Many consist of a large opening chorus followed by one or more recitative-aria pairs for soloists (or duets) and a concluding chorale. The recitative is part of the corresponding Bible reading for the week and the aria is a contemporary reflection on it. The melody of the concluding chorale often appears as a cantus firmus in the opening movement. Among his best known cantatas are: - Christ lag in Todes Banden, BWV 4 - Ich hatte viel Bekümmernis, BWV 21 - Ein feste Burg ist unser Gott, BWV 80 - Gottes Zeit ist die allerbeste Zeit, BWV 106 (Actus Tragicus) - Wachet auf, ruft uns die Stimme, BWV 140 - Herz und Mund und Tat und Leben, BWV 147 In addition, Bach wrote a number of secular cantatas, usually for civic events such as council inaugurations. These include wedding cantatas, the Wedding Quodlibet, the Peasant Cantata, and the Coffee Cantata.[88] Motets Bach's motets (BWV 225–231) are pieces on sacred themes for choir and basso continuo, with instruments playing colla parte. Several of them were composed for funerals. The six motets certainly composed by Bach are Singet dem Herrn ein neues Lied, Der Geist hilft unser Schwachheit auf, Jesu, meine Freude, Fürchte dich nicht, Komm, Jesu, komm, and Lobet den Herrn, alle Heiden. The motet Sei Lob und Preis mit Ehren (BWV 231) is spurious; it is part of an incomplete cantata or motet by Telemann.[89] Passions, oratorios, Magnificat Bach's large choral-orchestral works include the grand scale St Matthew Passion and St John Passion, both written for Good Friday vesper services at the Thomaskirche and the Nikolaikirche in alternate years, and the Christmas Oratorio (a set of six cantatas for use in the liturgical season of Christmas).[90][91][92] The Easter Oratorio and the Ascension Oratorio, and the two versions of the Magnificat (one in E-flat major, with four interpolated Christmas-related movements, and the later and better-known version in D major), are smaller and simpler than the Passions and the Christmas Oratorio. Mass in B minor Bach assembled his last large work, the Mass in B minor, near the end of his life, between 1748 and 1749. The mass was never performed in full during Bach's lifetime.[93][94] He incorporated the Sanctus of 1724 and the Missa, BWV 232a, composed in 1733. He derived many movements from his cantatas, such as Weinen, Klagen, Sorgen, Zagen, BWV 12, written in 1714, and composed some new movements. All of these movements have substantial solo parts as well as choruses. It is not known what direction of development Bach had intended for his last Mass to take. As Stauffer states, "If Bach had lived longer, it is likely that he would have created a definitive fair copy of the Mass, similar to those of the St. John and St. Matthew Passions... As Otto Bettmann once remarked, Bach's 'music sets in order what life cannot.'"[19] Musical style Bach's musical style arose from his skill in contrapuntal invention and motivic control, his flair for improvisation, his exposure to North and South German, Italian and French music, and his devotion to the Lutheran liturgy. His access to musicians, scores and instruments as a child and a young man and his emerging talent for writing tightly woven music of powerful sonority, allowed him to develop an eclectic, energetic musical style in which foreign influences were combined with an intensified version of the pre-existing German musical language. From the period 1713–14 onward he learned much from the style of the Italians.[95] During the Baroque period, many composers only wrote the framework, and performers embellished this framework with ornaments and other elaboration.[96] This practice varied considerably between the schools of European music; Bach notated most or all of the details of his melodic lines, leaving little for performers to interpolate. This accounted for his control over the dense contrapuntal textures that he favoured, and decreased leeway for spontaneous variation of musical lines. At the same time, Bach left the instrumentation of major works including The Art of Fugue open.