https___en.wikipedia.org_wiki_Hispanicity.xml
1.1 2.1 2.2 2.3 3.1 3.2 3.3 4.1 5.1 5.2 5.3 6.1 6.2 7.1 7.2 8.1 8.2 8.3 9.1 9.2 10.1 10.2 10.3 10.4 11.1 12.1 13.1 14.1 15.1 16.1 17.1 18.1 19.1 20.1 21.1 22.1 22.2 23.1 24.1 25.1 26.1 27.1 28.1 29.1 30.1 31.1 31.2 32.1 33.1 34.1 35.1 36.1 37.1 38.1 39.1 40.1 41.1 41.2 42.1 43.1 43.2 44.1 45.1 45.2 46.1 46.2 46.3 47.1 48.1 49.1 49.2 50.1 50.2 51.1 52.1 52.2 52.3 53.1 53.2 53.3 54.1 54.2 54.3 54.4 54.5 54.6 54.7 54.8 55.1 55.2 55.3 55.4 56.1 56.2 56.3 57.1 57.2 57.3 57.4 57.5 58.1 59.1 60.1 61.1 62.1 63.1 63.2 64.1 64.2 64.3 64.4 64.5 64.6 64.7 65.1 66.1 66.2 66.3 66.4 66.5 66.6 66.7 67.1 67.2 67.3 68.1 68.2 68.3 68.4 68.5 69.1 69.2 69.3 69.4 70.1 70.2 70.3 71.1 71.2 71.3 72.1
Испански език Испанският език (самоназвание: español, произнесено [espaˈɲol]), наричан и кастилски език (castellano, [kasteˈʎano]) е иберо-романски език и е най-разпространеният романски език — говорен от ок. 375 млн души (2005). Той е четвъртият най-говорим език в света, след китайски, английски и хинди, като за ок. 340 млн души той е роден език. По-голямата част от испаноговорещите групи живеят в Латинска Америка. Произхождащ от Испания, откъдето по-късно е бил пренасян от испанските изследователи и колонизатори в западното полукълбо и други части на света през последните пет столетия, испанският е един от петте най-говорими езика в света и един от шестте официални езика на Обединените нации. Той е един от най-важните световни езици (заедно с английския и френския), който се говори на всички континенти: най-вече в Северна и Южна Америка, Европа и някои части на Африка и Азия. Голямото му заначение се дължи и на международното разпространение и признатост на испаноезичната литература, филмова индустрия, телевизионна индустрия (най-вече теленовели) и музикална индустрия в глобализирания пазар. [редактиране] „Испански“ или „кастилски“ Испанците наричат езика си español (испански), когато го съпоставят с други езици (напр. с френски или английски), но го наричат castellano (кастилски), когато го сравняват с други местни езици в Испания (напр. галисийски, баски и каталонски). По същия начин конституцията на Испания от 1978 г. използва термина castellano, за да определи официалния език на цялата държава, противопоставяйки го на las demás lenguas españolas (букв. останалите испански езици). Член III гласи следното: - El castellano es la lengua española oficial del Estado. (…) Las demás lenguas españolas serán también oficiales en las respectivas Comunidades Autónomas… - Кастилският е официалният испански език на държавата. (…) Останалите испански езици също ще бъдат официални в съответните автономни общини… В някои части на Испания обаче, главно където се говори галисийски, баски и каталонски, изборът на името може по някакъв начин да покаже чувството на принадлежност на говорещия, и дори неговите политически възгледи. Хора от двуезичните области може да счетат за обидно да се нарече езикът español, тъй като това е името, избрано от Франсиско Франко (по времето на неговата диктатура местните езици са били забранени), и защото то включва в себе си значението, че баски, каталонски и галисийски не са езици на Испания. От друга страна обаче, някои националистически настроени граждани (и испански и местни националисти) биха предпочели español, или за да покажат убеждението си за единството на Испанската държава, или за да обозначат схващането за откъснатостта между тяхната област и останалата част от държавата. В някои от останалите части на испаноезичния свят езикът е известен като „испански“, а в други — като „кастилски“. „Кастилски“ е името на испанския език в Аржентина, Боливия, Чили, Еквадор, Парагвай, Перу, Уругвай и Венецуела. Някои филолози използват термина „кастилски“ само когато имат предвид езика, говорен в Кастилия през Средновековието, твърдейки, че е за предпочитане да се използва „испански“, когато се говори за сегашната му форма. „Кастилски“ също може да бъде поддиалект на испански, който се говори в повечето части на днешна Кастилия. Този диалект притежава някои характеристики и специфично произношение, различни от това в Андалусия и Арагон например, където се говорят други поддиалекти. Произношението на този кастилски диалект съвпада точно със стандартното испанско произношение, и се различава много малко (даже никак) от стандартния испански език. Може да се каже, че (на испански) „кастилски“ е термин без никакво политическо или идеологическо значение, за разлика от „испански“ (но не е