http___encyclopine.org_en_Bernie_Leadon.xml
1.1 2.1 2.2 2.3 2.4 2.5 2.6 2.7 2.8 2.9 3.1 4.1 5.1 5.2 5.3 5.4 6.1 6.2 6.3 6.4 6.5 6.6 6.7 7.1 7.2 7.3 7.4 7.5 7.6 8.1 8.2 8.3 8.4 8.5 8.6 9.1 9.2 9.3 9.4 9.5 9.6 9.7 10.1 10.2 10.3 10.4 10.5 10.6 10.7 11.1 12.1 12.2 12.3 12.4 12.5 12.6 12.7 13.1 13.2 13.3 13.4 13.5 14.1 14.2 14.3 14.4 14.5 14.6 15.1 16.1 16.2 16.3 16.4 16.5 16.6 16.7 16.8 17.1 17.2 17.3 18.1 19.1 19.2 20.1 20.2 20.3 21.1 21.2 21.3 21.4 21.5 21.6 21.7 21.8 21.9 22.1 22.2 22.3 22.4 22.5 22.6 23.1 24.1 24.2 24.3 24.4 24.5 24.6 24.7 25.1 25.2 25.3 26.1 26.2 26.3 27.1 28.1 28.2 28.3 28.4 29.1 29.2 29.3 30.1 31.1 32.1 33.1 34.1 35.1 36.1 37.1 38.1 39.1 40.1 41.1 42.1 43.1 44.1 45.1 46.1 47.1 48.1 49.1 50.1 51.1 52.1 53.1 54.1 55.1 56.1 57.1 58.1 59.1 60.1 61.1 62.1 63.1 64.1 65.1 66.1 67.1 68.1 69.1 70.1 71.1 72.1 73.1 74.1 75.1 76.1 77.1 78.1 79.1 80.1 81.1 82.1 83.1 84.1 85.1 86.1 87.1 88.1 89.1 90.1 91.1 92.1 93.1 94.1
Ийгълс „Ийгълс“ (на английски: Eagles, по правилата за транскрипции след 1995 г. правилният правопис е Ѝгълс) са американска рок група, която е сформирана в Лос Анджелис в началото на 70-те години на 20-ти век. С пет номер-едно сингъла и четири номер-едно албума Ийгълс са сред най-успешно записващите изпълнители на десетилетието. В края на 20-ти век два от техните албума, Eagles: Their Greatest Hits 1971–1975 и „Хотел Калифорния“ (Hotel California), се нареждат сред най-успешно продаваните албуми според Асоциацията на Американската Звукозаписна Индустрия (RIAA). Най-продаваният студио-албум „Хотел Калифорния“ се определя като 37-ят албум в „Ролинг Стоун“ (Rolling Stone) листата „The 500 Greatest Albums of All Time“ („500-те най-велики албума за всички времена“), a групата е категоризирана на 75-о място в листата на Rolling Stone „100 Greatest Artists of All Time“ („100-те най-велики изпълнители за всички времена“). Те са също най-добре продаваната някога американска група с Eagles: Their Greatest Hits 1971–1975, който е най-добре продаваният албум в САЩ до момента. „Ийгълс“ се разделят през 1980 и са извън сцената за 14 години, но се събират отново през 1994 за „Hell Freezes Over“ („Адът замръзва“) („За записа, ние никога не сме се разделяли. Ние просто си взехме ваканция от 14 години“). Оттогава те пътуват прекъсващо и през 1998 г. са въведени в Рок и Рокендрол Залата на Славата. На 2 февруари 2007 Дон Хенли, барабанист и певец на групата заявява в списание „Билборд“ (Billboard), че нов албум на „Ийгълс“ се очаква в следващите 60 до 90 дена. [редактиране] История [редактиране] Сформиране и успех Групата е сформирана през 1971, когато тогавашният мениджър на Линда Ронстат Джон Бойлан измъква Глен Фрей, Берни Лидън и Ранди Майснер от техните предишни групи. Последните двама са за кратко барабанисти, докато Фрей се обажда на Дон Хенли, когото е срещнал в един нощен клуб — „Трубадур“ в Лос Анджелис. Te акомпанират на Ронщадт на двумесечно турне, след което решават да създадат тяхна собствена група. Новата група избира името „Ийгълс“ като преклонение пред „Дъ Бърдс“ (The Byrds, Лидън е бил в „The Flying Burrito Brothers“ с бившия басист на „The Byrds“ — Крис Хилман) Техният първи албум „Eagles“ е пълен с естествен, понякога чист кънтри рок и извежда три сингъла в Топ 40. Дебютният сингъл „Take it easy“ е песен, писана от приятел на Глен Фрей, негов близък и колега кънтри рок-музикант — Джаксън Браун. Фрей го чува да изпълнява песента и го пита дали Eagles биха могли да я използват. Браун се съгласява и с няколко нови стиха, добавени от Фрей, песента е записана и става