http___simple.wikipedia.org_wiki_Johann_Sebastian_Bach_3.xml
1.1 2.1 2.2 2.3 2.4 2.5 2.6 2.7 2.8 3.1 4.1 5.1 6.1 7.1 8.1 9.1 10.1 11.1 12.1 13.1 14.1 15.1 16.1 17.1 18.1 19.1 20.1 20.2 20.3 20.4 20.5 20.6 20.7 21.1 21.2 21.3 21.4 21.5 21.6 21.7 21.8 22.1 23.1 23.2 23.3 23.4 23.5 23.6 23.7 23.8 23.9 23.10 24.1 25.1 26.1 26.2 26.3 26.4 26.5 26.6 26.7 26.8 27.1 27.2 27.3 27.4 27.5 27.6 27.7 27.8 28.1 29.1 29.2 29.3 29.4 29.5 29.6 29.7 30.1 30.2 30.3 30.4 31.1 32.1 32.2 32.3 32.4 32.5 33.1 33.2 33.3 33.4 33.5 34.1 34.2 35.1 35.2 35.3 36.1 36.2 36.3 37.1 37.2 37.3 37.4 38.1 38.2 38.3 38.4 38.5 38.6 38.7 39.1 40.1 40.2 40.3 40.4 40.5 40.6 40.7 40.8 40.9 41.1 41.2 41.3 42.1 42.2 42.3 43.1 43.2 43.3 43.4 43.5 43.6 44.1 44.2 44.3 44.4 44.5 44.6 44.7 44.8 44.9 44.10 44.11 45.1 45.2 45.3 45.4 45.5 45.6 45.7 45.8 45.9 46.1 47.1 47.2 47.3 47.4 47.5 47.6 47.7 47.8 47.9 47.10 47.11 47.12 48.1 48.2 48.3 49.1 49.2 50.1 50.2 51.1 51.2 51.3 51.4 51.5 51.6 51.7 52.1 52.2 53.1 53.2 53.3 53.4 53.5 53.6 54.1 54.2 54.3 54.4 54.5 54.6 54.7 54.8 54.9 55.1 55.2 56.1 56.2 56.3 56.4 56.5 56.6 56.7 56.8 56.9 57.1 58.1 58.2 58.3 58.4 59.1 59.2 59.3 59.4 59.5 59.6 60.1 60.2 60.3 60.4 60.5 60.6 61.1 62.1 62.2 62.3 62.4 62.5 62.6 63.1 64.1 64.2 64.3 64.4 65.1 65.2 65.3 65.4 65.5 65.6 66.1 66.2 66.3 66.4 66.5 66.6 66.7 66.8 67.1 67.2 67.3 68.1 69.1 69.2 69.3 69.4 70.1 70.2 70.3 70.4 70.5 70.6 70.7 70.8 70.9 71.1 71.2 71.3 71.4 71.5 72.1 73.1 74.1 75.1 75.2 75.3 75.4 76.1 76.2 77.1 77.2 77.3 78.1 79.1 79.2 79.3 79.4 79.5 79.6 79.7 80.1 80.2 80.3 80.4 80.5 81.1 82.1 82.2 83.1 83.2 83.3 83.4 83.5 83.6 84.1 84.2 84.3 84.4 84.5 84.6 84.7 84.8 84.9 84.10 84.11 84.12 84.13 84.14 84.15 84.16 84.17 85.1 85.2 85.3 85.4 85.5 86.1 87.1 88.1 89.1 90.1 91.1 92.1 93.1 93.2 93.3 94.1 95.1 95.2 96.1 97.1 97.2 98.1 98.2 99.1 99.2 100.1 100.2 100.3 101.1 102.1 103.1 103.2 103.3 104.1 105.1 105.2 106.1 107.1 107.2 108.1 109.1 110.1 111.1 112.1 113.1 113.2 113.3 114.1 115.1 116.1 117.1 118.1 119.1 120.1 121.1 122.1 123.1 124.1 125.1 126.1 127.1 128.1 129.1 130.1 131.1 132.1 133.1 133.2 133.3 134.1 135.1 136.1 137.1 138.1 139.1 140.1 141.1 142.1 142.2 142.3 143.1 144.1 144.2 145.1 145.2 145.3 146.1 146.2 146.3 147.1 147.2 148.1 148.2 148.3 149.1 149.2 149.3 150.1 151.1 151.2 151.3 152.1 152.2 152.3 153.1 153.2 153.3 154.1 154.2 154.3 155.1 155.2 155.3 156.1 156.2 156.3 157.1 157.2 157.3 158.1 158.2 158.3 159.1 159.2 159.3 160.1 160.2 160.3 161.1 161.2 161.3 162.1 162.2 162.3 163.1 164.1 164.2 164.3 165.1 166.1 166.2 166.3 167.1 167.2 167.3 168.1 168.2 168.3 169.1 169.2 169.3 170.1 170.2 170.3 171.1 171.2 171.3 172.1 172.2 172.3 173.1 173.2 173.3 174.1 174.2 174.3 175.1 175.2 175.3 176.1 176.2 176.3 177.1 177.2 177.3 178.1 178.2 179.1 179.2 179.3 179.4 180.1 180.2 180.3 181.1 181.2 181.3 181.4 182.1 182.2 182.3 183.1 183.2 183.3 184.1 184.2 184.3 185.1 185.2 185.3 186.1 186.2 186.3 187.1 188.1 189.1 189.2 190.1 191.1 192.1 193.1 194.1 195.1 196.1 197.1 198.1 198.2 199.1 199.2 200.1 201.1 202.1 202.2 203.1 204.1 204.2 205.1 205.2 206.1 206.2 207.1 207.2 208.1 208.2 209.1 210.1 211.1 212.1 212.2 213.1 214.1 215.1 216.1 216.2 217.1 218.1 219.1 220.1 221.1 222.1 223.1 224.1 225.1 226.1 227.1 228.1 229.1 230.1 231.1 232.1 233.1 234.1 235.1 236.1 237.1 238.1 239.1 240.1
Йохан Себастиан Бах Йохан Себастиан Бах (на немски: Johann Sebastian Bach) е немски композитор и клавирен майстор, признат за един от най-великите гении в световната музикална история. Представител е на немската музикална школа и музикалното изкуство в периода и стила барок. До днес са оцелели и каталогизирани над хиляда негови произведения,[1] а друга, навярно по-малка, част е изгубена. Приживе е почитан най-вече като виртуозен изпълнител на орган и клавесин. В творчеството му са представени всички значими тогавашни жанрове освен операта и е признат майстор на полифонията. След смъртта на Бах музиката му бързо излиза от мода и се изпълнява все по-рядко, но през XIX век интересът към нея се засилва благодарение на някои ентусиасти, сред които най-известен днес е Феликс Менделсон Бартолди. Творчеството на Бах оказва силно влияние върху музиката на поколения композитори и изпълнители след него, включително и през XX век. Педагогическите произведения на Бах се използват по предназначение и до ден-днешен. Съдържание - 1 Биография - 2 Творчество - 3 Изследвания върху живота и творчеството на Бах - 4 Възраждане на Баховата музика - 5 Влияние в културата на 20 и 21 век - 6 Институции, музеи и паметници, посветени на Бах - 7 Значими звукозаписи - 8 Известни изпълнители на музиката на Бах - 9 Музикални фрагменти - 10 Любопитно - 11 Вижте също - 12 Източници - 13 Литература - 14 Външни препратки Биография[редактиране | edit source] Ранни години (1685—1703)[редактиране | edit source] Йохан Себастиан Бах е най-малкото дете в семейството на музиканта Йохан Амброзиус Бах и Мария Елизабета Лемерхирт, осмо по реда на раждане, но шестото, което успяло да порасне[2], тъй като 3 от децата им умират малки. Баща му е изпълнител на цигулка и клавесин, както и органист в църквата "Св. Георги" в Айзенах. Родът на Бах става известен с музикалните си таланти още през първата половина на XVII век.[3][4] За родоначалник на рода се счита хлебарят Файт Бах, който живее в Тюрингия. Много от дедите на Йохан Себастиан са професионални музиканти.[5] През този период Църквата, местните власти и аристокрацията поддържат музикантите, особено в Тюрингия и Саксония. Бащата на Бах живее и работи отначало в Ерфурт, а по-късно в Айзенах, като придворен и градски музикант.[6] По това време в града живеят около 6000 жители. Работата на Йохан Амброзиус включва организирането на светски концерти и изпълняването на църковна музика.[6] Когато през 1694 г. Йохан Себастиан навършва 9 години, умира майка му, а осем месеца по-късно — баща му, който малко преди това се жени отново. По-големият брат, Йохан Кристоф, който работи като органист в съседния град Ордруф, взима момчето при себе си. Йохан Себастиан постъпва в гимназия, а брат му го обучава да свири на орган и клавир. Йохан Себастиан обича много музиката и не пропуска възможност да свири или да изучава нови произведения. Известен е следният разказ, илюстриращ страстта на Бах към музиката: Йохан Кристоф пази в шкафа си тетрадка с ноти на известни по това време композитори, като Фробергер, Керл, Пахелбел, но въпреки молбите на Йохан Себастиан той не му дава да я разгледа. Младият Бах успява веднъж да извади от заключения шкаф тетрадката и в продължение на половин година на лунна светлина преписвал нотите. Когато работата е приключена, по-големият брат намира копието и го отнема.[7][8] Докато учи в Ордруф под ръководството на брат си, Бах се запознава с творчеството на съвременните му южнонемски композитори — Йохан Пахелбел, Фробергер и други.[8] Вероятно се запознава също и с трудовете на композиторите от Северна Германия и Франция. На 15-годишна възраст поради хубавия си сопранов глас Бах се премества в Люнебург, където в периода 1695—1703 г. учи в певческата школа „Св. Михаил“. Задържат го и след като загубва гласа си, тъй като могат да го използват и като цигулар. През този период той получава възможността да се запознае с творбите на много големи майстори на епохата, поради богатата музикална библиотека там. По това време той посещава Хамбург — най-големия град в Германия, както и Целе (където на особена почит е френската музика) и Любек, където има възможност да се запознае с творчеството на тогавашни знаменити музиканти. В Любек Бах слуша произведения на прочутият композитор Йохан Райнкен, а вероятно разглежда и операта.[9] По това време Бах пише и първите си произведения за орган и клавир. Освен хоровото пеене а капела, Бах вероятно се обучава да свири на тримануален орган, клавесин цигулка и виола. Тук получава и първите си знания по богословие, латински, история, география и физика, а вероятно започва да изучава и френски и италиански език. В школата Бах има възможност да общува със синовете на известни севернонемски аристократи и известни органисти, сред които Георг Бьом в Люнебург[10] и Йохан Райнкен и Николаус Брунс в Хамбург. През този период Бах разширява познанията си за съвременните композитори, сред които знаменитият и като органист Дитрих Букстехуде, когото той много уважава. Арнщат (1703—1707)[редактиране | edit source] През периода 1703—1708 г. е органист в църквите Нойекирхе в Арнщат и Блазиускирхе в Мюлхаузен. Между март и септември 1703 г., след завършването на обучението си, получава длъжността придворен музикант при ваймарския херцог Йохан Ернст III. Не e известно точно какво влиза в служебните му задължения, но най-вероятно е музикален изпълнител, иначе през тези седем месеца служба във Ваймар би се разнесла славата му. След това Бах е поканен да се грижи за органа в църквата „Св. Бонифаций“ в Арнщат, намиращ се на 180 км от Ваймар. С този древен немски град семейството на Бах има стари връзки. От август Бах заема поста органист на църквата.