[97] Bach's devout relationship with the Christian God in the Lutheran tradition[98] and the high demand for religious music of his times placed sacred music at the centre of his repertory. He taught Luther's Small Catechism as the Thomaskantor in Leipzig,[99] and some of his pieces represent it;[100] the Lutheran chorale hymn tune was the basis of much of his work. He wrote more cogent, tightly integrated chorale preludes than most. The large-scale structure of some of Bach's sacred works is evidence of subtle, elaborate planning. For example, the St Matthew Passion illustrates the Passion with Bible text reflected in recitatives, arias, choruses, and chorales.[101] Bach's drive to display musical achievements was evident in his composition. He wrote much for the keyboard and led its elevation from continuo to solo instrument with harpsichord concertos and keyboard obbligato.[102] Bach produced collections of movements that explored the range of artistic and technical possibilities inherent in various genres. The most famous example is The Well-Tempered Clavier, in which each book presents a prelude and fugue in every major and minor key. Each fugue displays a variety of contrapuntal and fugal techniques.[103] Performances Present-day Bach performers usually pursue one of two traditions: so-called "authentic performance practice", utilising historical techniques; or the use of modern instruments and playing techniques, often with larger ensembles. In Bach's time orchestras and choirs were usually smaller than those of later composers, and even Bach's most ambitious choral works, such as his Mass in B minor and Passions, were composed for relatively modest forces. Some of Bach's important chamber music does not indicate instrumentation, which allows for a greater variety of ensembles. Modern adaptations of Bach's music contributed greatly to Bach's popularisation in the second half of the twentieth century. Among these were the Swingle Singers' versions of Bach pieces (for instance, the "Air" from Orchestral Suite No. 3, or the Wachet Auf... chorale prelude) and Wendy Carlos' 1968 Switched-On Bach, which used the Moog electronic synthesiser. Jazz musicians have adopted Bach's music, with Jacques Loussier, Ian Anderson, Uri Caine, and the Modern Jazz Quartet among those creating jazz versions of Bach works.[85] See also - List of fugal works by Johann Sebastian Bach - List of transcriptions of compositions by Johann Sebastian Bach - List of students of Johann Sebastian Bach References - ^ German pronunciation: [joˈhan] or [ˈjoːhan zeˈbastjan ˈbax]; English pronunciation: /ˈbɑːx/ - ^ a b Wolff (2000), p. 19 - ^ a b Wolff (2000), p. 46 - ^ a b "BACH Mass in B Minor BWV 232". www.baroquemusic.org. Retrieved 21 February 2012. - ^ a b Miles (1962), pp. 86–87 - ^ a b Breitenfeld, Tomislav; Solter, Vesna Vargek; Breitenfeld, Darko; Zavoreo, Iris & Demarin, Vida (3 January 2006). "Johann Sebastian Bach's Strokes" (PDF). Acta Clinica Croatica (Sisters of Charity Hospital) 45 (1). Retrieved 20 May 2008. - ^ a b Baer, Karl A. (1956). "Johann Sebastian Bach (1685–1750) in medical history". Bulletin of the Medical Library Association (Medical Library Association) 39 (206). - ^ a b Breitenfeld, D.; Thaller, V.; Breitenfeld, T.; Golik-Gruber, V.; Pogorevc, T.; Zoričić, Z. & Grubišić, F. (2000). "The pathography of Bach's family". Alcoholism 36: 161–64. - ^ Blanning, T. C. W. The Triumph of Music: The Rise of Composers, Musicians and Their Art, 272: "And of course the greatest master of harmony and counterpoint of all time was Johann Sebastian Bach, 'the Homer of music' - ^ "Lesson Plans". Bach to School. The Bach Choir of Bethlehem. Archived from the original on 16 January 2013. Retrieved 30 March 2014. - ^ Printed in translation in David, Mendel & Wolff (1998), p. 283 - ^ David, Mendel & Wolff (1998), p. 299 - ^ a b c d e f g h i j k l m "Johann Sebastian Bach: a detailed informative biography". baroquemusic.org. Retrieved 19 February 2012. - ^ a b c d e f g Stauffer, George B. (20 February 2014). "Why Bach Moves Us". The New York Review of Books. Retrieved 10 April 2014. - ^ Geiringer (1966), p. 13 - ^ In preference to Bach the Duke of Saxe-Weissenfels hired the