задължително). [редактиране] Класификация и сродни езици Испански/Кастилски се класифицира: - Семейство: Индоевропейско - Клон: Италийски - Група: Романска - Комплекс: Итало-западен - Подкомплекс: Западноромански - Клон: Гало-иберийски - Клон: Иберо-романски - Клон: Западноиберийски Испанският/кастилският е най-близък с останалите испански езици (произлезли от латински) и диалекти (произлезли от самия испански), които се говорят в границите на днешна Испания. Повечето са взаимно разбираеми помежду си без много затруднения. - Арагонски (aragonés) - Леонски (llïonés) - Астурски (asturianu) - Галисийски (gallego) - Португалски (português) - Екстремадурски (estremeño) - Каталонски (català) - Окситански (aranès) Стандартните форми на двата основни езика, които се говорят на полуострова - Испански и Португалски, са общо взето взаимно разбираеми, въпреки че испанската морфология се разбира много по-лесно от един португалец, отколкото обратното. Същото важи и за каталонския, който е по-близък с окситански, отколкото с испански или португалски. Граматиката и по-голямата част от лексиката на испанския и португалския са сходини, а и двата езика имат обща история на влияние от арабския, докато голяма част от полуострова е била под ислямска власт. Дифтонгизацията на поставените под ударение къси гласни е обичайно за испанския, както и за другите романски езици, но липсва в галисийския и португалския. Специфична за испанския (както и за гасконския диалект на окситански) е загубата на латинското начално /f/ (която със сигурност се дължи на влиянието на баски), когато следващият звук не е двугласна. Не е задължително подобни сродни думи да означават едно и също. Някои често срещани думи също се различават между двата езика. Еволюцията от латински на някои струпвания на съгласни също се е развила по различен начин в двата езика (испански и протугалски думи като "pleno", "ocular", "nocturno", "tremular" и т.н. не са взети в предвид в долните примери, защото те са взети директно от латинския през ренесансовата и бароковата епоха): В испанския не са се изгубили единичните интервокални \L\, \N\, което е естесвено за португалския: Латинското двойно интервокално \LL\ се превръща в испанското -ll- и португалското -l-, \NN\ в испанското -ñ- (испанската буква "ñ" е всъщност начин да се пише "nn") и португалското -n-, Испанският има различни особености с каталонския, който е източноиберийски език и показва много Гало-романски белези. Испанският не е взаимно разбираем с френски или румънски, или, противно на широко разпространеното вярване, с италиански. Въпреки че италианската фонетична система е много сходна с тази на испанския, езиците се различават изключително много в граматика, лексика и морфология, и обикновено могат да бъдат разбрани, единствено ако човек вече е запознат с другия език. [редактиране] История Испанският се формира в северната част на Иберийския полуостров от простонародния латински език, като се чувства келтско-иберийско, баскско и арабско влияние. Някои от типичните черти на испанската диахронична фонология са омекотяването (латински vita, испански vida), палатализация (латински annum, испански año) и дифтонгация на кратко E/O от простонародния латински (латински terra, испански tierra; латински novus, испански nuevo); подобни явления се наблюдават в повечето романски езици. По време на Реконкистата този северен диалект е пренесен на юг и все още е малцинствен език в северно Мароко. Първата испанска граматика (Gramática de la Lengua Castellana) е била написана в Саламанка, Испания, през 1492 г. от Елио Антонио де Небриха. Когато книгата била представена на Исабела Кастилска, тя попитала: „Защо ми е подобна книга, ако вече знам езика?“, на което Антонио отвърнал: „Мадам, езикът е оръдието на Империята.“ След 16 век езикът е въведен от испанските колонизатори в Северна и Южна Америка, Микронезия, Гуам, Марианските острови, Палау и Филипините. Също така през тази епоха испанският се превръща в главен език на изкуството и политиката в по-голяма част от Европа. През 18 век френският заема неговото място. През 20 век езикът е въведен в Екваториална Гвинея, в Западна Сахара и в някои части на Съединените щати като Испанския Харлем в Ню Йорк – територии, които не са били част от Испанската Империя. [редактиране] Географско разпространение Испанският е един от официалните езици на Обединените нации и Европейския съюз. Мнозинството от испаноговорещите се намира в западното полукълбо и Испания. С приблизително 106 милиона жители, говорещи испанския като