[11] Налага му се да работи едва 3 дни седмично, а заплатата му е относително висока. Освен това, инструментът е поддържан в добро състояние и е настроен по новата система, разширяваща възможностите на композитора и изпълнителя. През този период Бах създава множество произведения за орган, в това число знаменитата „Токата и фуга ре минор“.[12] Семейните връзки и пристрастеният към музиката работодател не успяват да предотвратят напрежението между Йохан Себастиан и властите, което възниква през тези няколко години. Бах е недоволен от нивото на подготовка на певците в хора. Освен това, през октомври 1705 г. Бах получава четириседмичен отпуск и заминава за Любек, за да се запознае с изпълненията на Дитрих Букстехуде.[13] Първият биограф на Бах Йохан Форкел пише, че Йохан Себастиан е изминал над 400 км пеша, за да слуша изтъкнатия композитор[7][13], но днес някои изследователи подлагат този факт на съмнения.[14][15] През този период вероятно чува и големият траурен концерт, даден на 2 декември 1705 г., по повод смъртта на император Леополд I.[13] Бах обаче е така увлечен, че забавя връщането си, с което предизвиква недоволството на властите.[16] Той се прибира в Арнщад едва на 7 февруари 1706 г.[13] На 21 февруари 1706 г. е призован в консисторията за просрочване на отпуската. Бах обаче не се извинява, тъй като счита, че заместникът му изпълнява службата му достатъчно добре. Освен това началниците на Бах го обвиняват в представяне на „странен хорален съпровод“, смущаващ общината, както и в неумение да ръководи певческия хор. Последното обвинение изглежда не е безоснователно.[17] Бах не се отличава с организаторски талант и не му се удава да ръководи добре хора, нито да поддържа дисциплина. Дори се стига до бурна сцена и сбиване с ученика му Гайерсбах, но двамата бързo са разтървани от техните ученици.[13] Консисторията настоява открито да заяви дали ще се занимава с хора или не, той поисква да отговори писмено, но така и не го прави до следващото заседание. Мюлхаузен (1707—1708)[редактиране | edit source] В началото на 1707 г. Бах решава да смени работата си. Предлагат му по-добре заплатената и висока длъжност на органист в църквата „Св. Власия“ в Мюлхаузен — голям град в северната част на страната. На следващата година Бах приема това предложение и заема мястото на органиста Йохан Георг Але.[18][19] Август същата година, Бах наследява 50 гулдена (повече от половината му годишна заплата) от своя чичо по майчина линия Тобиас Хамерхед, което го улеснява да реши да се задоми. Четири месеца по-късно, на 17 октомври 1707 г. в Дорнхайм (село близо до Арнщат), Йохан Себастиан се жени за своята братовчедка Мария Барбара Бах от Арнщат[20][21], дъщеря на органиста и общински писар в Герен Йохан Михаел Бах.[22] На семейството се раждат седем деца, три от които умират още малки. Двама от синовете му от този брак, и двама от следващия, стават композитори — Вилхелм Фридеман Бах и Карл Филип Емануел Бах от първия, Йохан Кристоф Фридрих Бах и Йохан Кристиан Бах от втория. Бах поема новата си длъжност в период на голям музикален упадък. В този период се водят борби между пиетисти и техните опоненти.[21] Същевременно само две седмици преди назначаването на Бах, по-хубавата част на града е изпепелена от пожар.[19] На Бах се пада тежката задача да реорганизира църковната музика[21] без помощта на бюргерското съсловие, ангажирано с другите си проблеми. Градските и църковните власти на Мюлхаузен като цяло остават доволни от новия си служител. Те без колебание одобряват плана му за реставриране на църковния орган[21], въпреки значителните разходи[23], а за публикуваната празнична кантата „Господ — моя цар“ (това е единствената негова приживе отпечатана кантата), написана по случай встъпването в длъжност на новия градски съвет, му дават високо възнаграждение.[19] Въпреки това Бах се чувства неспособен да внесе голяма промяна, поради което открито заявява, че желае да напусне, тъй като не вярва, че скоро музикалните работи могат да се подобрят.[21] Напуска безконфликтно.[21][22] Ваймар (1708—1717)[редактиране | edit source] Бах вече познавал Ваймар от половингодишния си престой през 1703 г. Още като младеж, тогава около 17-годишен, той учи заедно с единия от двамата братя херцози — Йохан Ернст III. Докато Бах чака да бъде завършен органът в Арнщат, където възнамерява да работи, той започва като музикант в малкия камерен оркестър във Ваймар в замъка Вилхелмсбург. Херцогът се е изявявал като композитор, а Бах прави няколко транскрипции за орган и клавир по негови композиции (BWV 592, 592a, 595, 982, 984 и 987). Братята херцози формално съуправляват Ваймар, но тъй като Йохан Ернст става алкохолик, на практика управлява две години по-големият му брат херцог Вилхелм Ернст. След като работи в Мюлхаузен около година, Бах отново решава да смени местоработата си.[24] През 1708 г. той получава длъжността придворен органист и организатор на концерти в Червеният замък при другия брат, херцог Вилхелм Ернст[25] — много по-висока позиция, отколкото предишната му във Ваймар, с по-висока заплата и добре подбран състав от професионални музиканти. Херцогът бива изключително предан и посветен на изкуството човек. Семейството на Бах се настанява в жилище, намиращо се само на пет минути път от графския дворец. В края на същата година се ражда първото му дете.[26] Също тогава при семейство Бах идва по-голямата му неомъжена сестра Мария Барбара, която помага в домакинството до смъртта си през 1729 г. Във Ваймар се раждат синовете на Бах Вилхелм Фридеман и Карл Филип Емануел.[26] Към 1714 г. придворната капела, с която работи Бах, се състои от около 20 души, вписани като инструменталисти и изпълнители. Членовете на капелата при особени случаи трябва да бъдат облечени в ливреи, както навярно това се случва и на Бах.[27][28] Композиторът свири на малкия орган в дворцовата църква, тъй като на големия орган в градската църква свири неговият братовчед и близък приятел Йохан Готфрид Валтер, автор на първия немски музикален речник. Периодът, прекаран във Ваймар, е особено плодотворен — там Бах съчинява множество клавирни и оркестрови произведения, в които демонстрира големия си талант. По това време през 1713 г. херцогът се завръща от пътуване до Холандия и донася голямо количество копия на творби на Вивалди и други италиански композитори[29], които показва на Йохан Себастиан. В италианската музика херцогът (и както е видно от някои произведения, самият Бах) харесва редуването на соло (свиренето на един инструмент) и тути (целия оркестър). На 2 март 1714 г. е повишен в концертмайстор, което се отразява и на заплатата му.[30][31] Но пък през 1716 г. дори не е обсъден за овакантения пост на капелмайстор. Постът е предложен на Георг Филип Телеман, но след отказа му е даден на посредствения музикант Йохан Вилхем Дрезе, чието единствено преимущество е това, че е син на предишния капелмайстор — Йохан Самуел Дрезе. Това разочарова Бах до степен да желае да напусне незабавно Ваймар.[32] Във Ваймар Бах има възможност да свири и съчинява произведения за орган, както и да ползва услугите на оркестъра на херцога. Там той пише повечето от своите фуги и започва работата си над т. н. „Органна тетрадка“ — сборник с пиеси, които да използва за обучението на Вилхелм Фридеман. Сборникът се състои от обработки на лютерански хорали. Към края на службата си във Ваймар, Бах вече е широко известен органист и майстор на клавесина. През 1717 г. в Дрезден пристига известният френски музикант Луи Маршан.[33] Той пристига в Германия, тъй като изпада в немилост пред своя господар. Дрезденският концертмайстор Волюмие решава да покани Бах и да устрои музикално състезание между двамата. Бах уведомява Маршан писмено, че е готов да приеме всяка музикална задача, която му постави, а от своя страна той да направи същото.