http___en.wikipedia.org_wiki_History_of_Libya_as_Italian_colony_1.xml
1.1 2.1 2.2 2.3 3.1 4.1 5.1 5.2 5.3 5.4 6.1 6.2 6.3 6.4 6.5 6.6 7.1 7.2 7.3 7.4 7.5 7.6 7.7 8.1 8.2 8.3 8.4 8.5 9.1 10.1 10.2 10.3 10.4 11.1 12.1 12.2 12.3 13.1 13.2 13.3 13.4 13.5 13.6 14.1 15.1 15.2 16.1 17.1 18.1 18.2 18.3 18.4 18.5 19.1 19.2 19.3 19.4 19.5 20.1 20.2 20.3 20.4 21.1 21.2 22.1 23.1 23.2 23.3 23.4 24.1 24.2 25.1 25.2 25.3 25.4 26.1 27.1 27.2 28.1 28.2 29.1 29.2 29.3 30.1 31.1 31.2 31.3 31.4 32.1 33.1 33.2 33.3 34.1 34.2 35.1 35.2 36.1 36.2 36.3 37.1 38.1 38.2 38.3 38.4 38.5 38.6 38.7 39.1 39.2 39.3 40.1 40.2 41.1 42.1 42.2 42.3 42.4 43.1 43.2 43.3 43.4 44.1 44.2 45.1 45.2 45.3 46.1 47.1 47.2 47.3 47.4 48.1 48.2 48.3 48.4 49.1 49.2 49.3 50.1 51.1 52.1 52.2 52.3 52.4 52.5 53.1 53.2 54.1 54.2 54.3 54.4 54.5 55.1 55.2 55.3 56.1 57.1 58.1 58.2 58.3 59.1 59.2 60.1 61.1 62.1 63.1 63.2 64.1 64.2 65.1 66.1 67.1 67.2 68.1 69.1 70.1 71.1 72.1 73.1 74.1 75.1 76.1 77.1 78.1 79.1 79.2 80.1 80.2
История на Либия Историята на Либия е понятие, включващо историята на различните народи, обитавали през годините границите на днешната суверенна държава Либия, и тази на коренното ѝ население — берберските племена. През по-голямата част от историята си, либийците са подложени в различна степен на чуждестранен контрол. Съвременната история на независима Либия започва през 1951 г. Историята на Либия се състои от шест отделни периода: Древна Либия, римска епоха, ислямска епоха, времето на османско владичество, като италианска колония и съвременна епоха. [редактиране] Либия преди римляните Преди новата ера, в крайбрежните равнини на Либия съществува неолитна култура, обща за цялото средиземно крайбрежие, която е опитомила добитък и отглежда земеделски култури. На юг, в това, което в днешни дни е пустинята Сахара, ловци-номади и пастири изминават големи разстояния в обширна, влажна савана, която изобилства от дивеч и осигурява пасища за добитъка им. Културата процъфтява, докато регионът започва да се обезводнява около 2000 г. пр.н.е. Отстъпвайки пред нарастващата пустиня и нападенията на конните народи, хората от саваната мигрират на югоизток към областите на Судан или са асимилирани от берберите.[1] От своя страна, произходът на берберите отчасти е загадка, чието изучаване е довело до изобилие от спекулации, но не и до отговор. Археологическите и лингвистичните доказателства сочат Югозападна Азия като мястото, от което, в началото на третото хилядолетие пр.н.е., предците на берберите са започнали миграцията си към Северна Африка. През следващите векове, те разширяват диапазона си на миграция от Египет до басейна на река Нигер. Хора от бялата раса, предимно от от средиземноморската езикова група, берберите представляват широк спектър от физически типове и говорят на разнообразие от взаимно неразбираеми диалекти, които принадлежат към афроазиатското езиково семейство. Те никога не развиват чувство за държавност и исторически се идентифицират в рамките на собственото си племе, клан или семейство. Заедно, берберите наричат себе си имазиген, което е в значение на „свободни хора“.[1] Надписи, намерени в Египет и датирани към периода на Старото царство (около 2700 — 2200 г. пр.н.е.) представляват най-ранните известни записани сведения за берберската миграция, а също и най-ранните писмени документи за историята на Либия. Най-малко, по времето на този период, предизвикващи неприятности берберски племена, едно от които е записано в египетски надпис като Леву (или „либийци“), извършват набези на изток към делтата на Нил и се опитват да се заселят там. По време на Средното царство (ок. 2200-1700 г. пр.н.е.), египетските фараони успяват да наложат властта си над тези източни бербери и получават данък от тях. Много бербери служат в армията на фараоните, като някои се издигат до важни позиции в египетската държава. Един такъв служител завзема властта в Египет около 950 г. пр.н.е. и управлява като фараон под името Шешонк I. За неговите наследници от XXII и XXIII династии, т.н. Либийски династии (около 945 — 730 г. пр.н.е.), също се смята, че са от берберски произход.[1] За древните гърци, Либия е един от трите известни континенти, заедно с Азия и Европа. В този смисъл, Либия е целия африкански континент на запад от долината на Нил и на юг от Египет. Херодот описва жителите на континента като два народа: либийците в Северна Африка и eтиопците на юг. Според него, Либия започва където завършва Египет, и се простира до нос Спартел, разположен южно от Танжер, на брега на Атлантическия океан. Както гърците, така и финикийците колонизират земите на Северна Африка, където се появява и развива пуническата цивилизация (макар, че главният град Картаген не е в днешна Либия, а в границите на съвременен Тунис). Приблизителните територии на днешна Северна Либия имат различно историческо развитие по времето на Римската империя, тъй като са разделени на две провинции - Триполи (западната част) и Киренайка (източната част). Преди да стане римска провинция, Киренайка е колонизирана първо от гърците. Тогава е известна също като Пентаполис („Петоградие“), като петте гръцки колонии са: Кирена (в близост до днешното село Шахат), пристанището му Аполония (дн. Марса Суса), Арсиноe (Токра), Береника (Бенгази) и Барка (Ел-Мардж). От името на най-старата и най-известна колония, плодородната крайбрежна равнина приема названието Киренайка. [редактиране] Римска Либия Римляните завладяват Триполитания (областта около Триполи) през 106 г. пр.