класика, като достига #12 в класацията Billboard Top 100 и избутва Eagles към звездния небосклон. Сингълът е последван от блуса „Witchy woman“ и приятната кънтри рок балада „Peaceful easy feeling“, които са в чарта съответно на #9 и #22. „Eagles“ е голяма сила в популяризирането на кънтри рока, характерен за южна Калифорния, из цялата нация. Листата на списание Rolling Stone „500 Greatest Albums of All Time“ му отрежда #374. Вторият им албум „Desperado“ e свързан с темата за беззаконията в Дивия Запад и представя склонността на групата за концептуален текстопис. В албума историята за групата Дулин-Далтън e основна тема — в песните „Doolin-Dalton“, „Bittercreek“, „Desperado“(„Главорез“) and „Doolin-Dalton/Desperado“. Въпреки че той създава класика — Tequila Sunrise („Текила на изгрев слънце“) и Desperado, бившият успява да влезе в Billboard Hot 100, достигайки # 64, докато последният всъщност не постига голям успех в топ-листите. Единствено албума Desperado сингълът „Outlaw Man“ (Беззаконен мъж") достига до по-висока позиция в чартовете — #59. „Desperado“ и „Tequila Sunrise“ стават две от най-популярните песни на Ийгълс. Блусовите песни „Twenty-One“, „Doolin' Dalton (Инструментал)“ и баладата „Saturday Night“ са забележителни със способностите на (иначе китариста) Бърни Лидън на банджо, т.нар.fingerpicked китара и мандолина. Първите два албума са продуцирани от Глин Джонс, който преди това е работил с „Бийтълс“, „Лед Цепелин“, „Роулинг Стоунс“ и „Дъ Ху“. Групата търси рока, но Джонс държи да се наблегне върху „месестата“ страна на тяхната двойно-насочена музика. В техния трети албум On the Border („На границата“), Ийгълс започват да продуцират с Джонс, но само след две записани песни се ориентират към Бил Симзик, довел Дон Фелдър да добави т.нар. „слайд“ или „ботълнек“ техника в песен, кръстена „Good Day in Hell“(„Добър ден в рая“) и групата е толкова впечатлена, че два дена по-късно кани Фелдър да стане петият член на групата. Той се появява само още веднъж в албума — в песента „Already Gone“(„Вече изминало“), в която изпълнява паметното двойно китарно соло с Глен Фрей. On the Border ражда #1 Billboard сингъл с песента „Best of My Love“(„Най-доброто от моята любов“), която оглавява чартовете на 1 март 1975 и става първата от петте номер-едно сингъла на групата. Техният следващ албум One of These Nights(„Една от тези нощи“) съдържа тежък и агресивен рок. Албумът още показва растящата сила на текстописния тим Хенли/Фрей, особено в песента, която носи името на албума-One of These Nights и в спечелилата Грами награда „Lyin' Eyes“(„Лъжещи очи“). „One of These Nights“ оглавява „Билборд“ чарта на 2 август 1975. Самата песен често е цитирана от Фрей като негова любима. Албумът също съдържа изпреварил времето си като звучене инструментал — „Journey of the Sorcerer“(„Пътуването на магьосника“), която е позната на мнозина като саундтрак към Пътеводител на галактическия стопаджия („The Hitchhiker's Guide to the Galaxy“). One of These Nights е първият #1 албум на Eagles, оглавил поп чартовете. Te достигат своя връх в рока като успехи, но не всичко е толкова добре в групата отвътре. По това време членовете на групата започват да се карат един с друг. Записитеи пътуванията са брутални от времето след първия дебютен и едноименен албум — избухливостта ескалира, а характерите на музикантите започват да се оказват несъвместими. Между следващия албум и следващото турне, Бърни Лидън напуска групата, разочарован от насоката, която групата е избрала в своята музика. Те не остават за дълго концентрирани върху кънтри рока, който