[33] Бах и Маршан се съгласяват да участват. Цялата общественост се вълнува от турнира, който трябва да се състои в къщата на кавалерийския генерал граф Йоахим Фридрих фон Флеминг. Поканените арбитри и Бах идват в уговорения час, но тъй като Маршан се забавя, изпраща хора да го извикат. Оказва се, че Маршан (който явно предния ден успява да послуша изпълнение на Бах) спешно и тайно е напуска града с извънредна пощенска кола.[33] Състезанието се проваля и Бах свири сам, възхищавайки слушателите си[7] Кралят му определя 100 луидора възнаграждение, но той така и не ги получава, тъй като навярно са присвоени от дворцовите чиновници. Кьотен (1717—1723)[редактиране | edit source] След огорчението, породено от пренебрегването му за капелмайсторския пост, Бах незабавно приема предложението за позицията на капелмайстор от херцог Леополд фон Анхалт-Кьотен, въпреки че предлаганите му условия не са никак съблазнителни — църковната музика е отменена, а органът е незначителен. Бах настоява постоянно от дотогавашният си господар да го освободи, което очевидно не му се нрави и на 6 ноември 1717 г. дори го арестува заради постоянните искания. Освобождава го едва на 2 декември.[34] По Коледа 1717 г. Бах встъпва в новата си длъжност. Херцогът, близо двадесет и пет годишен мъж, който сам е солидно образован музикант, обикаля Италия придружен от изтъкнатия музикален теоретик Йохан Давид Хайнихен, сам участва в капелата, като цигулар, а има и добре школуван басов глас. Херцогът е първият му работодател, способен да оцени таланта на Бах, което и прави. Той се гордее много със своя капелмайстор и го взема при пътуванията си. С течение на времето между тях възниква приятелство, което продължава и след заминаването на композитора. Леополд му плаща добре и му предоставя широка свобода на действие. Леополд обаче е калвинист и не одобрява използването на изтънчена музика на богослуженията, поради което повечето от кьотенските произведения на Бах са светски.[35] Сред множеството произведения на Бах, сътворени в Кьотен, са „Сюита за оркестър“, „Шест сюити за соло-виолончело“, „Английски сюити“ и „Френски сюити за клавир“, както и три сонати. Пак през този период са написани и знаменитите „Бранденбургски концерти“. Леополд не ги харесва и затова докато той е жив, те не са изпълнени нито веднъж. Бах прекарва шест години в малката резиденция. В този период, на 7 юли 1720 г., докато Бах е зад граница с херцога, внезапно умира жена му Мария Барбара, оставяйки четири малолетни деца — Катерина Доротея, Вилхелм Фридеман, Йохан Готфрид Бернхард и Филип Емануел. Той научава това едва при завръщането си от Карлсбад. През следващата година Бах се запознава с Ана Магдалена Вилке — млада, високо надарена певица (сопрано), работеща в херцогския двор. Двамата се женят на 3 декември 1721 г.[36] Въпреки разликата във възрастта — тя е по-млада от Йохан Себастиан със 17 години, бракът им се оказва щастлив. Раждат им се 13 деца. Съпругът ѝ се грижи тя да съхрани музикалният си усет, като ѝ посвещава две клавирни тетрадки — от 1722 г. и от 1725 г. От своя страна тя му помага в много голяма степен при преписа на произведенията. Тя научава и децата да помагат в това. Именно заради децата си Бах се замисля да се премести в град, където да им даде повече възможности за образование, а освен това страда и от факта, че почти не се занимава с църковна музика. Привлича го Хамбург и се случва така, че след кончината на органиста Хайнрих Фризе, този пост в църквата „Св. Якоб“ е овакантен. Няколко седмици по-късно Бах се явява в хамбургската църква „Св. Катерина“ пред комисия, в чийто състав влиза 99-годишният Йохан Адам Райнекен, за да демонстрира способностите си. Известно е, че старият композитор и майстор на органа пристъпва към по-младия с изключително ласкателните думи „Мислех, че това изкуство е умряло, виждам обаче, че то още живее във вас“. За Бах се застъпва настоятелно и енергично проповедникът Ноймайстер. Мястото е спечелено обаче от безизвестния Йохан Йоахим Хайтман, който, както е видно от църковното счетоводство, на 6 януари 1721 г. внася 4000 марки в църковната каса. Това дава основание да мислим, че този пост носи значителни странични доходи. В гнева си Ноймайстер в една църковна проповед заявява, че „дори ако витлеемските ангели желаят да станат органисти в църквата „Св. Якоб“, ако нямат пари, ще трябва да се върнат обратно на небето“. През юни 1722 г. се овакантява място в църквата „Св. Томас“ в Лайпциг. Общинският съвет търси заместник на Йохан Кунау[37] и първоначално започва преговори с най-видния композитор по онова време — Г. Телеман. Той обаче не е освободен от Хамбург от поста си на градски музикален директор. Освен него се предлага длъжността и на дармщатския капелмайстор Кристоф Граупнер, ученик на Канау, но и той не желае да напусне работата си. Сред обмисляните композитори са Йохан Фридрих Фаш[38], както и още 5 музиканта. Едва към края на годината Бах подава заявление, след колебания, породени от доброто му положение при Леополд. Впоследствие той заменя капелмайсторската длъжност с тази на кантор. Лайпциг (1723—1750)[редактиране | edit source] На 7 февруари 1723 г. по Заговезни в църквата „Св. Томас“ (Thomaskirche) в Лайпциг е изпълнено произведението му „Исус взе при себе си дванадесетимата“, след което немного известният Бах единодушно е одобрен от общинският съвет. На 5 май му е съобщено за неговото назначение, а на 1 юни Бах се настанява в лявото крило на училищната сграда (Thomasschule). Композиторът е 22-рият кантор (Thomaskantor, диригент на църковния хор) на тази църква, като този пост съществува от 1435 г. до ден-днешен (настоящият кантор е 38-ми подред). Бах същевременно трябва да изпълнява и задълженията на учител в училището към църквата, а трябва и да придружава ученическият хор при погребални шествия. В задълженията на Бах влиза преподаването по пеене на латински и ежеседмичното водене на концерти в двете главни църкви в Лайпциг — „Св. Томас“ и „Св. Николай“. Длъжността на Йохан Себастиан предполага също така преподаването на латински, но му е позволено да наеме помощник, който да преподава вместо него. Затова с тази дейност се занимава Пецолд за 50 талера годишно. Бах получава длъжността „музикален директор“ на всички църкви в града: в задълженията му влиза подбора на изпълнители, наблюдението над обучението им и избор на музика за изпълнение. Докато работи в Лайпциг, композиторът има редица конфликти с градската администрация.[39][40] Първите шест години от живота му в Лайпциг се оказват много продуктивни: Бах съчинява 5 цикъла кантати (два от тях по всяка вероятност са изгубени). Повечето от произведенията са написани по евангелските текстове, които се четат в лютеранската църква всяка неделя и по празниците през цялата година; много от тях (като „Wachet auf! Ruft uns die Stimme“ и „Nun komm, der Heiden Heiland“) се основават на традиционни църковни песнопения. Градският съвет предоставя на Бах само 8 изпълнители, и това често е причина за спорове между композитора и администрацията: на Бах му се налага сам да наема до 20 музиканта, за да изпълняват оркестровите произведения. На органа или клавесина свири обикновено самият композитор, а ако той ръководи хора, то това място се заема от щатния органист или от един от по-големите синове на Бах. Освен от редовните концерти, заплащани от градските власти, Бах печели допълнително с хора си от пеене на сватби и погребения. Предполага се, че именно с тази цел са създадени най-малко 6 мотета. През март 1729 г. Йохан Себастиан става ръководител на Колегиум музикум (Collegium Musicum или Телеманово дружество) — светски ансамбъл, основан през 1701 г. от стария приятел на Бах — Телеман.