later successful opera composer Johann Augustin Kobelius, quasi rediscovered only in 2010. See Drebes, Gerald. "Wiederentdeckung eines Konkurrenten von J. S. Bach" (in German). Retrieved 9 September 2014. - ^ Chiapusso (1968), p. 62 - ^ "Classical Net – Basic Repertoire List – Buxtehude". Classical.net. Retrieved 20 September 2008. - ^ Towe, Teri Noel. "The Portrait in Erfurt Alleged to Depict Bach, the Weimar Concertmeister". The Face Of Bach. Archived from the original on 14 July 2011. Retrieved 31 March 2014. - ^ "Baroque Music – Part One". San Diego State University. Retrieved 19 February 2012. - ^ Chiapusso (1968), p. 168 - ^ Schweitzer (1935), p. 331 - ^ Koster, Jan. "Weimar (II) 1708–1717". J.S. Bach Archive and Bibliography. Retrieved 11 April 2014. - ^ Sadie, Julie Anne (1990). Companion to Baroque Music. Retrieved 31 March 2014. - ^ Wolff, Christoph (1995). From konzertmeister to thomaskantor: Bach's cantata production 1713–1723. Retrieved 21 June 2011. - ^ Gardiner, John Eliot (2010). "Cantatas for Christmas Day: Herderkirche, Weimar". bach-cantatas.com. Retrieved 9 December 2011. - ^ a b Wolff (1991), p. 30 - ^ David, Mendel & Wolff (1998), p. 80 - ^ Geiringer (1966), p. 50 - ^ Traupman-Carr, Carol. "Choral Works". Bach Choir of Bethlehem. Retrieved 31 March 2014. - ^ Bach, Carl Philipp Emanuel; Agricola, Johann Friedrich (1754). "Denkmal dreyer verstorbenen Mitglieder der Societät der musikalischen Wissenschafften, [Nekrolog auf Johann Sebastian Bach]". Musikalische Bibliothek (in German) (Leipzig: Mizlerischen Bücherverlag) IV.1: 173. - ^ Musikalische Bibliothek, III.2 [1746], 353 (Source online), Felbick 2012, 284. In 1746, Mizler announced the membership of three famous members, Musikalische Bibliothek, III.2 [1746], 357 (Source online). - ^ Musikalische Bibliothek, IV.1 [1754], 108 and Tab. IV, fig. 16 (Source online); letter of Mizler to Spieß, 29 June 1748, in: Hans Rudolf Jung und Hans-Eberhard Dentler: Briefe von Lorenz Mizler und Zeitgenossen an Meinrad Spieß, in: Studi musicali 2003, Nr. 32, 115. (Source online). - ^ Hans Gunter Hoke: Neue Studien zur »Kunst der Fuge« BWV 1080, in: Beiträge zur Musikwissenschaft 17 (1975), 95–115; Hans-Eberhard Dentler: Johann Sebastian Bachs »Kunst der Fuge« – Ein pythagoreisches Werk und seine Verwirklichung, Mainz 2004; Hans-Eberhard Dentler: Johann Sebastian Bachs »Musicalisches Opfer« – Musik als Abbild der Sphärenharmonie, Mainz 2008. - ^ Chiapusso (1968), p. 277 - ^ "Did Bach really leave Art of Fugue unfinished?". The Art of Fugue. American Public Media. Retrieved 28 March 2014. - ^ Rathey, Markus (2003). "Johann Sebastian Bach's Mass in B Minor: The Greatest Artwork of All Times and All People". Retrieved 23 September 2014. - ^ Wolff (2000), p. 442, from David, Mendel & Wolff (1998) - ^ Hanford, Jan. "J.S. Bach: Timeline of His Life". jsbach.org. Retrieved 8 March 2012. - ^ David, Mendel & Wolff (1998), p. 188 - ^ Bach, Carl Philipp Emanuel; Agricola, Johann Friedrich (1754). "Denkmal dreyer verstorbenen Mitglieder der Societät der musikalischen Wissenschafften, [Nekrolog auf Johann Sebastian Bach]". Musikalische Bibliothek (in German) (Leipzig: Mizlerischen Bücherverlag) IV.1: 158–173. Printed in translation in David, Mendel & Wolff (1998), p. 299. - ^ David, Mendel & Wolff (1998), p. 297 - ^ David, Mendel & Wolff (1998), pp. 191–97 - ^ Zegers, Richard H.C.; Maas, Mario; Koopman, A.G. & Maat, George J.R. (2009). "Are the alleged remains of Johann Sebastian Bach authentic?". The Medical Journal of Australia. - ^ "[Bach was] mocked as passé even in his own lifetime." in Morris (2005), p. 2 - ^ Schenk, Winston & Winston (1959), p. 452 - ^ Geck, Martin. "Johann Sebastian Bach: Life and Work". Houghton Mifflin Harcourt. Retrieved 22 February 2012. - ^ Kupferberg (1985), p. 126 - ^ "Robert Johnson and Pablo Casals' Game Changers Turn 70". NPR Music. National Public Radio. Retrieved 22 February 2012. - ^ "Musicology – Principal Methodologies for Musicological Research – Musical, Historical, Press, and History – JRank Articles". Jrank Science Encyclopedia. jrank.org. Retrieved 22 February 2012. - ^ "Biography of Johann