н.е. Птолемей Апион, последният гръцки владетел, завещава Киренайка на Рим, който официално анексира областта в 74 пр.н.е. и я присъединява към Крит като римска провинция. До 64 г. пр.н.е. легионите на Юлий Цезар установявят властта си, и, по този начин, римляните обединяват трите региона на Либия — Триполитания, Киренайка и Северен Фезан, в една нова област, наречена Проконсулска Африка (Africa proconsularis), а по-късно Киренайка е отделена административно. Като римска провинция, Либия просперира, и достига своя златен век през 2 век, когато градът Лептис Магна конкурира Картаген и Александрия по известност. В продължение на повече от 400 години, Триполитания и Киренайка са сред най-богатите римски провинции и част от космополитна държава, чиито граждани споделят общ език, правна система и идентичност. Римските останки като тези в Лептис Магна, съществуващи в днешна Либия, свидетелстват за жизнеността на региона, където големите градове и дори по-малките населени места ползват удобствата на градския живот - форум, пазари, обществени развлечения, както и бани. Търговци и занаятчии от различни краища на римския свят се установяват в крайбрежната част Либия и, според германския историк Теодор Момзен, провинцията е силно романизирана. Характерът на градовете на Триполитания обаче остава частично пунически, а на тези в Киренайка — гръцки. Преобладаващата религия е християнството, като има и многобройна еврейска общност (най-вече в Киренайка). Триполитания е основен износител на зехтин, както и на център за керваните от злато и роби, превозвани до брега от гарамантите, докато в същото време Киренайка e важен източник на вина, лекове и коне. Като част от реорганизацията на империята през 300 г., император Диоклециан отделя управлението на провинция Крит от това на Киренайка, като във втората формира две нови провинции — Горна Либия и Долна Либия, използвайки терминът Либия за първи път в административно предназначение. С окончателното разделяне на империята през 395 г., Киренайка остава в Източната империя, а Триполитания е придадена към Западната Римска империя. [редактиране] Ислямски период [редактиране] Ранен период През 647 г., 40 000-на арабска армия, водена от Абдула ибн Саад, побратим на халифа Осман ибн Афан, нахлува в Либия, за да я отнеме от византийците. Триполи е превзет, а след него и Суфетула, град на около 200 km южно от Картаген, където е убит екзарх Григорий. Походът продължава петнадесет месеца, със завръщането на арабските войски в Египет, след като наследникът на Григорий, Генадий, им обещава годишен данък от 330 000 нумизми. В същото време, Генадий трябва да изпраща обичайните излишъци от приходите в Константинопол, макар като цяло да е оставен да управлява Северна Африка по свое усмотрение. Когато отказва да плати допълнителните суми, наложени от Константинопол, собствените му подчинени го свалят от властта. С избухването на въстанието, Генадий бяга в Дамаск, където иска помощ от Моавий. През 665 г., халифът изпраща Генадий обратно, заедно с многочислена войска, която трябва да разпространи исляма в Африка. Въпреки, че сваления екзарх умира в Александрия по време на похода, арабското нашествие продължава. Византийците изпращат подкрепления, под командването на Никифор Патриций, който обаче губи битката с арабите и натоварва войските обратно на корабите. Северна Африка е присъединена към Омаядския халифат, а през следващите години арабските управители Окба ибн Нафи и Абу Мухаир ал Динар допринасят много за приемането на исляма от по-голямата част от местното население. През 750 г., Абасидската династия сваля от власт Омаядския халифат и премества столицата в Багдад, запазвайки номиналната власт на емирите, от името на отдалечената централна власт, върху либийското крайбрежие. През 800 г., халифът Харун ал-Рашид назначава Ибрахим ибн ал-Ахлаб като управител на областта. Династията на Алабидите де факто става независима от халифите в Багдад, които запазват само духовната си власт. Алабидите възстановяват римските напоителни системи и провеждат редица мерки за благополучието на региона. Въпреки това, този просперитет е последван от икономически и политически колапс[2] и нашествие на хилалийците (бедуински племена,[3] пасториалисти от Горен Египет, които напускат изсушените пасища в горното течение на Нил и, напредвайки на запад в Либия, унищожават посевите и градините на местното население[4]) през 1050-1052 г. Ибн Халдун сравнява нахлуването с това на рояк скакалци.[5] Водещото племе на тези бедуини е Бану Хилал, откъдето идва и името на нашествениците.[3] [редактиране] Либия под османско управление Към началото на 16 век, върху либийското крайбрежие няма почти никаква централна власт и пристанищата ѝ се пръвръщат в рай за пиратите. Хабсбургска Испания завзема Триполи през 1510 г., но испанците са по-загрижени за контрола над пристанището, отколкото от възможните неудобства при управлението на една бъдеща колония. През 1538 г. Триполи е отнет обратно от пиратски крал на име Хаир Aд-Дин (познат повече като Барбароса, или Червената брада), и крайбрежието става известно като Берберския бряг. Когато турците завземат Триполи през 1551 г., те не виждат причини да ограничават пиратите, а предпочитат да се възползват от положението. Контролът на пиратите над района е отнет едва два века по-късно. В рамките на Османската империя, Магреба е разделен на три провинции - Алжир, Триполи и Тунис. След 1565 г., административен