[41] През това време в много големи немски градове надарени и активни студенти от университетите създават подобни ансамбли. В продължение на почти цялата година Колегиум музикум два пъти седмично устройва двучасови концерти в кафенето на Цимерман, разположено близо до пазарния площад. Собственикът предоставя на музикантите голямата зала и закупува няколко инструмента. Много от светските произведения на Бах, написани през 30-те, 40-те и 50-те години на 18-и век, са съчинени именно за изпълнение в кафенето на Цимерман. Такива са например „Кантата за кафето“ и клавирният сборник „Клавирни упражнения“, както и много концерти за виолончело и клавесин. През този период Бах написва и частите Kyrie и Gloria на знаменитата си „Меса в си минор“. Скоро Бах получава длъжността придворен композитор. Това е и неговият най-продуктивен творчески период, който продължава до самата му кончина. Цикълът „Музикално приношение“ е написан през 1747 г., след като пруския крал Фридрих II кани Бах да изпробва няколко клавесина в замъкът Сансуси в Потсдам. Краля му изсвирва една тема и иска композиторът да му я развие. Бах го прави на клавесина, но явно счита, че може да се справи и по-добре и след прибирането я разработва и на хартия. На 7 май той пристига при краля, а на 7 юли му изпраща своя подарък. Първата пратка съдържа композиция по свободно избрана тема, извинявайки се с това, че не всяка тема е подходяща за шестгласна разработка. Впоследствие прави и втора разработка, която праща, но този път с темата на краля. Докато работи по „Музикално приношение“, Бах решава да създаде творба, създадена изцяло по една проста тема — друг обхватен цикъл. Това е „Изкуството на фугата“, която Бах не завършва, макар че най-вероятно я подготвя много преди смъртта си. Състои се от 18 сложни фуги и канони. В този цикъл Бах използва всички инструменти и техники за писане на полифонични произведения. Фугите биват озаглавени „Контрапункти“, тъй като се касае за чисто теоретично произведение. Последните 4 фуги са свързани две по две така — едната, нота по нота, е точна инверсия на другата, сякаш отразена в огледало. Пиесите са остроумни и живи, сякаш само случайно едната е отражение на другата. Не може да бъде издадена, докато той е жив, макар и вече подготвяна за печат. „Изкуството на фугата“ е публикувана няколко месеца след смъртта му, но след като са продадени едва 30 екземпляра, Емануел продава медните плочи с последното произведение на баща си заради метала. Последното произведение на Бах е хорална прелюдия за орган, която той продиктува на зет си, практически намирайки се на смъртния си одър. Името на прелюдията е „Vor deinen Thron tret ich hiermit“ („Ето, представям се пред трона ти“) и с това произведение често музикантите завършват изпълнението на незавършеното „Изкуството на фугата“. С течение на времето зрението на Бах се влошава. Някои биографи приписват причината за това на спорния факт, че като малък преписва ноти на лунна светлина. Въпреки това, той продължава да съчинява музика, диктувайки я на зет си Алтникол, обстоятелство считано от някои автори за мит. През 1750 г. в Лайпциг пристига английският офталмолог Джон Тейлър, когото много съвременни изследователи считат за шарлатанин. Тейлър на два пъти оперира Бах, но и двете операции са неуспешни[42] и Бах остава сляп. На 18 юли той неочаквано проглежда за кратко, но същата вечер получава удар. Бах умира на 28 юли, като е възможно причина за смъртта му да са усложнения след операциите. Погребението се състои в сутринта на 31 юли (петък) в гробището „Св. Йоан“. Останалото след него състояние е оценено на над 1000 талера и включва 5 клавесина, 3 цигулки, 3 виоли, 2 виолончела, виола да гамба, лютня и спинет, както и 52 свещени книги.[43] Бах има 20 деца от двата си брака с Мария Барбара и Ана Магдалена. След кончината на Бах, неговият колега от училището Абрахам Кригел пише за него статия, а Телеман му посвещава сонет. Мицлеровото дружество издава през 1754 г. некролог, съдържащ най-известните истории за Бах. Прочутият критик Матесон пише възторжени редове за „Изкуството на фугата“. Но по него време композиторът Бах е споменаван съвсем бегло, а възхваляван е майсторът-органист. През живота си Бах написва над 1000 произведения. В Лайпциг Бах поддържа дружески отношения с университетските професори. Особено плодотворно се оказва сътрудничеството с поета, пишещ с псевдонима Пикандер. Интересен факт е, че Георг Фридрих Хендел, роден в една и съща година с Бах в град Хале, намиращ се само на 50 километра от Лайпциг, никога не се среща с Бах, макар последният на два пъти да се опитва да се види с него — през 1719 и 1729 г.[44] При второто му идване при него отива Вилхелм Фридеман, тъй като баща му е болен и му предава поканата да посети Лайпциг. Хендел изразява съжаление, че не може да отиде. При третото му посещение Бах вече е покойник. Композиторът е погребан близо до църквата „Св. Томас“, където е служил в продължение на 27 години. Постепенно забравата се разпростира над името и творчеството на Бах. За това свидетелства и фактът, че чак през 1894 г. останките на Бах са открити съвсем случайно, по време на строителни дейности. Те биват препогребани в църквата „Св. Томас“. Същност и характер[редактиране | edit source] Всички налични данни сочат, че в обикновения живот Бах е приветлив и скромен човек. Въпреки това не могат да бъдат пренебрегнати раздразнителността му или това, че понякога късно се сеща за своето право и прави от някоя дреболия голяма история. Баховата справедливост, безпристрастност и обективност са известни. Така например, когато някоя енория плаща твърде малко за строеж на някой орган, Бах се застъпва да се доплати на майстора. Или когато трябва да оцени майсторството на други, дори когато не е в добри отношения с тях, той го прави почтено. Бах винаги запазва достойнството си, дори когато се обръща с молби до крале, въпреки почтителният тон, характерен за епохата. На въпроса, как се стига толкова далеч в изкуството, Бах отговаря: „Трябваше да бъда прилежен; който е така прилежен, ще може да стигне също така далеч“. Бах изпитва истинско уважение към великите си съвременници. Той така и не успява да се срещне с Хендел при нито едно от завръщанията му в Германия, но цял живот съжалява, че не го познава. Той преписва негови кантати, на Телеман, както и на множество негови съвременници и по-стари автори. В това личи респектът на Бах към другите композитори, чието творчество изключително много цени. Във финансовите въпроси Бах е педантичен и пестелив. Той е прям в паричните въпроси, но това е разбираемо с оглед на многочисленото му семейство. В това отношение му помага и съпругата му, която не позволява също прахосничеството. Тази черта на Бах явно не е съвсем непозната, поради което дори му навлича веднъж клеветата, че е корумпиран при приема на кандидати в интерната. В писмото си до Ердерман от 1729 г. той не може да скрие яда си, че нея година жителите на Лайпциг не щат да мрат, поради което той губи близо 100 талера от погребална такса. В същото време той е изключително гостоприемен. Бах се бори за бюргерското си съществуване, но не и за всеобщото признаване на изкуството си. Той намира за естествено само признанието, което светът му отдава като майстор на органа и клавесина. Той дори и не очаква признание за непреходността на творчеството си — в него той просто изразява това, което вълнува душата му. Бах не прави нищо за популяризиране и запазване на своите кантати и пасиони. Не е негова заслугата, че те са стигнали до нас. Но именно това прави творчеството му безподобно и изпълнено с възвишеност, тъй като то не е създадено от стремеж тогавашният вкус да го признае. Самият Бах не осъзнава величието и превъзходството на творбите си. Той най-вероятно не е можел и да мечтае или предполага, че в бъдеще ще стане символ на музиката на своята епоха. Когато Бах твори, той не размишлява дали хористите ще могат да изпълнят творбите му или дали хората в църквата биха го разбрали. Неговото верую е дълбоко религиозно — той твори за прослава на Бог. Нерядко украсява собственоръчно композициите си със „Само Господу слава (Soli Deo Gloria)“ или „Исусе, помогни (Jesu Juva)“. Творчество[редактиране | edit source] Лудвиг ван Бетховен възкликва за Бах: „Не поток, а море!