първи и втори език, Мексико се слави с най-голямата популация от испаноговорещи в света. Следващите четири най-големи популации живият в Колумбия (43 милиона), Испания (ок. 40 милиона), Аржентина (39 милиона) и Съединените Американски Щати (31 милиона американски жители на 5 и повече години, които говорят испански в къщи) [1]. Испанският е официален и най-важен език в 22 държави: Аржентина, Боливия (заедно с кечуа и аймара), Чили, Колумбия, Коста Рика, Куба, Доминиканската република, Еквадор (заедно с кечуа), Ел Салвадор, Екваториална Гвинея (заедно с френски), Гватемала, Хондурас, Мексико, Никарагуа, Панама, Парагвай (заедно с гуарани), Перу (заедно с кечуа и аймара), Пуерто Рико (заедно с английски), Испания, Уругвай, Венецуела, и Западна Сахара (заедно с арабски). В Белиз испанският няма официално признание. Въпреки това той е роден език на 50% от населението и се говори като втори език от още 20%. Може да се твърди, че той е най-важният и най-говорим език от народа, но английският си остава единственият официален език. В Съединените Щати испанският се говори от три четвърти от 41,3 милионното испанско население там. Той е също така учен и говорен от една малка, макар и слабо растяща, част от неиспанското население заради нарастващата му употреба в бизнеса, търговията, вътрешната и външната политика. Испанският е един от официалните езици в щата Ню Мексико и в неприсъединената територия на Пуерто Рико. В Бразилия испанският е добил голямо значение като втори език сред много млади ученици и опитни професионалисти. През последните години, тъй като Бразилия разчита все по-малко на търговията със САЩ и Европа и засилва търговските си отношения с испаноговорещите си съседи (особено като член на Меркосур), голямо значение се придава на двуезичието и доброто владеене на испанския език в страната (същото се отнася за доброто владеене на португалския в съседните държави). На 7 юли 2005 г. Националният конгрес на Бразилия окончателно одобри законопроект, който прави задължително изучаването на испански в държавните и частните училища на страната [2]. Популярността на езика се дължи и на близката му родствена връзка с португалския, а и испанският е преобладаващият и официалният език в почти всяка държава, граничеща с Бразилия. Стандартен испански и ладино също се говорят като родни езици от някои бразилци с испанско потекло, работници имигранти от съседните испаноговорещи страни, които са запазили тези езици и ги използват в домовете си. Също така в бразилските гранични щати, които имат пълномощие над образователната си система, испанският се учи от години. В много други гранични градове и села (особено по уругвайско-бразилската граница) се говори един смесен език, известен като портуньол. В другите европейски страни освен Испания езикът се говори от някои от техните испаноговорещи имигрантски общности, на първо място в Андора (където се говори от огромна част от населението, въпреки че няма официален статус), Холандия, Италия, Франция, Германия и Обединеното Кралство (В Лондон има многобройна общност). През последните години там се наблюдава покачване на популярността на испанския. Значителна част от населението на Гибралтар също говори испански, въпреки това английският си остава единственият официален език. Там съществува и езикът янито - смесица между английски и испански. Сред страните и териториите в Океания испанският е седмият най-говорим език в Австралия (100 000 говорещи), където от доста време живеят аржентински, чилийски и испански имигранти, а колумбийската и мексиканската общност нарастват най-вече в Сидни. Езикът също така се говори от около трите хиляди обитателя на Великденския остров, териториална собственост на Чили. Във всички народи от островите Гуам, Палау, Северни Мариански острови, Маршалови острови и Микронезия някога е имало испаноговорещи, но испанският отдавна се е забравил и сега единствената останала следа от него е влиянието, което е оказал върху местните езици. В Азия испанският език отдавна е в упадък. Той престана да бъде официален език на Филипините през 1987 г. и сега се говори от по-малко от 0,01% от населението, или 2 658 души (преброяване на населението през 1990 г.), въпреки че наскоро изглежда има съживяване на интереса към езика сред образованата младеж. Единственият съществуващ испано-азиатски креолски език чабакано е говорен от още 0,4% от филипинското население, или 292 630 души (преброяването през 1990 г.). Повечето други филипински езици съдържат голямо количество испански заемки. Измежду