Sebastian Bach". PianoParadise.com. Retrieved 22 February 2012. - ^ Bach, USGS Gazetteer of Planetary Nomenclature - ^ 1814 Bach, 1482 Sebastiana, JPL Small-Body Database - ^ "Golden Record Music List". NASA. Retrieved 26 July 2012. - ^ "About Schmieder (BWV) numbers at the Junior Bach Festival". Retrieved 22 February 2012. - ^ "Complete Works\by BWV Number-All". jsbach.org. Retrieved 22 February 2012. - ^ "Bach, Johann Sebastian". ClassicalPlus. Retrieved 19 May 2008. - ^ Smith, Timothy A. "Arnstadt (1703–1707)". The Canons and Fugues of J. S. Bach. Retrieved 11 April 2014. - ^ Schweitzer (1935), p. 333 - ^ Tomita, Yo. "J. S. Bach: Inventions and Sinfonias". Retrieved 22 February 2012. - ^ Bach: English Suites 1, 3 & 6 [Extra tracks, Original recording remastered], Johann Sebastian Bach (Composer), Murray Perahia (Performer), disc notes give sequence of Prelude to Allemande. - ^ Traupman-Carr, Carol. "French Suites 1–6". The Bach Choir of Bethlehem. Archived from the original on 16 January 2013. Retrieved 30 March 2014. - ^ McComb, Todd M. "Bach, Partitas, BWV 825–30". Retrieved 22 February 2012. - ^ Libbey, Ted. "Gold Standard for Bach's 'Goldberg Variations'". NPR Music. National Public Radio. Retrieved 22 February 2012. - ^ Bratman, David. "Shaham: Bold, Brilliant, All-Bach". San Francisco Classical Voice. Retrieved 23 February 2012. - ^ a b "Baroque Music". baroque.org. Retrieved 23 February 2012. - ^ Traupman-Carr, Carol. "A compendium of works performed by the Bach Choir". Bach Choir of Bethlehem. Archived from the original on 5 March 2012. Retrieved 30 March 2014. - ^ Traupman-Carr, Carol. "Bach, Master of the Cantata". Bach Choir of Bethlehem. Archived from the original on 16 January 2013. Retrieved 30 March 2014. - ^ Traupman-Carr, Carol. "Cantata BWV 211, Coffee Cantata". Bach Choir of Bethlehem. Retrieved 31 March 2014. - ^ Ng, Yeuk Fan. "The Six Motets". Retrieved 4 April 2014. - ^ Traupman-Carr, Carol. "The Christmas Oratorio, BWV 248". Bach Choir of Bethlehem. Retrieved 29 March 2014. - ^ "The Mass in B Minor, BWV 232". Bach Choir of Bethlehem. Retrieved 29 March 2014. - ^ Donington (1982), p. 91 - ^ "Did Bach intend Art of Fugue to be performed?". The Art of Fugue. American Public Media. Retrieved 28 March 2014. - ^ For example, see Grove, G. The New Grove Dictionary of Music and Musicians. Vol. New York: Macmillian, 1980. - ^ Huizenga, Tom. "A Visitor's Guide to the St. Matthew Passion". NPR Music. National Public Radio. Retrieved 25 February 2012. - ^ Schulenberg (2006), pp. 1–2 - ^ Traupman-Carr, Carol. "The Well Tempered Clavier BWV 846–869". Bach Choir of Bethlehem. Archived from the original on 6 March 2012. Retrieved 30 March 2014. Bibliography - Boyd, Malcolm (2000). Bach. Oxford: Oxford University Press. - Chiapusso, Jan (1968). Bach's World. Scarborough, Ontario: Indiana University Press. - David, Hans T.; Mendel, Arthur & Wolff, Christoph (1998). The New Bach Reader: A Life of Johann Sebastian Bach in Letters and Documents. New York: W. W. Norton & Company. - Donington, Robert (1982). Baroque Music: Style and Performance: A Handbook. New York: W. W. Norton & Company. - Geiringer, Karl (1966). Johann Sebastian Bach: The Culmination of an Era. New York: Oxford University Press. - Herl, Joseph (2004). Worship Wars in Early Lutheranism: Choir, Congregation, and Three Centuries of Conflict. Oxford: Oxford University Press. - Herz, Gerhard (1985). Essays on J.S. Bach. Ann Arbor, Michigan: UMI Research Press. - Jones, Richard (2007). The Creative Development of Johann Sebastian Bach. Oxford: Oxford University Press. - Kerst, Friedrich (1904). Beethoven im eigenen Wort (in German). Berlin: Schuster & Loeffler. - Kupferberg, Herbert (1985). Basically Bach: A 300th Birthday Celebration. New York: McGraw-Hill Book Company. - Leaver, Robin A. (2007). Luther's Liturgical Music. Grand Rapids, Michigan: William B. Eerdmans Publishing Company. - Miles, Russell H. (1962). Johann Sebastian Bach: An Introduction to His Life and Works. Englewood Cliffs, N.J.: Prentice Hall. - Morris, Edmund (2005). Beethoven: the Universal Composer. New York: HarperCollins. - Rich, Alan (1995). Johann Sebastian Bach: Play by Play. San Francisco: HarperCollins. - Schenk, Erich; Winston, Richard & Winston, Clara (1959). Mozart and his times. New York: Alfred A. Knopf. - Schulenberg, David (2006). The Keyboard Music of J.S. Bach. New York: Routledge. - Schweitzer, Albert (1935). J. S. Bach. Volume 1. New York: Macmillan Publishers. - Spaeth, Sigmund (1937). Stories Behind the World's Great Music. New York: Whittlesey House. - Spitta, Philipp (1899). Johann Sebastian Bach: His Work and Influence on the Music of Germany, 1685–1750. Volume 2. London: Novello & Co. - Van Til, Marian (2007). George Frideric Handel: A Music Lover's Guide to His Life, His Faith & the Development of Messiah and His Other Oratorios. Youngstown, NY: WordPower Publishing. - Williams, Peter (2003). The Life of Bach. Cambridge: Cambridge University Press. - Wolff, Christoph (1991). Bach: Essays on his Life and Music. Cambridge, Massachusetts: Harvard University Press. - Wolff, Christoph (2000). Johann Sebastian Bach: The Learned Musician. Oxford: Oxford University Press. - Wolff, Christoph (1983). The New Grove Bach Family. London: Macmillan Publishers. Further reading - Baron, Carol K. (2006). Bach's Changing World: Voices in the Community. Rochester, NY: University of Rochester Press. - Dörffel, Alfred (1882). Thematisches Verzeichnis der Instrumentalwerke von Joh. Seb. Bach (in German). Leipzig: C.F. Peters. N.B.: First published in 1867; superseded, for scholarly purposes, by Wolfgang Schmieder's complete thematic catalog, but useful as a handy reference tool for only the instrumental works of Bach and as a partial alternative to Schmieder's work. - Eidam, Klaus (2001). The True Life of J.S. Bach. New York: Basic Books. - Gardiner, John Eliot (2013). Music in the Castle of Heaven: A Portrait of Johann Sebastian Bach. London: Allen Lane. - Geck, Martin (2006). Johann Sebastian Bach: Life and Work. Orlando: Harcourt Trade Publishers. - Hofstadter, Douglas (1999). Gödel, Escher, Bach: An Eternal Golden Braid. New York: Basic Books. L'Esthétique de Jean-Sébastien Bach [The Aesthetic of Johann Sebastian Bach]. translated by Joe Armstrong. New York: Rowman & Littlefield. - Stauffer, George B. & May, Ernest (1986). J.S. Bach as Organist: His Instruments, Music, and Performance Practices. Bloomington: Indiana University Press. - Williams, Peter (2007). J.S. Bach: A Life in Music. Cambridge: Cambridge University Press. External links - J.S. Bach Home Page, by Jan Hanford—extensive information on Bach and his works; database of recordings and user reviews - Bach Bibliography, by Yo Tomita of Queen's University Belfast—especially useful to scholars - Bach Cantatas Website, by Aryeh Oron—information on the cantatas as well as other works - Works by or about Johann Sebastian Bach in libraries (WorldCat catalog) - 18th Century Quotes on J.S. Bach's Temperament—Bach's tuning and temperament Scores - Free sheet music of Johann Sebastian Bach from Cantorion.org - Free scores by Johann Sebastian Bach in the Choral Public Domain Library (ChoralWiki) - Free scores by Johann Sebastian Bach at the International Music Score Library Project—the Bach-Gesellschaft-Ausgabe volumes split up into individual works, plus other editions Recordings - All of Bach website with a growing number of recordings by the Netherlands Bach Society and guest musicians - The complete organ works of Bach performed by James Kibbie on German Baroque organs - BBC Radio 3—Discovering Bach - Johann Sebastian Bach - 1685 births - 1750 deaths - 18th-century classical composers - 18th-century German people - Anglican saints - Bach family - Baroque composers - Burials at St. Thomas Church, Leipzig - Classical composers of church music - Composers for cello - Composers for lute - Composers for pipe organ - Composers for violin - German classical composers - German classical organists - German Lutherans - Music in Leipzig - Oratorio composers - Organ improvisers - Organists and composers in the North German tradition - People celebrated in the Lutheran liturgical calendar - People from Eisenach - People from Saxe-Eisenach - Thomaskantors