“ (на немски „Bach“ означава „поток“). Може би тези думи най-добре отразяват дълбочината и мащабността на неговото творчество. Композиторът създава хиляди музикални творби (духовни и светски) във всички съвременни нему музикални жанрове, с изключение на операта. Последният, редом с Хендел, велик представител на бароковата музика, довежда до съвършенство изкуството на полифонията, съчетава блестящо и преосмисля традициите на италианската, австрийската, немската и френската музикална школа. Основно внимание Бах отделя на религиозната музика, особено на кантатата. Връх в неговото творчество са т. нар. „Пасиони“ за хор и оркестър — музикални кантати — оратории, разказващи за последните дни на Иисус Христос. Автор е и на много акапелни творби. Бах е известен също с инструменталните си концерти. Много важна част от неговото творчество са клавишните пиеси, много от които са замислени с чисто образователна насоченост — сборникът „Ана Магдалена“', английските и френските сюити, „Добре темпериран клавир“ (или както е по-популярно в България — „Добре темперирано пиано“, представлявайки своеобразна апология на темперирания строй) и „Изкуството на фугата“. И до днес много от творбите на Бах са настолно учебно помагало на инструменталистите — от начинаещи до усвояващи висшите тънкости на изпълнителското изкуство. Композициите на Бах оказват огромно влияние върху по-късните композитори. Откъси от негови творби често се използват във филмовата музика. Приживе Йохан Себастиан Бах е познат и известен предимно като музикален изпълнител — органист, цигулар, концертмайстор, диригент. Прочут е и като музикален механик — изработва различни музикални инструменти, „свирещи“ часовници и т. н. Композициите му обаче остават „затворени“ в кръга на публиката, пред която са изпълнявани на местата, където работи и скоро след смъртта му те са забравени извън тесните професионални кръгове. Въпреки това остава историческата заслуга на Бах, свързана с въвеждането на т. нар. „темпериран строй“, който е в основата на цялата последваща музика, особено клавирната, чак до наши дни. Сред важните творби на Бах са: - Религиозни кантати — над 200, тук условно спадат (някои музикални историци ги отделят) няколкото оратории и двата запазени до днес пасиона — „Матеус пасион“ и „Йоханес пасион“. - Светски кантати — няколко десетки, сред които „Сватбена кантата“, „Селска кантата“, „Кантата за кафето“, „Възхвала на музиката“. - Камерна музика — 6 Бранденбургски концерта, концерти за цигулка и оркестър, 7 концерта за клавир и оркестър, 2 концерта за два клавира и оркестър, 2 концерта за три клавира и оркестър, един концерт за четири клавира и оркестър и др. (Тук трябва да се отбележи, че по времето на Бах инструментът пиано не съществува в съвременния смисъл на думата. И сега често тези концерти се изпълняват от други, старинни клавирни инструменти като клавесин и клавикорд (на немски език: Klavier), а почти всички от тях имат транскрипции за цигулка, китара и т. н. Терминът „пиано“ се използва според общоприетото в музикалната литература.) Сонати за цигулка; флейта; цигулка, флейта и клавир; партити за цигулка; сонати за клавир и виола да гамба; шест сюити за соло виолончело и др. - Клавирни творби — близо 150 хорала за орган, токати и фуги (след които най-известна е тази в ре минор), фантазии и фуги (по повод тази в сол минор Бетховен произнася цитираните по-горе думи), прелюдии и фуги, пасторали, пасакалии и др. За клавирни инструменти са написани Инвенции и синфонии, френски, английски и немски сюити, сборникът „Добре темпериран клавир“, „Голдберг вариации“ и др. Днес запазените композиции на Бах са проучени и систематизирани. Наред с оригиналните им названия се използва и т. нар. „Бахов индекс“ — BWV (от немски Bach Werke Verzeichnis), който е на тематичен, а не на хронологичен принцип. Изследвания върху живота и творчеството на Бах[редактиране | edit source] Първи описания на живота на Бах стават некрологът му и кратката жизнена хроника, написана от вдовицата му Анна Магдалена. През 1802 г. Йохан Николаус Форкел (1749—1818), основавайки се на некролога и разказите на синовете и приятелите на Бах, издава първата подробна биография. Форкел е музикален директор на Гьотингенския университет и музикален историк, който пише всеобща история на музиката от нейното зараждане, но тъй като се опасява, че може да почине, преди да стигне главата за Бах, той решава да я напише и публикува предварително. Принос за популяризирането на Бах в началото на 19 век има баховият изследовател Рохлиц, който се застъпва за издаването на творчеството на Бах, казвайки „...кръговратът на нещата, след по-дълги или по-кратки интервали, издига отново всяко главно направление на великите умове на човечеството“. В средата на 19 век интересът към музиката на Бах се възражда, композитори и изследователи започват да събират, изучават и издават всички негови произведения. Следващият значителен труд за Бах е книгата на Филип Шпита, издадена през 1880 г. В началото на 20 век Алберт Швайцер, немски органист и изследовател, публикува мащабния си труд, считан и до днес за една от най-значимите книги за Бах. В това произведение, освен биографията на Бах, описание и анализ на неговите произведения, се отделя много внимание на описанието на епохата, в която той работи, както и на богословските въпроси, свързани с неговата музика. Тези книги са най-авторитетни до средата на 20 век, когато с помощта на нови технически средства и щателни изследвания са открити нови факти за живота и творчеството на Бах, на места противоречащи на традиционните представи.[46] Така например, установено е, че Бах е пише част от кантатите си в периода 1724—1725 г. (за разлика от предната версия, че това става през 1740-те години); намерени са неизвестни произведения, а произведения, които по-рано са приписвани на Бах, се оказват с друг автор; установени са и допълнителни факти от биографията му. През втората половина на 20 век са написани множество трудове по тази тема, като например книгите на Кристоф Волф, който е преоткривател и на забележителните „Номайстерски хорали“ през 1985 г.[47] Възраждане на Баховата музика[редактиране | edit source] След смъртта на Бах, музиката му бързо излиза от мода и се изпълнява изключително рядко, макар и да не е абсолютно забравена. Например има сведения, че Лудвиг ван Бетховен при учителят си Кристиан Готлиб Нефе изучава „Добре темпериран клавир“, наричайки го „музикална Библия“. Карл Фридрих Целтер (1758—1832) провокира любовта към Бах у знаменитият писател Йохан Волфганг фон Гьоте и съвсем младият Феликс Менделсон Бартолди (Целтер е музикален учител на последния). Гьоте пише, че Бах „е поет от най-висока класа“, както и „След като претеглим всичко, което би могло да свидетелства против него, този лайпцигски кантор представлява божието явление: ясно и все пак необяснимо“, при което допълва „Ти доста труд ми създаде, но пък на бял свят те извадих“ (9 юни 1827 г.). След като Гьоте чува „Добре темпериран клавир“ в изпълнение за орган пише: „Казах си: сякаш вечната хармония разговаряше със себе си, както може би се е случвало в сърцето на Бога малко преди сътворението на света. Така бях развълнуван дълбоко в себе си и ми се струваше, нямам, нито са ми нужни уши, най-малкото очи и всякакви други сетива“ (21 юни 1827 г.). Когато младият Менделсон му гостува през май 1830 г., трябва много да му свири Бах. Същата година Целтер организира изпълнение на Баховите мотети. Големият интерес към композиционното творчество на Бах се заражда през 1829 г., когато младият Феликс Менделсон Бартолди организира и сам дирижира второто, около 100 години след първото, изпълнение на „Матеус пасион“. Митът гласи, че веднъж Менделсон си купува месо, което касапинът му завива в нотни листа. Композиторът ги преглежда, разбира на каква находка е попаднал и се връща в месарницата за останалите ноти — така е преоткрит „Матеус пасион“. Тази история не отговаря по никакъв начин на истинските събития, но е една от най-популярните музикантски легенди. Всъщност Целтер прави най-много за Бах, когато позволява на Менделсон да изпълни Матеус-пасион с хора на Певческото дружество. Макар, че отначало отказва, наричайки една януарска сутрин на 1829 г., молещите го „сополанковци, които си въобразяват, че могат всичко“, той накрая е придуман от менделсоновият приятел Девриент. Докато търсят солисти, двамата приятели си говорят как точно един век след първото изпълнение „един комедиант“ и „едно еврейче“ разкриват пред света това произведение. Премиерата е грандиозно събитие, което се състои на 11 март, като само хорът е от 400 души, музикантите са главно любители, но присъстват и такива от Кралската капела. Абсолютно всички участват напълно безплатно в начинанието, дори и преписвачите на нотните щимове. Двадесетгодишният Менделсон за първи път застава пред голям оркестър, но се справя блестящо. Съпругата му пише: „Препълнената зала приличаше