останалите азиатски държави испанският може би се говори от изолирани групи от бивши имигранти като например етнически китайци, родени в Мексико, но депортирани в Китай, или от трето и четвърто поколение перуанци, които всъщност са етнически японци, завръщащи се в отечеството на предците си — Япония. В Близкия изток и Северна Африка съществуват малки испаноговорещи общности в Израел (говорещи и стандартен испански, и ладино), в Северно Мароко (и стандартен испански, и ладино), в Турция (ладино) и в испанските анклави Сеута и Мелия, които са част от Испания. В Северна Америка и Карибите испанският се говори от части от населението на Аруба, Канада (предимно в Торонто и Монреал), Холандските Антили (предимно на Бонер, Кюрасао и Синт Мартен), Тринидад и Тобаго, и Американските Вирджински острови (предимно на Сент Кроа). В Антарктика териториалните участъци и постоянните бази на Аржентина, Чили, Перу, Уругвай и Испания също определят испанския като официален и работен език на тези анклави. [редактиране] Диалекти Главна статия: Диалекти на испанския език Има важни различия между диалектите в различните райони в Испания, а и между тези из цяла Латинска Америка, където се говори испански. В Испания кастилският диалект обикновено се взема за стандартния език на страната (въпреки че характерната за този диалект употреба на винителните форми на местоименията вместо дателните, или така нареченото Лоисмо не се одобрява). В испанския има три местоимения за второ лице, единствено число: tú, usted и в някои части на Латинска Америка - vos (употребата на тази форма се нарича восео). Общо казано, tú и vos са неофициални и се използват за приятели (въпреки че в Испания vos се смята за архаично обръщение към високопоставени личности и сега употребата му се ограничава главно в литургиите). Usted навсякъде се смята за учтива форма (произлиза от vuestra merced, „ваша милост“) и се използва като знак за уважение, когато човек се обръща към по-възрастните членове на семейството си или към непознати. Местоимението vosotros е множествената форма на tú в повечето части на Испания, въпреки че в Америките (и в някои южни испански градове като Кадис и на Канарските острови) е изместено от ustedes. Забележително е, че в южна Испания употребата на ustedes като неофициално „вие“ не следва правилото за съгласуване между местоимение и глагол. Например докато в правилния учтив еквивалент на „вие отивате“, ustedes van, се използва глагол в трето лице множествено число, в Кадис неофицалната форма се образува така: ustedes vais, то ест използва се глагол във второ лице множествено число. На Канарските острови обаче обичайното съгласуване между местоимение и глагол се е запазило в повечето случаи. [редактиране] Бележки - ↑ ((en)) Lewis, M. Paul (ed.). Statistical Summaries. Summary by language size. // Ethnologue: Languages of the World, Sixteenth edition. SIL International, 2009. Посетен на 27 октомври 2010. - ↑ ((es)) Moreno Fernández, Francisco и др. Demografía de la lengua española (PDF). Посетен на 27 октомври 2010. - ↑ ((es)) Vivanco Torres, Hiram. Enseñanza del español como lengua extranjera. // Unidad en la diversidad lingüística: La enseñanza del español como lengua extranjera y su certificación. Instituto Cervantes, 2010. Посетен на 27 октомври 2010. - ↑ ((es)) Soca, Ricardo. Historia del Idioma Español. // elcastellano.org, 2008. Посетен на 27 октомври 2010. - ↑ ((en)) The President claimed that the Spanish language is "a source of wealth and development". // Government of Spain, 2010. Посетен на 27 октомври 2010. - ↑ ((en)) Why choose Spanish as your new foreign Language?. // University of Illinois at Springfield, 2010. Посетен на 27 октомври 2010. [редактиране] Външни препратки
1.1 2.1 2.2 3.1 3.2 4.1 4.2 4.3 5.1 6.1 7.1 8.1 9.1 10.1 11.1 12.1 12.2 12.3 12.4 12.5 12.6 13.1 13.2 13.3 14.1 15.1 16.1 17.1 18.1 19.1 20.1 21.1 22.1 22.2 23.1 23.2 24.1 24.2 24.3 24.4 25.1 26.1 26.2 27.1 27.2 28.1 29.1 30.1 30.2 30.3 31.1 32.1 33.1 33.2 34.1 35.1 35.2 36.1 37.1 37.2 38.1 38.2 38.3 38.4 38.5 39.1 40.1 40.2 40.3 40.4 40.5 41.1 42.1 42.2 43.1 43.2 43.3 44.1 44.2 45.1 45.2 45.3 46.1 47.1 48.1 48.2 49.1 50.1 50.2 51.1 52.1 53.1 54.1 54.2 55.1 56.1 56.2 56.3 57.1 57.2 57.3 58.1 58.2 58.3 59.1 59.2 60.1 60.2 60.3 60.4 60.5 61.1 62.1 62.2 62.3 62.4 62.5 63.1 63.2 63.3 64.1 64.2 64.3 65.1 66.1 66.2