орган е пашата, назначаван от султана в Цариград. Султанът предава под контрола на пашата корпус от еничари, който на свой ред е разделен на отряди под командването на младши офицери или бейове. Еничарите бързо се превръщат в доминираща сила в Османска Либия. През 1711 г., кавалерийския офицер Ахмед Караманли завзема властта и основава династията Караманли, която просъсществува в продължение на 124 години, през които Либия преминава и през гражданска война (1791 — 1795 г.). През май 1801 г., паша Юсуф Караманли изисква от Съединените щати увеличаване на данъка (83 000 долара годишно), които те плащат от 1796 г. за защита на търговските си кораби от пиратите. Това искане е отказано, а Съединените щати изпращат военни кораби, които блокират Триполи, и последвалата война (известна като Първа берберска война) се проточва до 3 юни 1805 г. Втората берберска война от 1815 г. (известна също като Алжирска) е втората от двете в Северна Африка между Съединените американски щати и васалните на Османската империя Алжир, Триполи и Тунис, известни като Берберските държави. През 1814 г. правителството на султан Махмуд II се възползва от местните сътресения, за да затвърди пряката си власт над региона, която задържа до окончателното разпадане на Османската империя. Тъй като децентрализираната османска власт е довела до фактическа независимост на Египет, както и на Триполи, в разположената между тях пустиня и по крайбрежието настъпва анархия, дори и след предаването на прекия турски контрол на Триполи. В продължение на 75-годишен период, турците сменят 33-ма управители на областта (която остава номинално в границите на империята, въпреки че на моменти е почти автономна) — до 1911 г., когато Османската империя е силно отслабена и италианските войски нахлуват в Либия, започвайки и спечелвайки Италианско-турската война. [редактиране] Италианска власт Италианското управление на Либия започва със завладяването на крайбрежните Триполитания и Киренайка през 1911 г. То продължава повече от тридесет години, до февруари 1943 г., когато западната част на Триполитания е завладяна от Съюзниците, по време на Северноафриканската кампания. Официално Италия се отказва от Либия през 1947 г., в мирния договор след Втората световна война. Вероятно, най-важната последица от установяването на италианската власт, според историци като Шапен Мец, е политическото създаване на колонията Италианска Либия, чрез обединението на областите Триполитания, Киренайка и Фезан през 1934 г. [редактиране] Италианско-турска война и Италианска Либия Опитите за колонизиране на турските провинции Триполитания и Киренайка от страна на италианците никога не са напълно успешни, поне не и в началото. На 3 октомври 1911 г. италианците нападат Триполи, под претекст, че Либия трябва да бъде освободена от османското владичество. Въпреки голямото либийско въстание, през 1912 г., султанът отстъпва Либия на италианците с подписването на Договора от Лозана. След оттеглянето на османската армия, италианците лесно успяват да разширят окупацията на страната, завладявайки до 1913 г. Източна Триполитания[6], Гадамес, Джебел, както и Фезан с Мурзук.[7] Избухването на Първата световна война, породила необходимостта от завръщането на войските в Италия, заедно с обявяването на джихад от страна на турците, въстанието на либийците в Триполитания и Фезан и партизанската война, водена от сенусите в Киренайка,[8] принуждава италианците да се откажат от всички окупирани територии и да се укрепят в Триполи, Дарна и по крайбрежието на Киренайка.[7] Едва в края на 1920-те години италианците са в състояние да поемат контрола над цяла Либия. В същото време, между 1920 и 1940 г., около 150 хиляди италианци се заселват в колонията, значително помагайки във всички области от развитието ѝ. По време на Парижката мирна конференция, Кралство Италия не получава германски колонии или части от тях. Вместо това, Франция се съгласява да предаде някои свои територии на юг от Сахара към Либия, а Великобритания - провинция Джубаланд към Италианска Сомалия. След дълги дискусии през 1920-те, през 1935 г. е сключено споразумението Мусолини-Лавал, с което Италия получава ивицата Аузу, която е обединена с новосъздадената Италианска колония Либия. На 25 октомври 1920 г., италианското правителство признава шейх Сиди Идрис, наследствения водач на номадите сенуси, с големи правомощия в Куфра и други оазиси, като Емир на Киренайка — нова титла, въведена от британците в края на Първата световна война. Борбата на либийците се засилва след идването на власт в Италия на диктатора Бенито Мусолини. През 1922 г., Идрис (по-късно крал на Либия) бяга в Египет. От 1922 до 1928 г., италианските сили, под командването на генерал Бадолио, водят наказателна кампания по умиротворяването на страната. Наследникът на Бадолио, маршал Родолфо Грациани, приема възложената от от Мусолини задача, при условие, че му се разреши да да смаже либийската съпротива, без това да е обременено с ограниченията на италианското или международното право. Мусолини веднага се съгласява и Грациани засилва гнета над либийците. Някои от тях продължават да се защитават, като най-силна е съпротивата в Киренайка. В лидер на въстанието се превръща Омар Муктар, шейх на сенусите. След доста спорното временно примирие от 3 януари 1928 г., италианската политика в Либия достига нивото на пълномащабна война, включително депортирането и затварянето в лагери на хората от Джебел Акдар, за да се пресече подкрепата на местното население за бунтовниците. След залавянето на Муктар на 15 септември 1931 г. и екзекуцията му в Бенгази, съпротивата постепенно намалява. Ограниченият отпор на италианската окупация се концентрира около шейх Идрис, емира на Киренайка. Либия е напълно умиротворена и новият италиански управител, Итало Балбо, започва политика на интеграция между араби и италианци. В действителност, през 1939 г. са приети закони, които позволяват на мюсюлманите да се присъединяват към Националната фашистка партия (и по-специално към Мюсюлманската асоциация на ликторите (Associazione Musulmana del Littorio), като тези реформи позволяват създаването на либийски военни части в рамките на италианската армия.