на църква. Присъстващите бяха обзети от тържествено благоговение. Чуваха се само отделни неволни изблици на дълбоко развълнувано чувство“. На 21 март, рожденният ден на Бах, произведението е изпълнено повторно. Менделсон обаче не е доволен, въпреки всеобщото одобрение, тъй като солистите допускат някои грешки. На вечерята у Целтер по-късно философът Георг Вилхелм Фридрих Хегел изказва своите суперлативи към Баховата гениалност. През 30-те години на 19 век Матеус-пасион чуват жителите на Франкфурт, Бреслау, Кьонигсберг, Дрезден и Кисел, а през 1841 г. и тези на Лайпциг. Йоханес-Пасион е изпълнен на 21 февруари 1833 г., но няма същия бърз успех. Месата в h-moll е възкресена малко по малко от Шелбе (1789—1837) през периода 1828—1835 г. Коледната оратория се появява пред публика за нов живот през 1858 г. Като цяло този последвал интерес може да се определи, като следствие от Менделсоновото начинание, а в знак на признание на 18 октомври 2008 г. е открит негов паметник срещу църквата „Св. Томас“. Влияние в културата на 20 и 21 век[редактиране | edit source] Влияние в популярната култура[редактиране | edit source] Оригинална и адаптирана музика на Йохан Себастиан Бах е използвана в музикалното озвучаване на над 850 филма и телевизионни продукции от 1931 г. насам.[48]. Фрагменти от бахова музика звучат във видео игрите „Тетрис“, „Джайръс“, „Супер Марио Брос“ и други, произведени от Нинтендо[49], а също така популярни откъси са адаптирани като тонове за звънене на мобилни телефони. Музика на Бах се ползва и в множество реклами, като например на: храните за животни Педигрий (2004 г.), музикалната телевизия Ем Ти Ви Латиноамерика (2004 г.), напитката Геторейд (2007 г.), кредитните карти Американ Експрес (2009 г.), телекомуникационната компания Телиа (2009 г.), банка ДНБ НОР (2011 г.), застрахователната компания МетЛайф (с карикатурният герой Шрьодер, 2012 г.). Инициативата за улични изкуства и танц „Ред Бул Флайинг Бах“, провеждаща се от 2010 г. насам, съчетава бароковата музика със съвременни форми на изява.[50] Влияние в джаза[редактиране | edit source] През 50-те и 60-те години на 20 век особено забележими са джаз-интерпретациите на произведения на Бах от Модърн джаз квартет и Суингъл сингърс, а в последващите десетилетия импровизациите на Жак Лусие и Боби Макферин. Джазови импровизации по музика на Бах също така изпълняват: Джанго Райнхард, Стефан Грапели и Еди Саут — Първата част от „Концерт за две цигулки в ре минор“ (1937 г.), Алек Темпълтън — тричастната „Топси търви сюита“ от 1936 г. („Бах отива в града“, „Войнишки менует“ и „Токатата на гробаря“), Бени Гудман - „Бах отива в града“ (1938 г.), Нина Симон - „Обичай ме или ме остави“, Хейзъл Скот - „Инвенция в ла минор“ (1940 г.), Бъд Пауъл - „Бъд по Бах“ (1957 г.), Оскар Питърсън — Сюита посветена на Бах в албума „На живо“ (1986 г.), Рон Картър — "Бранденбургски концерт" (албум от 1995 г.).[51] Влияние в популярните музикални стилове[редактиране | edit source] В рок музиката, поп музиката, електронната музика, както и в други популярни музикални стилове от втората половина на 20 век и началото на 21 век, се среща влияние на творби на Бах. Такива изпълнения са: Тойс - „Любовен концерт“(1965 г.), Февър Трий - „Сходна ситуация“ (1967 г.), Прокъл Харъм - „Изсветляващата сянка на бледото“ (1967 г.), Джетро Тъл - „Буре“ (1969 г.) и „Прелюд в до мажор“, Бийтълс - тромпетното соло на „Пени лейн“ (1968 г.) и „Всички се нуждаят от любов“, Емерсън, Лейк енд Палмър - „Острието на ножа“ (1970 г.) и интродукцията на „Единственият начин“ (1971 г.), Пол Саймън - „Американска мелодия“ (1972 г.), Аполо 100 - „Радост“ (1972 г.), Стив Хакет - „Хоризонт“ (1972 г.), Бийч Бойс - интродукцията на „Лейди Линда“ (1978 г.), Скай - „Токата“ (1980 г.), Джордж Уинстън - „Радост“ (1982 г.), Алкатраз - „Идващият Бах“ (1984 г.), Ингви Малмстийн - „Черна звезда“ (1989 г.), „Бленуване“ (1989 г.), „Без съжаление“ (1992 г.) и „Затворник на любовта ти“ (1994 г), Екс Джапан - „Роза от любов“ (1989 г.), Исао Томита - „Бах фантазия“ (албум от 1996 г.), Суитбокс - „Всичко ще бъде наред“ (1998 г.), Ексзибит - „Симфония в Екс мажор“ (2002 г.), Джем - „Те“ (2005 г.), Пиано Гайс — „Песен за виолончело“ (2011 г.)[52]. Институции, музеи и паметници, посветени на Бах[редактиране | edit source] През 1900 г. в Лайпциг е създадено „Ново бахово общество“, като наследник на „Бахово общество“, което между 1850 и 1900 г. допринася за първото пълно издание на произведенията на Бах. „Ново бахово общество“ си поставя три „вечни“ цели, които впоследствие изпълнява — второ пълно издание на произведенията, ежегоден музикален фестивал и създаване ма музей.[53] В Лайпциг, като част от университета на града е изградена институцията „Бах-Архив Лайпциг“, съчетаваща институт, музей, библиотека и център за прояви, занимаващи се с документация и проучване на живота и творчеството на Йохан Себастиан Бах и неговото семейство, както и популяризиране на тяхната музика. Институцията се признава от германското правителство като „културен фар“ от национално значение.[54] От 1951 до 2006 г. в Гьотинген съществува „Йохан Себастиан Бах институт“, водещ второто пълно 96-томно издание на произведения на композитора. В сътрудничество с „Бах-Архив Лайпциг“, новото издание е изпълнено според строгите научни изисквания и в същото време служи музикална практика. „Домът на Бах“ в Айзенах е музей, открит през 1907 г., посветен на Бах. На площ от 600 кв.м. излага около 250 оригинални експоната, сред които и ръкописи. В основата на комплекса от сгради е около 550 годишна къща, която погрешно е била идентифициран като родната къща на Бах в средата на 19-ти век.[55] - Паметници в Германия - Паметник в Лайпциг, издигнат на 23 април 1843 г. от Херман Кнаур по инициатива на Менделсон и по чертежи на Едуард Бендеман, Ернст Ритшел и Юлиус Хюбнер. - Бронзова статуя на площад Frauenplan в Айзенах, проектиран от Адолф фон Дондорф, открита на 28 септември 1884 г. Първоначално поставена на Пазарния площад до църквата св. Георги, а на 4 април 1938 г. е пренесена на Frauenplan с по-нисък пиедестал. - Паметник на Хенрих Полман на площад Бах в Кьотен, открит на 21 март 1885 г. - Бронзова статуя на Карл Сефнер от южната страна на църквата св. Томас в Лайпциг — 17 май 1908 г. - Бюст, изработен от Фриц Бен в монумента „Валхала“ в Регенсбург, 1916 г. - Статуя на Паул Бир до входа на църквата св. Георги в Айзенах, поставена на 6 април 1939 г. - Паметник на Бруно Айерман във Ваймар, открита през 1950 г., но след две години премахната и отново открита през 1995 г. на площад Демокрация. - Релеф на Роберт Пропф в Кьотен, 1952 г. - Паметник на Бернд Гьобел до пазара в Арнщат, открит на 21 март 1985 г. - Паметник в Ансбах, проектиран от Юрген Хьортц, открит през юли 2003 г. Значими звукозаписи[редактиране | edit source] В самият край на 20 век се издават първите пълни записи със събраните произведения на Бах. Те са компилация от по-ранни звукозаписи на известни бахови изпълнители. Такива колекции до днес предлагат на пазара фирмите Hänssler (172 CD).[56], Brilliant Classics (160 CD)[57] и Teldec (153 CD, обща цена $849,97).[58] Известни изпълнители на музиката на Бах[редактиране | edit source] - Диригенти - Филип Херевеге, Николаус Харнонкурт, Карл Рихтер, Леополд Стоковски, Серджо Челибидаке, сър Дьорд Шолти, Рене Якобс, Сър Невил Маринър, Дейвид Уилкокс, сър Джон Елиът Гардинър, Масааки Сузуки, Ойген Йохум - Органисти - Оливие Месиен, Лионел Рог, Тон Коопман, Саймън Престън - Цигулари - Артур Грюмио, Хенрик Шеринг, Ицхак Перлман, Васко Абаджиев,Давид Ойстрах, Леонид Коган, сър Йехуди Менухин, Найджъл Кенеди - Пианисти и клавесинисти - Алфред Корто, Глен Гулд, Святослав Рихтер, Андраш Шиф, Мъри Перая, Ури Кейн, Анджела Хюит, Алфред Брендел, Даниел Баренбойм, Рамин Бахрами - Чембалисти - Густав Леонхард, Отавио Дантоне - Виолончелисти - Пабло Касалс, Мстислав Ростропович, Стивън Исерлис, Йо-Йо Ма, Янош Старкер, Пиер Фурние, Миклош Перени - Флейтисти - Емануел Паю - Музикални състави - Струнен квартет Емерсън, Фретуърк, Английски барокови солисти, Музика Антиква Кьолн, Кингс Консорт, Оркестър от Ерата на Просвещението, Хор Монтеверди, Академия за стара музика Берлин, Бах Колегиум Япония, Тавернър Консорт Музикални фрагменти[редактиране | edit source] Любопитно[редактиране | edit source] Буквите от името на Бах на латински — BACH — съвпадат с буквените означения на тоновете си-бемол — ла — до — си бекар. Това изкушава мнозина композитори да пишат музикални творби по така образувалата се мелодия. Най-известна от тях е „Прелюдия и фуга на тема BACH“ за орган от Ференц Лист.