кара Лидън да си тръгне. Наемането на Дон Фелдър означава, че ролята на Лидън може да бъде намалена по изключително добър начин. Групата бързо замества Лидън Джо Уолш, ветеран от такива групи като James Gang („Групата на Джеймс“) и Barnstorm(„Странставащата група“) и соло изпълнител. Следователно те могат да продължат и с програмата за своите турнета. Междувременно в началото на 1976 е пуснат Their Greatest Hits (1971-1975), който става най-успешният албум в историята на САЩ, като до днешна дата е продал над 27 милиона копия. Следващият албум на групата, Hotel California, излиза в късната 1976. „New Kid in Town“ („Ново дете в града“) е #1 хит на 26 февруари 1977, а Hotel California на 7 май същата година. „Life in the Fast Lane“ („Екстремален Живот“) също е голям хит и в процеса става т. нар. catchphrase, като освен това установява желанието на Джо Уолш за повече хард-рок звучене. Въздействащата и меланхолична балада „Wasted Time“(„Пропиляно време“) затваря първата част на записите, но тяхната втора част продължава с инструментали. Албумът приключва с „The Last Resort («Последно средство»), която песен до днес Фрей смята за най-добрата работа на Дон Хенли. Като цяло «Хотел Калифорния» е назоваван като шедьовърът на групата и се появява във всички листи на най-добрите албуми от всички времена. Към днешна дата са продадени 16 милиона копия в САЩ. По време на финалния етап на следващото пътуване Ранди майснер решава, че е видял достатъчно хотели като член на Eagles за седем години и напуска групата за относителна почивка в Небраска, за да си почине и започне солова кариера. Игълс заменят Майснер с мъж, преуспял вече в Poco — Timothy B. Schmit (Тимъти.Б.Шмит). През 1977(която година е тогава) останалите в строя на Игълс изпълняват инструменталната работа и бекинг вокалите за албума на Randy Newman (Ранди Нюман) — «Little Criminals» («Малки престъпници»). В албума те са оценени повече като индивидуални изпълнители, отколкото като Игълс, вероятно, за да избегене противоречие по отношение на контракта на Игълс с тяхната звукозаписна фирма. През февруари 1979 Eagles влизат в студио, за да продуцират техния финален студио албум — The Long Run («Дългото бягане»). Албумът отнема две години, за да бъде създаден, но групата прави последното си — пето парче в Billboard — «Heartache Tonight» («Главоболие довечера») — 10 ноември 1979. Турнето, което трябва да представи албума усилва междуличностните различия между членовете на групата; и още по-лошо — през нощта на 21 ноември 1979 Хенли е арестуван за притежание на наркотици, след като 16-годишна проститутка е получила припадък вследствие на употреба на дрога в хотелска стая. Хенли след това е обвинен в блудство с малолетна. Като притурка Глен Фрей и Дон Фелдър са разделени с полиция и останалите от групата в гримьорната след агитационен концерт за калифорнийския сенатор Алън Крестън. Фрей твърди, че отвърнал на Фелдър след обида към сенатора. [редактиране] Разделяне Турнето завършва на 31 юли 1980 в Лонг Бийч Калифорния, когато се скучва това, което Бил Симзик паметно описва като «Дългата нощ на грешния плаж». Фрей и Фелдър прекарват последното шоу, описвайки един на друг боя, който всеки планира да раздаде зад кулисите. «Само още три песни и ще те смачкам, нещастник»-отговаря Фрей на Фелдър, който казва, че наближава края на групата. Фелдър отговаря със заплаха точно когато започват да пеят «The Best Of My Love». Веднага след края на шоуто настъпва хаос и хулиганство. Фрей се нахвърля върху Фекдър, който защитава себе си с китара. За секунди се включват