[9] В резултат на това, по време на Втората световна война има силна подкрепа за Италия от страна на много либийски мюсюлмани, които се записват в италианската армия.[10] В периода 1934-1940 г., губернаторът Балбо (след създаването на Либия през 1934 г., с обединението на Триполитания, Киренайка и Фезан в една страна) развива колонията, създавайки обширна инфраструктура (4 000 km пътища, 400 km железници със стеснено междурелсие, нови индустрии и десетина нови земеделски селища).[11] Либийската икономика преживява разцвет, предимно в селскостопанския сектор. Развиват се дори и някои производствени дейности, свързани най-вече с хранително-вкусовата промишленост. Увеличава се строителството. Освен това, италианците въвеждат модерни медицински грижи за първи път в историята на Либия, и подобряват санитарните условия в градовете. Хауърд Кристи пише: Италианците започнаха много на брой и разнообразни по начинание дейности в Триполитания и Киренайка. Сред тях са завод за експлозиви; жп работилници; цехове за части на ФИАТ; различни съоръжения за хранителната промишленост; електротехнически цехове; металургични фабрики; водни инсталации; фабрики за селскостопански машини; пивоварни; дестилационни фабрики; фабрики за бисквити; тютюнева фабрика; цехове за щавене, за хлебни изделия; варни, тухларски и циментови заводи; промишленост за еспарто, механични дъскорезници, и Петролибия (Trye 1998 г.). Италианските инвестиции в колонията ѝ са направени, с цел да се използват от новите заселници и да я направят по-самостоятелна. Местното италианско население възлиза на 110 575 от общо 915 440 души в Либия през 1940 година (General Staff War Office 1939, 165/b)..[12] Балбо насърчава изграждането на голям брой нови селища в крайбрежните райони на Италианска Либия,[13] предназначени за хилядите италиански заселници. Той дори спомага за създаването на нови селища и за арабите. На 13 септември 1940 г., магистралата на Мусолини е използвана за нападението на италианските сили в Либия над Египет. По време на Втората светойвна война, от 1940 до 1943 г. страната става арена на упорити сражения — контраатаките на британците и техните съюзници под командването на Арчибалд Уейвъл; успешната им двумесечна кампания в Тобрук, Бенгази и Ел Агейла; и контраофанзивите на Ромел. През ноември 1942 г. съюзническите сили си връщат Киренайка, а до февруари 1943 г. и последните немски и италиански войници са изгонени от Либия. [редактиране] След Втората световна война Непосредствено след края на войната, Триполитания и Киренайка остават под британска администрация, докато французите контролират Фезан. През 1944 г., Идрис се завръща от изгнание от Кайро, но отказва да поднови постоянното си пребиваване в Киренайка, до отстраняването на някои аспекти на чуждестранния контрол през 1947 г. Съгласно условията на мирния договор със Съюзниците от 1947 г., Италия, (която се надява да запази Триполитания) и Франция (която иска Фезан) се отказват от всякакви претенции към Либия. Така Либия остава териториално едно цяло. След освобождаването на Северна Африка от съюзническите войски, в Либия избухват силни антиеврейски настроения. От 5 до 7 ноември 1945 г., повече от 140 евреи (включително 36 деца) са убити, а стотици ранени при погром в Триполи. Разрушени са пет синагоги в столицата и четири в провинциалните градове, а само в Триполи са ограбени над 1000 еврейски жилища и търговски сгради.[14][15][16] През юни 1948 г., при нови антиеврейски размирици в Либия са убити други 12 евреи и унищожени 280 еврейски къщи.[15] Страхът и несигурността, породени от тези антиеврейски атаки и основаването на Израел, карат много евреи да напуснат Либия. От 1948 до 1951 г., 30 972 либийски евреи се преселват в новообразуваната юдейска държава.[17] До 1970-те години, останалата част от либийските евреи (около 7 000 души) са евакуирани в Италия. На 21 ноември 1949 г., Общото събрание на ООН приема резолюция, в която се посочва, че Либия трябва да получи независимост преди 1 януари 1952 г. Като представител на страната в по-късните преговори с ООН, присъства шейх Идрис. Преди това, след края на Втората световна война, СССР е поискал мандат над Либия.