[59] През 1938 г. в обсерваторията на Хайделбергският университет е открит астероид, който в чест на Бах е наименуван „1482 Sebastiana“. Вижте също[редактиране | edit source] - Барок — епохата, в която твори Бах - BWV — общоприетата система за номериране на произведенията на Бах - Списък на произведенията на Йохан Себастиан Бах — подредба по BWV-номерация - Творчество на Йохан Себастиан Бах — тематичен преглед на произведенията на композитора и факти около създаването им Източници[редактиране | edit source] - ↑ Произведенията на Бах подредени по BWV-индекс - ↑ Bauer, Marion. Music Through the Ages — A Narrative for Student and Layman. Wellhausen Press, 2007. - ↑ Виж МУЗЫКАЛЬНЫЙ РОД БАХОВ (dead link) - ↑ Dwight's Journal of Music, 27.10.1855, Vol. VIII, No.4 - ↑ Генеалогия на рода Бах. // Архив на оригинала от 2008-04-05. (dead link) - ↑ а б Boyd, Malcolm. Bach. Oxford University Press US, 2006. - ↑ а б в Форкел, Йохан Н., (превод на руски Ерохин, В.). За живота, изкуството и произведенията на Йохан Себастиан Бах, глава II. - ↑ а б Boyd, Malcolm. Bach. Oxford University Press US, 2006. - ↑ Boyd, Malcolm. Bach. Oxford University Press US, 2006. - ↑ В Германия са намерени два ръкописа на младия Бах. - ↑ Geck, Martin и др. Johann Sebastian Bach: Life and Work. Harcourt Trade, 2006. - ↑ Geck, Martin и др. Johann Sebastian Bach: Life and Work. Harcourt Trade, 2006. - ↑ а б в г д Boyd, Malcolm. Bach. Oxford University Press US, 2006. - ↑ ((ru)) Друскин, М. Йохан Себастиан Бах. Москва „Музыка“, 1982. с. 27. - ↑ Geck, Martin и др. Johann Sebastian Bach: Life and Work. Harcourt Trade, 2006. - ↑ Документи от живота и дейността на Йохан Себастиан Бах / Протокол от разпита на Бах. // Архив на оригинала от 2008-04-05. (dead link) - ↑ ((ru)) Швайцер, А., превод от немски: Друскин, Я. // Йохан Себастиан Бах. Москва „Музыка“, 1965. - ↑ Документи от живота и дейността на Йохан Себастиан Бах / Арнщат. Архив на оригинала от 2008-04-05. (dead link) - ↑ а б в Geck, Martin и др. Johann Sebastian Bach: Life and Work. Harcourt Trade, 2006. - ↑ Документи от живота и дейността на Йохан Себастиан Бах / Първи брак — запис в църковната книга, Дорнхайм. Архив на оригинала от 2008-04-05. (dead link) - ↑ а б в г д е Boyd, Malcolm. Bach. Oxford University Press US, 2006. - ↑ а б Geck, Martin и др. Johann Sebastian Bach: Life and Work. Harcourt Trade, 2006. - ↑ Johann Sebastian Bach, Leben und Werk in Dokumenten, Leipzig 1975 — Проект за реконструкция на органа - ↑ Документи от живота и дейността на Йохан Себастиан Бах. Архив на оригинала от 2008-04-05. (dead link) - ↑ ((en)) Работодателите на Бах във Ваймар - ↑ а б Boyd, Malcolm. Bach. Oxford University Press US, 2006. - ↑ Williams, Peter F.. Bach: A Life in Music. Cambridge University Press, 2007. - ↑ Boyd, Malcolm. Bach. Oxford University Press US, 2006. - ↑ Williams, Peter F.. Bach: A Life in Music. Cambridge University Press, 2007. - ↑ Boyd, Malcolm. Bach. Oxford University Press US, 2006. - ↑ Williams, Peter F.. Bach: A Life in Music. Cambridge University Press, 2007. - ↑ Boyd, Malcolm. Bach. Oxford University Press US, 2006. - ↑ а б в Boyd, Malcolm. Bach. Oxford University Press US, 2006. - ↑ Документи от живота и дейността на Йохан Себастиан Бах / Ваймар. Архив на оригинала от 2008-04-05. (dead link) - ↑ ((ru)) Друскин, М. Йохан Себастиан Бах. Москва „Музыка“, 1982. с. 51. - ↑ Документи от живота и дейността на Йохан Себастиан Бах / Запис в църковната книга, Кьотен. Архив на оригинала от 2008-04-05. (dead link) - ↑ Документи от живота и дейността на Йохан Себастиан Бах / Протоколи от заседания на съда и други документи, свързани с преместването му в Лайпциг. // Архив на оригинала от 2007-10-26. (dead link) - ↑ ((en)) Списък на канторите на църквата „Св. Томас“ - ↑ Документи от живота и дейността на Йохан Себастиан Бах / Писмо на Й. Бах до Ердман. Архив на оригинала от 2007-10-26. (dead link) - ↑ ((ru)) Швайцер, А., превод от немски: Друскин, Я. // Йохан Себастиан Бах. Москва „Музыка“, 1965. - ↑ Документи от живота и дейността на Йохан Себастиан Бах / Съобщение на Л. Мицлер за концертите в Лайпциг, октомври 1736. // Архив на оригинала от 2007-10-26. (dead link) - ↑ Документи от живота и дейността на Йохан Себастиан Бах / Квелмалц за операциите на Бах, Лайпциг, май 1750. // Архив на оригинала от 2007-10-26. (dead link) - ↑ Документи от живота и дейността на Йохан Себастиан Бах / Опис на наследството на Бах, Лайпциг, 1750. // Архив на оригинала от 2007-10-26. (dead link) - ↑ ((ru)) Швайцер, А., превод от немски: Друскин, Я. // Йохан Себастиан Бах. Москва „Музыка“, 1965. - ↑ Towe, Teri Noel. The Inscrutable Volbach Portrait. // The Face of Bach, 2000-08-28. - ↑ ((ru)) Друскин, М. Йохан Себастиан Бах. Москва „Музыка“, 1982. с. 8. - ↑ ((en)) Списък на „Номайстерските хорали“ - ↑ Хронологичен списък на филмите, в които се използва музика на Бах, публикуван в енциклопедия IMDB - ↑ „Блип, Блуп, Бах! Употреба на класическа музика от Нинтендо Ентъртеймънт Системс“, Уилиам Гибонс - ↑ „Ред Бул Флайинг Бах“ - инициатива за улични изкуства и танц - ↑ [„Бах и джазът“ - Ейлин Шиптън; Радио 3, ББС] - ↑ "Класически влияния в популярната музика" - ↑ „Ново бахово общество“, Лайпциг - ↑ „Бах-Архив Лайпциг“ - институт, музей, библиотека и център за прояви - ↑ „Домът на Бах Айзенах“ - музей посветен на Бах - ↑ Бах в сайта на Hänssler - ↑ Бах в сайта на Brilliant Classics - ↑ „Takeout Order: Bucket o' Bach; 153 CD's? How Can You Face the Music?“ Статия в Ню Йорк Таймс - ↑ Прелюдия и фуга върху Бах от Ференц Лист. // www.flagmusic.com. Литература[редактиране | edit source] Исторически извори: - Шулце, Ханс Йоахим (ред.): Документы жизни и деятельности И. Баха (превод от немски), „Музыка“, Москва, 1980 Модерна литература: - Морозов, С. А.: Бах, Молодая гвардия, Москва, 1975 - Друскин, М. С.: Йохан Себастиан Бах, „Музыка“, Москва, 1982 - Werner-Jensen, A.: Reclams Musikführer Johann Sebastian Bach. Bd. 1: Instrumentalmusik, Bd. 2: Vokalmusik, Philipp Reclam jun., Stuttgart, 1993 - Mendel, Arthur: The New Bach Reader, W. Norton & Company, 1999, ISBN 0-393-31956-3 - Terry, Ch. S.: Johann Sebastian Bach, Insel Verlag, 1999, ISBN 3-458-34288-5 - Wolff, Chr.: Johann Sebastian Bach: the learned musician, Norton, New York, 2001, ISBN 0-393-32256-4 - Malcolm, B.: Bach, Oxford University Press, 2006, ISBN 0-195-30771-2 Специални теми: - Друскин, М. С.: Пассионы и мессы Иоганна Себастьяна Баха, „Музыка“, Москва, 1976 - Young, Percy M.: Die Bachs 1500—1850, Deutscher Verlag für Musik, Leipzig, 1978 - Wolff, Chr.: The New Grove: Bach Family, Norton, 1997, ISBN 0-393-30354-3 По-стара литература: - Форкел, И. Н.: О жизни, искусстве и произведениях Иоганна Себастьяна Баха (1802), „Музыка“, Москва, 1987 (= Forkel, J.: Über Johann Sebastian Bachs Leben, Kunst und Kunstwerke, Bärenreiter-Verlag, Kassel, 2004, ISBN 3-7618-1472-0, фототипно издание на оригинала от 1802) - Spitta, Ph.: Johann Sebastian Bach (в два тома), Leipzig, 1880 - Швейцер, A.: Йохан Себастиан Бах (1908), „Музыка“, Москва, 1965 (част 1, 2, 3, djvu от LDN — приватное собрание книг), (= Schweitzer, Alb.: Johann Sebastian Bach, Breitkopf & Härtel, Wiesbaden 1990, ISBN 3-7651-0034-X) Външни препратки[редактиране | edit source] - Бах в YouTube.com - ((bg)) „Йохан Себастиан Бах“ от Алберт Швайцер - ((en)) jsbach.org — Подробен каталог, биография, избрани записи - ((en)) Сайт, посветен на всички аспекти на баховите вокални творби - ((de)) Лайпцигски бахов архив - ((en)) Форум посветен на Бах - ((en)) Архив и библиография - ((en)) Алтернативен поглед върху творчеството на Бах (блог) - ((en)) Интернет общество, свързано с Бах - ((en)) Бахов институт към Болдуин колидж - ((de))((en)) Музей на Бах в родния му град - ((ru)) Богат ресурс на руски език - ((ru)) Кратка биография и възможност за сваляне на произведения - ((en)) Меса в си минор BWV 232 (Flash) - ((en)) Голдберг вариации BWV 966 (Flash) Статии на български език: - „Нова ера в Бахознанието“, „Вестник култура“, бр. 33, 25 август 2000 г. - „Откриха неизвестна досега творба на Бах“, статии от електронни издания, 2005—2006 г. - „Баховият интеграл на Haenssler classic“, „Вестник култура“, бр. 19 (2079), 14 май 1999 г. - „Огромно творчество“, „Вестник култура“, бр. 29 (2140), 28 юли 2000 г. - „Две музикални истории от XVII век“, „Вестник култура“, бр. 2 (2163), 19 януари 2001 г.