Hispanidad The Hispanidad (English: Hispanicity) is the community formed by the people and countries that share a common Hispanic heritage and cultural pattern. The 23 nations that are included are all Spanish-speaking countries. The community can be classified into three geographic areas: Hispanic Europe (Spain), Hispanic America, and Hispanic Africa (Equatorial Guinea). A few countries in the Asia-Pacific region also have historical Spanish influence (notably the Philippines), although they no longer have Spanish as their official language. Various countries celebrate 12 October as the Día de la Hispanidad ("Day of Hispanicity" or "Hispanic Day"). Since 1987 Spain has celebrated this holiday as its Fiesta Nacional de España. In the other nations of the community, the day is also celebrated as a commemoration of the date in 1492 when Christopher Columbus discovered the Americas, marking the beginning of the diffusion of Spanish language and culture as well as its lasting impact on the New World. Contents - 1 History - 2 Demographics - 3 Hispanics in the world - 4 See also - 5 References History[edit] At the beginning of the 20th century, Hispanidad was moribund. Zacarías de Vizarra, Faustino Rodríguez-San Pedro and Ramiro de Maeztu revived interest in the concept in Spain and the Americas, changing its name to Día de la Raza or "Day of the Race". This was already a national celebration in many Hispanic countries, in honor of the meeting of Europeans and Amerindians, their mixing and the emergence of the mestizo race. Shortly thereafter, the first pan-Hispanic organizations such as the Association of Spanish Language Academies began. With the restoration of democracy in Spain, all the Hispanic nations began to converge with, for example, the creation of the Ibero-American Summit in 1991. Since then, the number of Hispanic American and Filipino hispanism (Filhispanismo) organizations has increased. Currently, Hispanidad is a cooperative venture. Spain has created a base of support for Hispanic America and the Philippines due to heavy investments in these zones. Some Hispanic Americans choose to immigrate to Spain, because of its cultural, linguistic and ancestral affinity. Demographics[edit] Hispanic countries[edit] a Puerto Rico is an unincorporated territory of the U.S. where Spanish and English are the official languages[1] and Spanish is the primary language. In November 2008 a district court judge ruled that a sequence of Congressional actions have had the cumulative effect of changing Puerto Rico's status to incorporated.[2] However, by April 2011 the issue had not yet made its way through the courts,[3] and in January 2013 the U.S. government still referred to Puerto Rico as unincorporated.[4] Largest Hispanic cities[edit] The following is a list of the ten largest metropolitan areas in the Hispanic world.[5] Spanish language[edit] Spanish in the Hispanic world[edit] Most Spanish speakers are in Hispanic America; of all countries with a majority of Spanish speakers, only Spain, the Philippines, and Equatorial Guinea are outside the Americas. Spanish is the official national language of Argentina, Bolivia, Chile, Colombia, Costa Rica, Cuba, Dominican Republic, Ecuador, El Salvador, Guatemala, Honduras, Mexico, Nicaragua, Panama, Paraguay, Peru, Puerto Rico, Uruguay, and Venezuela. In Europe, Spanish is the official national language of Spain, the country after which it is named and from which it originated. It is also spoken in Andorra, and by a minority of the population in Portugal, France, and the United Kingdom.[7] In Asia, the Philippines, a former Spanish overseas province, is the lone sovereign nation representative of the Spanish language. Spanish was lingua franca of the country from the beginning of Spanish rule in the late 1500s until the first half of the 20th century. It held official status for nearly half a millennium before being demoted as an optional language in 1987. However, Spanish still remained a very important language in the Philippines despite all the inauspicious circumstances that resulted to its gradual decline over the years.[8] Today, Spanish is being somewhat revived by groups rallying to make it a compulsory subject in schools, and eventually be redesignated as an official language on national level.[9] Spanish elsewhere in the Americas[edit] Spanish is spoken in other parts of the Americas as a co-official language, second language, or a minority language. The importance of the Spanish language throughout the Americas, has spread the use of Spanish beyond the borders of Hispanic countries. Spanish has no official recognition in the former British colony of Belize; however, per the 2000 census, it is spoken by 46% of the population.