[18] [редактиране] Нeзависима Либия [редактиране] Кралство Либия Идрис ас Сенуси, емир на Триполитания и Киренайка и водач на сенуския орден на мюсюлманите-суфити, представя Либия в преговорите с ООН, и на 24 декември 1951 г. Либия обявява независимостта си, като представители на Киренайка, Триполитания и Фезан обявяват създаването на уния — страната е наречена Обединено кралство Либия, а короната е предложена на Идрис І. В съответствие с конституцията, новата държава има федерално правителство, а трите отделни области — Киренайка, Триполитания и Фезан, имат автономия. Кралството също така има три столици: Триполи, Бенгази и Ал Байда. Две години след обявяването на независимостта си, на 28 март 1953 г., Либия се присъединява към Арабската лига. Либия е първата страна, която постига независимост чрез ООН и една от първите бивши европейски колонии в Африка, които получават свобода. Кралство Либия е обявено за конституционна и наследствена монархия, а Идрис І — за крал. След обявяването на независимостта си, Либия е изправена пред редица проблеми. В страната няма колежи и само шестнайсет души са завършили висше учебно заведение. Също така в страната има само трима адвокати и нито един либийски лекар, инженер, геодезист или фармацевт. Изчислено е, че само 250 хиляди либийци са грамотни, а 5% от населението е сляпо, с наличието на широкоразпространени очни заболявания като трахома. В светлината на тези числа, Великобритания изпраща редица държавни служители като помощен персонал към правителството. През април 1955 г., започва търсене на петрол в кралството, като първите петролни полета са открити през 1959 г. Първият износ започва през 1963 г., а откриването на петрола спомага за трансформирането на либийската икономика, въпреки т.н. проклятие на ресурсите за Либия. Макар, че износът значително подобрява финансите на страната, в същото време се развива обществено недоволство, със съсредоточаването на все по-голяма част от богатството в ръцете на определени кръгове. На 25 април 1963 г., федералната система на управление е премахната и името на страната е променено на Кралство Либия, в отражение на конституционните промени. Както и с други африкански страни след обявяването им на независимост, останалите в Либия заселници (в случая основно италианци) заемат много от най-добрите работни места, притежават най-добрите земеделски земи и ръководят най-успешните сфери на дейност. Монархията е свалена на 1 септември 1969 г., когато група от офицери, начело с Муамар ал-Кадафи, организира държавен преврат срещу крал Идрис, докато е на медицинско лечение в Турция. Революционерите арестуват началник-щаба на армията и ръководителя на държавната сигурност в кралството. След получаването на вестта за преврата, крал Идрис го отхвърля като „маловажен“. След падането на монархията, страната е преименувана на Либийска арабска република. Престолонаследникът, Хасан ас Сенуси, е назначен за регент, след абдикацията и оттеглянето на Идрис в Турция. [редактиране] Под ръководството на Кадафи [редактиране] Въстанието от 2011 г. [редактиране] Бележки - ↑ а б в Nelson & Nyrop (1987). "Libya: Early History". - ↑ Morony, Michael G. (2003) Manufacturing and Labour Ashgate, Aldershot, Hant, England, p. 245, note 77, ISBN 0-86078-707-9 - ↑ а б Weiss, Bernard G. and Green, Arnold H.(1987) A Survey of Arab History American University in Cairo Press, Cairo, p. 129, ISBN 977-424-180-0 - ↑ Ballais, Jean-Louis (2000) "Chapter 7: Conquests and land degradation in the eastern Maghreb" p. 133 In Barker, Graeme and Gilbertson, David (2000) The Archaeology of Drylands: Living at the Margin Routledge, London, Volume 1, Part III — Sahara and Sahel, pp. 125-136, ISBN 978-0-415-23001-8 - ↑ Bovill, E. (1958) The Golden Trade of the Moors Oxford University Press, London, pp. 58-59 OCLC 9462004 - ↑ ((it)) Снимки и данни за италианското завладяване на Либия - ↑ а б Bertarelli (1929), p. 206. - ↑ Bertarelli (1929), p. 419. - ↑ Sarti, p196. - ↑ 30 000 Libyans fought for Italy in WWII - ↑ Chapter Libya (in Italian) - ↑ Economic development of Italian Libya - ↑ Photo of a new Village - ↑ Selent, pp. 20-21 - ↑ а б Shields, Jacqueline."Jewish Refugees from Arab Countries" in Jewish Virtual Library. - ↑ Stillman, 2003, p. 145. - ↑ History of the Jewish Community in Libya". Retrieved July 1, 2006 - ↑ Stalin: Court of the Red Czar, Simon S. Montefiore, 2003
1.1 2.1 2.2 3.1 4.1 5.1 5.2 6.1 7.1 7.2 8.1 9.1 9.2 10.1 10.2 10.3 11.1 11.2 11.3 11.4 12.1 13.1 13.2 14.1 15.1 15.2 15.3 15.4 15.5 15.6 15.7 16.1 16.2 16.3 16.4 16.5 17.1 17.2 17.3 18.1 18.2 19.1 20.1 20.2 20.3 20.4 20.5 21.1 22.1 22.2 23.1 23.2 23.3 24.1 24.2 24.3 25.1 25.2 26.1 26.2 27.1 28.1 28.2 28.3 28.4 29.1 29.2 30.1 30.2 30.3 30.4 30.5 30.6 30.7 30.8 30.9 30.10 30.11 30.12 30.13 30.14 30.15 30.16 30.17 30.18 30.19 30.20 30.21 30.22 30.23 31.1 31.2 31.3 32.1 33.1 34.1 34.2 35.1 35.2 36.1 37.1 37.2 37.3 37.4 37.5 37.6 37.7 37.8 37.9 37.10 37.11 37.12 37.13 37.14 37.15 37.16 37.17 37.18 37.19 37.20 37.21 38.1 39.1 40.1 41.1 42.1 42.2 42.3 42.4 42.5 43.1 44.1 45.1 46.1 46.2 46.3 47.1 47.2 47.3 47.4 48.1 48.2 48.3 48.4 49.1 49.2 50.1 51.1 52.1 53.1 54.1 55.1 56.1 57.1 58.1 59.1 60.1 61.1 62.1 63.1 64.1 65.1 66.1 67.1 68.1 69.1 70.1 71.1 72.1