и останалите от групата. Дванадесет полицаи разтървават настървените музиканти. Изглежда това е краят на Игълс, въпреки че те още дължат на Warners запис на живо от турнето. Eagles Live(появил се през ноември 1980) е микс на Фрей и Хенли. Двамата решават, че те не биха могли да издържат да са в един и същи щат, камо ли в същото студио. [редактиране] След Игълс След раздялата всеки от екс-членовете на групата пробва своя шанс в самостоятелна кариера. Джо Уолш вече се е установил като соло изпълнител още през 1970 преди и по време на неговото пребиваване в Игълс. Уолш опитва да продължи своята соло кариера, която включва хитовете на 1973 — «Rocky Mountain Way» («Каменист планински път») и 1978 — «Life's Been Good» («Животът е бил хубав»), но намира за трудно това след разпадането на групата. Албумът There Goes the Neighborhood («Там отива кварталът») от 1981 е смятан за успешен, но следващите албуми от 80-те се оказват посредствени. По същото време той участва като допълнителен музикант с Дан Фогелберг, Стив Уинууд и Емерсън, Лейк енд Палмър и продуцира албума на Ринго Стар — «Old Wave» («Стара вълна») Дон Хенли се оказва с най-добра соло кариера от петимата през този период. През 1982 той пуска добре-възприетия от публиката албум I Can't Stand Still («Аз не мога да стоя неподвижен»), начело с хита — «Dirty Laundry» («Мръсно пране»). Той след това прави сингъл, дует със Стиви Никс –“Leather and Lace"(„Кожа и дантела“). Първият албум бледнее в сравнение с неговия следващ — трясъка на 1984 — Building the Perfect Beast („Строене на перфектния звяр“). В този албум е създаден достигналият 5-та гореща позиция хит и класик-рок радио парче — „Boys of summer“(„Момчета на лятото“). Албумът извежда и #9 хита — „All She Wants To Do Is Dance“ („Всичко, което тя иска да прави е да танцува“), както и „Sunset Grill“ („Печене на залез слънце“). Следващият албум се появява едва през 1989 — The End of the Innocence („Краят на невинността“). Този албум има по-голям успех, като включва хитовете — The End of the Innocence и „The Heart of The Matter“ („Сърцето на проблема“). Това е неговият последен албум, докато през 1994 Игълс се събират отново. Глен Фрей също открива соло успеха през 80-те години. През 1982 той пуска своя първи албум — No Fun Aloud („Никакво забавление гласно“), който ражда #14 хита — „The One You Love“ („Единствения, когото ти обичаш“). Той последва този албум с The Allnighter, който се отличава с #20 хита „Sexy Girl“ („Секси момиче“). Фрей достига #2 с „The Heat Is On“ („Жегата е нататък“) от саундтрака на „Ченегето от Бевърли Хилс“. Той има и още една песен на тази позиция — „You Belong to the City“ („Ти принадлежиш на града“) от 1985 — саундтрак на Miami Vice („Маями порок“). Той също участва с песните — „Flip City“ („Нахален град“) към Ghostbusters II ( „Ловци на духове II) и «Part of Me, Part of You» («Част от мен, част от теб») към саундтрака за «Телма и Луис». [редактиране] Възобновяване 13 години след раздялата, е пуснат Игълс кънтри албума, наречен Common Thread: The Songs of The Eagles(1993) («Прост край: Песните на Игълс»). Травис Трит настоява да използва членовете, които са записали Long Run («Дълго бягане») в неговото видео за «Take It Easy» и те отстъпват. След видеото за «Take It Easy» изминава година и групата се събира отново след дълги години на медийна спекулация. Именно тези членове се връщат на сцената — Фрей, Хенли, Уолш, Фелдър и Шмит. «Ние никога не сме се разделяли. Ни само си взехме почивка от 14 години» споделя Фрей на тяхното първо лайв изпълнение през април 1994. Следващото