[10] Due to their proximity to Spanish-speaking countries, Trinidad and Tobago and Brazil have implemented Spanish language teaching into their education systems. The Trinidad government launched the Spanish as a First Foreign Language (SAFFL) initiative in March 2005.[11] In 2005, the National Congress of Brazil approved a bill, signed into law by the President, making it mandatory for schools to offer Spanish as an alternative foreign language course in both public and private secondary schools in Brazil.[12] In many border towns and villages (especially in the Uruguayan-Brazilian and Paraguayan-Brazilian border areas), a mixed language known as Portuñol is spoken.[13] Spanish in the United States[edit] According to 2006 census data, 44.3 million people of the U.S. population were Hispanic or Hispanic American by origin;[14] 38.3 million people, 13 percent, of the population over five years old speak Spanish at home.[15] The Spanish language has a long history and presence in the United States due to historic Spanish and later, Mexican administration over territories now forming the southwestern states as well as Florida, which was Spanish territory until 1821. Spanish is by far the most common second language spoken and taught in the country, and with over 50 million total speakers, the United States is now the second largest Spanish-speaking country in the world after Mexico.[16] Spanish is spoken by 10.7% of the population. While English is the de facto official language of the country, Spanish is often used in public services and notices at the federal and state levels. Spanish is also used in administration in the state of New Mexico.[17] The language also has a strong influence in major metropolitan areas such as those of Los Angeles, Miami, San Antonio, New York, San Francisco, Dallas-Fort Worth, and Phoenix; as well as more recently, Chicago, Las Vegas, Boston, Houston, and Baltimore-Washington, D.C. due to 20th and 21st century immigration. Hispanics in the world[edit] Major influence[edit] Spanish, as a mother tongue, is spoken by more than 390 million people (second only to Chinese). The total number of Spanish speakers is more than 500 million people.[18] Mexico contains the largest number of Spanish speakers, with over 100 million. Europe[edit] In Europe, Hispanics reside primarily in Spain as it is the origin of Hispanicity, although there are small communities spread throughout Europe. The native-born population is more than 44 million, plus a large immigrant Hispanic community from Hispanic America and Equatorial Guinea. Americas[edit] The majority of Hispanics live in Hispanic America, coinciding with recognized international borders—the number surpasses 300 million. Countries with great majority Hispanic population include Argentina, Bolivia, Chile, Colombia, Costa Rica, Cuba, the Dominican Republic, Ecuador, Guatemala, Honduras, Mexico, Nicaragua, Panama, Paraguay, Peru, Puerto Rico, El Salvador, Uruguay and Venezuela. The United States and Belize, while not officially counted as Hispanic nations, do each have a large Hispanic population. The United States has more than 50 million Hispanic residents. With 10.7% its total population speaking Spanish, Spanish-language TV networks and other media companies are located across the United States. Additionally, Puerto Rico is a commonwealth in free association with the United States and its residents are American citizens. 46% of Belizeans can speak Spanish.[19] Africa[edit] Hispanics in the African continent are concentrated in overseas territories of Spain, which are the Canary Islands, Ceuta, Melilla and largely unpopulated Plazas de soberanía. Moreover, Equatorial Guinea has Spanish as its official government language, although Portuguese and French are also official languages of this tiny nation, and the people speak their respective native languages. In Morocco and Western Sahara, some people maintain Hispanic characteristics, although these countries are more so influenced by Arab and Berber languages and cultures. In Angola[citation needed] and Nigeria there are small populations of Spanish speakers who descend from repatriated Afro-Cubans of the colonial era. Altogether in Africa, two million speak Spanish. Asia[edit] Some countries in the Asia-Pacific region received influence from the Hispanic world while they were governed by the Spanish Crown via Mexico City and Madrid. The