Italian colonization of Libya The history of Libya as an Italian colony began in the 1910s and lasted until February 1947, when Italy officially lost all the colonies of the former Italian Empire. It can be divided in two periods: the first from 1911 to 1934 called "Italian colonization" and the second from 1934 called "Italian Libya" (after the creation of "Libya" as a political entity). Contents First years[edit] The Italian colonization of Libya started in 1910, when coastal Tripolitania and Cyrenaica were conquered from the Ottoman Empire during the Italo-Turkish war. Between 1911 and 1912, over 1,000 Somalis from Mogadishu, the then capital of Italian Somaliland served as combat units along with Eritrean and Italian soldiers in the war.[1] Most of the troops stationed never returned home until they were transferred back to Italian Somaliland in preparation for the invasion of Ethiopia in 1935.[2] On 3 October 1911, Italy attacked Tripoli, claiming to be liberating the Ottoman Wilayats from Istanbul's rule. Despite a major revolt by the Arabs, the Ottoman sultan ceded Libya to the Italians by signing the 1912 Treaty of Lausanne (not to be confused with a more famous treaty of the same name made in 1923). Tripoli was largely under Italian control by 1914, but both Cyrenaica and the Fezzan were home to rebellions led by the Senussi. On 25 October 1920, the Italian government recognized Sheikh Sidi Idris as the hereditary head of the nomadic Senussi, with wide authority in Kufra and other oases, as Emir of Cyrenaica, a new title extended by the British at the close of World War I. The Emir would eventually become King of the free Libyan state after WWII. The Italians made extensive use of the Savari, colonial cavalry troops raised in December 1912: these units were recruited from the Arab-Berber population of Libya following the initial Italian occupation in 1911-12. The Savari, like the Spahi or mounted Libyan police, formed part of the Regio Corpo Truppe Coloniali della Libia (Royal Corps of Libyan Colonial Troops). Several reorganizations of the colonial authority were made necessary, in the face of armed Arab opposition, mainly in Cyrenaica. From 1919 (17 May) to 1929 (24 January), the Italian government maintained the two traditional provinces, with separate colonial administrations. A system of controlled local assemblies with limited local authority was set up, but was revoked on 9 March 1927. In 1929, Tripoli and Cyrenaica were united as one colonial province. Then in 1934, as Italy wanted to achieve imperial status, the classical name "Libya" was revived as the official name of the colony. The newly created "Libya" was then split administratively into four provinces, Tripoli, Misrata, Benghazi, and Derna. The Fezzan area was called Territorio Sahara Libico and administered militarily. The Italian colonization of the Ottoman provinces of Tripolitania and Cyrenaica was not initially successful and it was not until the early 1930s that the Kingdom of Italy took full control of the area.[3] The Italian governor Marshal of the Air Force Italo Balbo promoted the birth of the modern state of "Libya", and until 1940 favoured the integration of Italian emigrants to Libya with the Arab population. He is considered by some Italian historians (such as G. Gentile) to be the Father of modern Libya. Mussolini and Libya[edit] Fighting intensified after the accession to power in Italy of the dictator Benito Mussolini. The Emir Muhammad Idris fled to Egypt in 1922. From 1922 to 1928, Italian forces under General Badoglio waged a punitive pacification campaign. Badoglio's successor in the field, General Rodolfo Graziani, accepted the commission from Mussolini on the condition that he was allowed to crush Libyan resistance unencumbered by the restraints of either Italian or international law. Mussolini reportedly agreed immediately and Graziani intensified the oppression. Some Libyans continued to defend themselves, with the strongest voices of dissent coming from the Cyrenaica. Omar Mukhtar, a Senussi sheikh, became the leader of the uprising. After a much-disputed truce on 3 January 1928, the Italian policy in Libya reached the level of full scale war. A barbed wire fence was built from the Mediterranean to the oasis of Jaghbub to sever lines critical to the resistance. Soon afterwards, the colonial administration began the wholesale deportation of the people of the Jebel Akhdar to deny the rebels the support of the local population. The forced migration of more than 100,000 people ended in concentration camps in Suluq and El Agheila where thousands died in squalid conditions. It is estimated by Arab historians that the number of Libyans who died - killed either through combat or mainly through starvation and disease - is at a minimum of 80,000 or even up to one third of the Cyrenaican population. Fascist historian Giovanni Gentile claimed that this amount was excessive, and only a few thousands died, mainly of disease (even related to the "Spanish flu epidemy" and consequences) and starvation. After Al-Mukhtar's capture September 15, 1931 and his execution in Benghazi, the resistance petered out. Limited resistance to the Italian occupation crystallized round the person of Sheik Idris, the Emir of Cyrenaica. By 1934, Libya was fully pacified and the new Italian governor Italo Balbo started a policy of integration between the Libyans and the Italians, that proved fully successful. In summer of this year he created the new political entity called Italian Libya.[4] After 1934[edit] In March 1937 Mussolini made a state visit to Libya, where he opened a new military highway running the entire length of the colony (the Via Balbia). For propaganda reasons he had himself declared Protector of Islam and was presented with a symbolic sword. Mussolini's publicized encouragement of the Arab nationalist movement suited his wider policies of confronting Britain and France. He also sought to fully colonise Libya, introducing 30,000 Italian colonists which brought their numbers to more than 100,000. These colonists were shipped primarily to Sahel al-Jefara in Tripolitania and the Jebel Akhdar in Cyrenaica, and given land from which the indigenous inhabitants had been partially removed during the colonial war in the 1920s. In 1939, laws were passed that allowed Muslims to be permitted to join the National Fascist Party and in particular the Muslim Association of the Lictor (Associazione Musulmana del Littorio), and the 1939 reforms allowed the creation of Libyan military units within the Italian army.