1.1 2.1 2.2 2.3 2.4 2.5 2.6 2.7 2.8 2.9 2.10 2.11 3.1 4.1 4.2 4.3 4.4 5.1 5.2 5.3 5.4 5.5 5.6 5.7 5.8 5.9 5.10 5.11 5.12 5.13 6.1 7.1 7.2 7.3 7.4 7.5 7.6 7.7 7.8 7.9 8.1 8.2 8.3 8.4 8.5 10.1 10.2 10.3 10.4 10.5 10.6 11.1 11.2 11.3 12.1 12.2 12.3 12.4 13.1 14.1 14.2 14.3 14.4 14.5 14.6 14.7 14.8 14.9 14.10 14.11 14.12 14.13 14.14 14.15 14.16 14.17 15.1 15.2 15.3 15.4 15.5 16.1 16.2 16.3 16.4 16.5 16.6 16.7 17.1 17.2 17.3 18.1 19.1 20.1 21.1 22.1 23.1 24.1 25.1 26.1 27.1
Johann Sebastian Bach Johann Sebastian Bach (b. Eisenach, 21 March 1685; d. Leipzig, 28 July 1750) was a German composer and organist. He lived in the last part of the Baroque period. He never traveled very far, spending all his life in central Germany, but he studied all the music he could find by other composers of his time. His own music shows that he learned from the music of Italian, French and German composers. He spent several years working at courts of noblemen. Here he wrote most of his chamber music and orchestral music. Most of his life, however, he worked in a church where he was expected to write church music. Bach wrote almost every kind of music except opera. During the last part of his life most composers were writing in a new style called the Classical style, but Bach always wrote in the Baroque style. That made some people at the time think he was old-fashioned, but today we know that his work is the very best of Baroque music. [change] Early life Bach came from a highly musical family. Many of his relatives were professional musicians of some sort: violinists and town musicians, organists, Cantors (Directors of Music in a church), court musicians and Kapellmeisters (Directors of Music at a royal court). Most of them played several instruments. Of his twenty children, several became quite famous composers, especially Carl Philipp Emanuel Bach (1714-1788), Johann Christian Bach (1735-1782), Johann Christoph Friedrich Bach and Wilhelm Friedemann Bach (1710-1784). When he was fifteen he went to the large town of Lüneburg. At first he sang treble in the choir, but his voice very soon got lower, so he made himself useful playing instruments. He learned by listening to famous organists like Reincken (1623-1722) and Dietrich Buxtehude (1637-1707). Bach got his first job in 1703 in Arnstadt. It was a well-paid job for a young boy who was 18 years old. There was a new organ in the church and Bach already knew a lot about organ building as well as being a brilliant organist. They asked him to examine the new organ, and then offered him a job. Bach spent four years as organist there. He composed some organ works. Unfortunately the congregation were not musical enough to like it. They did not understand the ornamental notes he added to the hymn tunes. Bach got rather fed up with the priests who were always complaining about it, and so he resigned and took another job in Mühlhausen, not far away. After a year there he gave up that job and went to a big town called Weimar. [change] Weimar years (1708-1717) Johann Sebastian was made organist to the Duke of Saxeweimar. At the Duke’s court there was a chapel with an organ. Bach composed many of his great organ works at this time. He became very famous as an organist as was invited to play in other big churches and to give advice on organ building. He was extremely good at improvisation. On one occasion he was in Dresden at the same time as a French organist named Louis Marchant. There was going to be a competition between the two men to see who was better at improvisation. Bach was practicing the day before and Marchant heard him. He realized that Bach would win, so he ran away. In 1714 the Duke made Bach Konzertmeister (Concert Master, which meant he earned more money.) He had to write cantatas for church services. In 1717 he was offered a job in the town of Cöthen, where he would earn an even better salary. The Duke was angry and did not want him to go but Bach insisted, so the Duke put Bach in prison for a month. In the end he had to let the musician go. At Cöthen Bach worked for Prince Leopold. The Prince was very musical and a nice man to work for. Bach was Kapellmeister (Director of Music) and was treated well. The organ was not very good and it was not used much, so Bach did not write any organ music during this period. The Duke had an orchestra and Bach was in charge. Nearly all Bach’s orchestral works were written in Cöthen: the Brandenburg Concertos, the violin concertos, the orchestral suites, the solo music for violin and for cello, and a lot of keyboard music for harpsichord or clavichord. During 1719 the great composer George Frideric Handel, who had moved to England, came to Germany to visit his mother. Bach wanted to meet Handel, who was only 30 km away, but these two famous musicians never met. Handel wanted to spend his limited time in Germany with his mother who was old and frail, knowing that it would be the last time he would see her. Bach’s first wife, Maria Barbara Bach, died in 1720. The couple had seven children. Soon afterwards he married Anna Magdalena, with whom he had another thirteen children. However, several of his children died young. [change] Leipzig (1723-1750) In 1723 Bach moved to Leipzig to take the job of Cantor at the St Thomas Church, a very large church in the town. As Cantor he was in charge of all the music, both at St Thomas and at another church nearby. He also had to compose music for the town. It was an excellent job, and more secure than being at a court. The schools were good for his sons. Bach stayed in Leipzig until his death. He loved his job most of the time and worked very hard. He composed many cantatas for the church services. These services were very long, lasting about three hours. Many of the cantatas he wrote last about 30 minutes, and that was just one part of a service! He had assistants to play the organ. Bach himself directed the choir and the orchestra. There were probably 16 singers in the choir and 18 players in the orchestra. He wrote the St Matthew Passion and the St John Passion. Both these works, which are very long, tell the story of Jesus dying on the cross. They are among the most famous pieces of music ever written. He also wrote cantatas for special occasions such as weddings or funerals. Life was not always easy, and there were sometimes arguments with the people who ruled the church. The sub-deacon wanted to choose some of the hymns, but this was the Cantor’s job. Bach was a sensible man, and he managed to get his way without making enemies. On another occasion he argued with the headmaster of the school (Bach had to do some teaching at the church school) about who was allowed to choose the choir section leaders. This actually went to court, and Bach won the case. Bach often made journeys to other towns. In 1747 he visited the court of Prussian King Frederick the Great near Berlin. The king, a music lover, gave Bach a theme to improvise from on the harpsichord. Bach sat down and improvised a fugue using this theme. Later Bach wrote a very long composition for flute, violin and harpsichord with cello accompaniment, in many movements, all based on this theme. At the end, the theme is heard in 5 of the 6 voices. Bach called it The Musical Offering and he sent it to king. Bach wrote many fugues, eventually he decided to write a collection called The Art of Fugue. His plan was to publish it, but he died before he could finish it (his son later published it in his honor, as Bach's last published piece). In the last year or two of his life, he became blind in spite of two eye operations. [change] Related websites Dictionary definitions from Wiktionary Textbooks from Wikibooks Quotations from Wikiquote Source texts from Wikisource Images and media from Commons News stories from Wikinews - The JS Bach Home Page-Part of joint Bach website project - J.S. Bach Archive and Bibliography-Part of joint Bach website project - The DigitalBach Project at the Oregon Bach Festival