Philippines, Guam, the Northern Mariana Islands, Palau and the Federated States of Micronesia are among those in this region that received influence from Spain and Mexico. In the Philippines, Spanish is natively spoken by some 5,000 people, with around 500,000 to 1,000,000 second- or third-language speakers alongside English, Filipino, and/or any of the various Philippine languages. These primary and non-primary Spanish speakers are mostly concentrated in Cebú, Metro Manila, Zamboanga, Iloílo, and Dávao. In addition, there are 600,000 native speakers of Chavacano, a Spanish-based creole centred on Zamboanga City. Spanish ceased to be an official language of the country in 1973, when President Ferdinand Marcos stripped it of such status. Along with Arabic, Spanish is mentioned in the presently enforced 1987 Constitution as a language "promoted on a voluntary and optional basis". In contrast with the rest of the Hispanic world, the prevalence of Spanish given names and surnames among most Filipinos does not necessarily reflect Spanish descent. This phenomenon stems from an 1849 decree by Governor-General Narciso Clavería y Zaldúa, which mandated a unified naming standard based on Hispanic conventions. Aided by an an official list of surnames, the systematic distribution of surnames was enforced in the Spanish East Indies to ease data recording and government functions such as taxation. See also[edit] References[edit] - ^ Constitution of Puerto Rico, Art. 3, Section 5: It is mandatory to be able to read and write in either English or Spanish in order to be a member of the Legislative Assembly. - ^ Consejo de Salud Playa Ponce v. Johnny Rullan, p.28: "The Congressional incorporation of Puerto Rico throughout the past century has extended the entire Constitution to the island ...." - ^ Hon. Gustavo A. Gelpi, "The Insular Cases: A Comparative Historical Study of Puerto Rico, Hawai'i, and the Philippines", The Federal Lawyer, March/April 2011. http://www.aspira.org/files/legal_opinion_on_pr_insular_cases.pdf p. 25: "In light of the [Supreme Court] ruling in Boumediene, in the future the Supreme Court will be called upon to reexamine the Insular Cases doctrine as applied to Puerto Rico and other US territories." - ^ accessed 26 January 2013: "Puerto Rico is a self-governing, unincorporated territory of the United States located in the Caribbean". - ^ http://www.brookings.edu/research/interactives/global-metro-monitor-3 - ^ http://www.mckinsey.com/insights/economic_studies/global_cities_of_the_future_an_interactive_map - ^ "CIA World Factbook — Gibraltar". Cia.gov. - ^ The National Archives (archived from the original on 2007-09-27), Houses the Spanish Collection, which consists of around 13 million manuscripts from the Spanish colonial period. - ^ "Spanish is once again a compulsory subject in the Philippines". Archived from the original on July 14, 2010. Retrieved July 19, 2010. - ^ "Population Census, Major Findings" (PDF). Belize: Central Statistical Office, Ministry of Budget Management. Archived from the original (PDF) on 2007-06-21. The Secretariat for The Implementation of Spanish. Trinidad and Tobago: Government of the Republic. Archived from the original on 2010-11-03. - ^ "Brazilian Law 11.161". Presidência da República. - ^ Lipski, John M (2006). Face, Timothy L; Klee, Carol A, eds. "Too close for comfort? the genesis of "portuñol/portunhol"" (PDF). Selected Proceedings of the 8th Hispanic Linguistics Symposium (Somerville, MA: Cascadilla Proceedings Project): 1–22. - ^ U.S. Census Bureau Hispanic or Latino by specific origin. - ^ U.S. Census Bureau (2007). "United States. Language Spoken at Home". 2005-2007 American Community Survey 3-Year Estimates. Retrieved September 3, 2009. - ^ "Más 'speak spanish' que en España". Retrieved October 6, 2007. (in Spanish) - ^ Crawford, John (1992). Language loyalties: a source book on the official English controversy. Chicago: University of Chicago Press. - ^ krysstal.com, 5th International Congress on Spanish Language (la-moncloa.es), uis.edu, Antonio Molina, director of the Instituto Cervantes in 2006 (terranoticias.es, elmundo.es, fundeu.es), Luis MarÃa Anson of the Real Academia Española (elcultural.es), International Congress about Spanish, 2008, Mario Melgar of the México University (lllf.uam.es), Feu Rosa – Spanish in Mercosur (congresosdelalengua.es), elpais.com, eumed.net, babel-linguistics.com. - ^ "Belize 2000 Housing and Population Census". Belize Central Statistical Office.