[5] As a consequence during the Second World War, there was strong support for Italy between many Libyans, who enrolled in the Italian Army (other Libyan troops were fighting for the Kingdom of Italy since the 1920s: the Savari (cavalry regiments) and the mounted police called Spahi). Indeed two divisions of Libyan colonial troops (with 30000 native Muslim soldiers) were created (and in summer 1940 the first and second Divisions of Fanteria Libica -Libyan infantry - participated in the Italian offensive against British army in Egypt [6]): 1 Libyan Division Sibelle and 2 Libyan Division Pescatori. The Kingdom of Italy built in Libya nearly 400 km of railways with 950 mm gauge. Since 1912 were imported to Tripoli new trains for some railways being built around Italian Tripoli. The last line the Italians started to create was the Tripoli-Benghazi (of 1040 km with 1435 mm gauge) in summer 1941, but their defeat in World War II stopped it at the beginning.[7] In 13 September 1940, Mussolini's highway was used for the invasion of Egypt by Italian forces stationed in Libya. Two divisions of Libyan colonial troops (for a total of 30090 native Muslim soldiers) participated in the offensive. Even a battalion of Libyan paratroopers[8] was raised shortly before World War II, the first force of this kind to be created in all Africa.[9] This showed how successful was the process of colonization in Italian Libya. Under the terms of the 1947 peace treaty with the Allies, Italy, which hoped to maintain the colony of Tripolitania, (and France, which wanted the Fezzan), relinquished all claims to Libya. Libya so remained united. In July 1998, the Italian government offered a formal apology to Libya. In August 2008 the two nations signed a treaty of friendship in which US$5 billion in goods and services, including the construction of the Libyan portion of the Cairo-Tunis highway, would be given to Libya to end any remaining animosity. Civic development[edit] The Italians in less than thirty years (1911–1941) built huge public works, allowing the Libyan economy to flourish to a level unseen since the time of the Roman Empire.[citation needed] Italian farmers cultivated lands that had been lost to the desert for centuries.[where?] Even archaeology flourished. Leptis Magna was rediscovered in the 1920s and viewed as a symbol of the Italian right to colonize the region. Libya was considered the new "America" for Italian emigrants in the Thirties. The Italian population numbered 108,419 (12.37% of the total population) at the time of the 1939 census, concentrated on the coast around the city of Tripoli (37% of the city's population) and Benghazi (31%). In 1938, Marshal of the Air Force Italo Balbo, the Governor, brought 20,000 Italian farmers to colonize Libya, and 26 new villages were founded by them, mainly in Cyrenaica.[10] The 22,000 Libyan Jews were allowed to integrate without problems in the society of the Fourth Shore (but after summer 1941, with the arrival of the German Afrika Korps, they started to be moved to temporary internment camps in Libya under Nazi SS control). Mussolini sought to assimilate the Arabs of Libya (whom he called "Muslim Italians") and so in 1939 ten villages were created for Arabs and Berbers: "El Fager" (It. Alba, En. Dawn), "Nahima" (It. Deliziosa, En. Delicious), "Azizia" (It. Profumata, En. Perfumed), "Nahiba" (It. Risorta, En. Risen), "Mansura" (It. Vittoriosa, En. Victorious), "Chadra" (It. Verde, En. Green), "Zahara" (It. Fiorita, En. Blossomed), "Gedina" (It. Nuova, En. New), "Mamhura" (It. Fiorente, En. Flourished), "El Beida" (It. La Bianca, En. White). All these new villages had their mosque, school, social centre (with sport grounds and cinema) and small hospital. This was a reward for the military performance of the Libyan colonial troops: in 1936 Savaris and other Libyan units took part in the Italian invasion of Ethiopia and received a "Gold Medal of Honour" for their distinguished performance in battle [11] On January 9, 1939, the colony was incorporated into metropolitan Italy and thereafter considered an integral part of the Italian state. By 1939, the Italians had built 400 km of new railroads and 4,000 km of new roads (the most important and largest was the one from Tripoli to Tobruk, named Via Balbia). Even during WWII a new road was being built, the Via della Vittoria, and a new Tripoli-Benghazi railway. All the Italian projects disappeared after the Italian defeat: Libya in the late forties experienced the beginning of the worldwide process of decolonization that characterized colonies of Europe in the Fifties and Sixties. Notes[edit] - ^ W. Mitchell. Journal of the Royal United Service Institution, Whitehall Yard, Volume 57, Issue 2. - ^ William James Makin. War Over Ethiopia. - ^ Italian "pacification" of Libya - ^ Helen Chapin Metz wrote in her book Libya: A Country Study: Once pacification had been accomplished, fascist Italy endeavoured to convert Libya into an Italian province to be referred to popularly as Italy's Fourth Shore. In 1934 Tripolitania and Cyrenaica were divided into four provinces—Tripoli, Misrata, Benghazi, and Darnah—which were formally linked as a single colony known as Libya, thus officially resurrecting the name that Diocletian had applied nearly 1,500 years earlier. Fezzan, designated as South Tripolitania, remained a military territory. A governor general, called the first consul after 1937, was in overall direction of the colony, assisted by the General Consultative Council, on which Arabs were represented. Traditional tribal councils, formerly sanctioned by the Italian administration, were abolished, and all local officials were thereafter appointed by the governor general. Administrative posts at all levels were held by Italians. An accord with Britain and Egypt obtained the transfer of a corner of the Anglo-Egyptian Sudan, known as the Sarra Triangle, to Italian control in 1934. The next year, a French-Italian agreement was negotiated that relocated the 1,000-kilometer border between Libya and Chad southward about 100 kilometers across the Aouzou Strip, but this territorial concession to Italy was never ratified by the French legislature. In 1939 Libya was incorporated into metropolitan Italy. During the 1930s, impressive strides were made in improving the country's economic and transportation infrastructure. Italy invested capital and technology in public works projects, extension and modernization of cities, highway and railroad construction, expanded port facilities, and irrigation, but these measures were introduced to benefit the Italian-controlled modern sector of the economy. Italian development policy after World War I had called for capital-intensive "economic colonization" intended to promote the maximum exploitation of the resources available. One of the initial Italian objectives in Libya, however, had been the relief of overpopulation and unemployment in Italy through emigration to the undeveloped colony. With security established, systematic "demographic colonization" was encouraged by Mussolini's government. A project initiated by Libya's governor, Italo Balbo, brought the first 20,000 settlers--the ventimilli--to Libya in a single convoy in October 1938. More settlers followed in 1939, and by 1940 there were approximately 110,000 Italians in Libya, constituting about 12 percent of the total population. Plans envisioned an Italian colony of 500,000 settlers by the 1960s. Libya's best land was allocated to the settlers to be brought under productive cultivation, primarily in olive groves. Settlement was directed by a state corporation, the Libyan Colonization Society, which undertook land reclamation and the building of model villages and offered a grubstake and credit facilities to the settlers it had sponsored. The Italians made modern medical care available for the first time in Libya, improved sanitary conditions in the towns, and undertook to replenish the herds and flocks that had been depleted during the war. But, although Mussolini liked to refer to the Libyans as "Muslim Italians," little more was accomplished that directly improved the living standards of the Arab population. - ^ Sarti, p196. - ^ 30,000 Libyans fought for Italy in WWII - ^ Italian colonial railways in Libya (in Italian) - ^ Libyan Paratroopers - ^ They trained in Castel Benito]], near Tripoli, where the first "Italian Military Parachute School" was located (the first troops trained were two Libyan battalions, the Libyan Parachute Battalion and the 1st National Libyan Parachute Battalion,of the Regio Corpo Truppe Coloniali della Libia (Royal Colonial Corps). Counterattacks of British Allied forces from Egypt, commanded by Wavell and their successful two-month campaign in (Tobruk, Benghazi, El Agheila), and the counteroffensives under Erwin Rommel in 1940-43, all took place during World War II. In November 1942, the Allied forces retook Cyrenaica; by February 1943, the last German and Italian soldiers were driven from Libya. In the early post-war period, Tripolitania and Cyrenaica remained under British administration, while the French controlled Fezzan. In 1944, Idris returned from exile in Cairo but declined to resume permanent residence in Cyrenaica until the removal in 1947 of some aspects of foreign control - ^ New villages in coastal Libya (in Italian) - ^ Medal of Military Honor Bibliography[edit] - Chapin Metz, Hellen. Libya: A Country Study. Washington: GPO for the Library of Congress, 1987. - Foerster, Robert. The Italian Emigration of Our Times. Ayer Publishing. Manchester (New Hampshire), 1969. - Smeaton Munro, Ion. Through Fascism to World Power: A History of the Revolution in Italy. Ayer Publishing. Manchester (New Hampshire), 1971. - Tuccimei, Ercole. La Banca d'Italia in Africa, Foreword by Arnaldo Mauri, Editori Laterza, Bari, 1999. See also[edit] - List of colonial heads of Libya - Italian Libya, 1934–1943 - Fourth Shore - Italo Balbo - Italy–Libya relations - Savari - Spahi - Italian Libyan Colonial Division - Tripoli Grand Prix - Italian Tripoli - Italian Empire - Via Balbia - Via della Vittoria - Italian Libya Railways - Aouzou Strip External links[edit] - Lion of the desert - Photos of Libyan Italians and their villages in Libya - The Italians in Libya after World War II (Italian) - Pictures of the Italian conquest of Libya (arab) - Italian colonial railways built in Libya (in Italian) - Lion of the desert