турне ражда лайв албума Hell Freezes Over («Адът замръзва») (наименуван на прочутото изречение на Хенли, който е казал преди, че групата ще се събере отново, когато адът замръзва“, който дебютира на #1 в Billboard чарта и ражда два нови хита — „Get Over It“ („Преодолей го“) и „Love Will Keep Us Alive“ („Любовта ще ни пази живи“). Избухва спор на 2 септември 1996, когато групата посвещава „Peaceful Easy Feeling“ на Садам Хюсеин в американската демократична партия в Лос Анджелис. През 1998 групата е въведена в Рок и Рокендрол зала на славата. По време на церемонията Фрей, Хенли, Фелдър, Уолш и Шмит изпълняват заедно песните Няколко следващи турнета (без Майснер и Лидън) довеждат до нечуван рекорд по продажба на билети. През февруари 2001, Дон Фелдър е изгонен от групата. Започват дълги съдебни дела. През 2003 излиза нов техен сингъл за атаките от 11 септември — „Hole in the world“ („Дупка в света“). На 14 юни 2005, Игълс пускат нова DVD продукция, титулувана „Прощално турне 1 — на живо от Мелбърн“, с две нови песни — „No More Cloudy Days“ („Без повече облачни дни“) и „One Day at a Time“ („Един ден във времето“). Към 2006 Игълс се състоят от Фрей, Хенли, Уолш и Шмит. На „Прощално турне 1 — на живо от Мелбърн“ те са допълвани от още осем музиканта — барабанист/перкусинист (Скот Краго), китарист(Стюарт Смит), двама клавирни изпълнители (Майкъл Томпсън и Уил Холис) и четирима духови изпълнители (Ал Гарт, Бил Армстронг, Крис Мостърт и Грег Смит), които също свирят на цигулка и допълнителна перкусия. Групата прави турне из Европа през лятото на 2006. През май същата година те дават двучасово специално интервю за BBC. Техният пръв студио-албум след 1979 се очаква да бъде наречен The Long Road To Eden („Дългият път към Идън“), който е в процес от няколко години. През август 2006 Джо Уолш предсказа излизане през 2007. В края на частен концерт през януари 2007 Дон Хенли каза, че албумът се очаква в период от 60 до 90 дни. [редактиране] Членове на групата [редактиране] Награди - Игълс са спечелили четири Грами награди: - 1975 Най-добро Поп Вокално Изпълнение от дует, група или хор: „Lyin' Eyes“ („Лъжливи очи“) - 1977 Награда за запис на годината: „Hotel California“ (сингъл) - 1977 Най-добър аранжимент за гласовете: „New Kid in Town“ („Ново дете в града“) - 1979 Най-добро рок вокално изпълнение от дует или група: „Heartache Tonight“ („Главоболие довечера“) - Групата е въведена в Рок и Рокендрол зала на славата през 1998. - На 7 декември, 1999 Американската асоциация на звукозаписните компании почита групата с награда за най-успешно продаван албум на века — Their Greatest Hits (1971-1975) („Техните велики хитове (1971 — 1975)“) - Игълс са въведени в Залата на славата на вокалните групи през 2001. [редактиране] Дискография [редактиране] Студио албуми - Eagles (1 юни, 1972) - Desperado (17 април, 1973) - On the Border (22 март, 1974) - One of These Nights (10 юни, 1975) - Hotel California (8 декември, 1976) - The Long Run (24 септември, 1979) - Eagles Bonus CD from Live in Melbourne (3 декември, 2006) - The Long Road to Eden (30 октомври, 2007) [редактиране] Лайв албуми [редактиране] Компилативни албуми - 1976 Their Greatest Hits (1971-1975) #1 US (27x Platinum), #2 UK - 1982 The Eagles Greatest Hits, Vol. 2 #52 US (11x Platinum) - 1984 The Best of the Eagles (European) #8 UK - 1994 The Very Best of The Eagles (1994) (European) #4 UK - 2000 Selected Works: 1972-1999 (box set) #109 US (1x Platinum) - 2001 The Very Best of the Eagles (2001) (European) #3 UK - 2003 The Very Best of the Eagles (2003) #3 US (3x Platinum), #9 UK (called The Complete Greatest Hits in Europe) - 2005 Eagles Box Set [редактиране] Хит сингли - От Eagles - 1972 „Take It Easy“ #12 US - 1972 „Witchy Woman“ #9 US - 1972 „Peaceful Easy Feeling“ #22 US - От Desperado - 1973 „Tequila Sunrise“ #64 US - 1973 „Outlaw Man“ #59 US - От On the Border - 1974 „Already Gone“ #32 US - 1974 „James Dean“ #77 US - 1974 „Best of My Love“ #1 US - От One of These Nights - 1975 „One of These Nights“ #1 US, #23 UK - 1975 „Lyin' Eyes“ #2 US, #23 UK - 1975 „Take It to the Limit“ #4 US, #12 UK - От Hotel California - 1976 „New Kid in Town“ #1 US, #20 UK, #1 United World Chart - 1977 „Hotel California“ #1 US, #8 UK - 1977 „Life in the Fast Lane“ #11 US - Сингъл, невключен в албум - 1978 „Please Come Home for Christmas“ #18 US, #30 UK - От The Long Run - 1979 „Heartache Tonight“ #1 US, #40 UK - 1979 „The Long Run“ #8 US - 1980 „I Can't Tell You Why“ #8 US - От Eagles Live - 1980 „Seven Bridges Road“ #21 US - От Hell Freezes Over - 1994 „Get Over It“ #31 US - 1994 „Love Will Keep Us Alive“ #1 (Adult Contemporary) US - От The Very Best of the Eagles - 2003 „Hole in the World“ #69 US - Сингъл, невключен в албум - 2005 „No More Cloudy Days“ #3 (Adult Contemporary) US
1.1 2.1 3.1 3.2 3.3 3.4 4.1 4.2 5.1 6.1 7.1 8.1 9.1 9.2 10.1 11.1 12.1 13.1 14.1 14.2 14.3 15.1 15.2 15.3 16.1 16.2 16.3 16.4 16.5 17.1 17.2 17.3 17.4 18.1 18.2 18.3 18.4 18.5 19.1 19.2 19.3 20.1 21.1 21.2 22.1 22.2 22.3 22.4 22.5 22.6 22.7 23.1 23.2 24.1 24.2 25.1 25.2 25.3 25.4 25.5 26.1 27.1 28.1 28.2 28.3 28.4 28.5 29.1 30.1 31.1 32.1 33.1 34.1 35.1 36.1 37.1 38.1 39.1 40.1 41.1 42.1 42.2 43.1 44.1 45.1 46.1 47.1 48.1 49.1 50.1 51.1 52.1 53.1 54.1 55.1 56.1 57.1 58.1 59.1 60.1 61.1 62.1 63.1 64.1 65.1 66.1 67.1 68.1 69.1 70.1 70.2 70.3 71.1 72.1 72.2 72.3 73.1 73.2 73.3 74.1 74.2 74.3 75.1 75.2 75.3 76.1 76.2 76.3 77.1 78.1 79.1 80.1
Bernie LeadonRead on WikipediaTR Click to disable ads for 1 month. Bernard Mathew "Bernie" Leadon, III (born July 19, 1947, in Minneapolis, Minnesota), is an American musician and songwriter, best known as a founding member of the Eagles. Prior to the Eagles, he was a member of two pioneering and highly influential country rock bands, Dillard & Clark and the Flying Burrito Brothers. He is a multi-instrumentalist (guitar, banjo, mandolin, steel guitar, dobro) coming from a bluegrass background. He introduced elements of this music to a mainstream audience during his tenure with the Eagles. Leadon's music career since leaving the Eagles has been low-key, resulting in two solo albums with a gap of 27 years in between. Leadon has also appeared on many other artists' records as a session musician. Your Subjective Opinions General Attitude(Positive or Negative) Which adjectives are appropriate for Bernie Leadon? Please do not hesitate to write your subjective opinions which can not be in wikipedia but may be useful for other visitors of this article. Do you have anything to say about Bernie Leadon? (You don't have to register to write a comment, you can write as anonymous.) Click to disable ads for 1 month. Click to disable ads for 1 month. Contents Early career[edit] Leadon (pronounced "led-un") was born in Minneapolis to Dr. Bernard Leadon, Jr. and Ann Teresa Sweetser Leadon, devout Catholic parents of ten children. His father was an aerospace engineer and nuclear physicist whose career moved the family around the U.S. The family enjoyed music and, at an early age, Bernie developed an interest in folk and bluegrass music. He eventually mastered the 5-string banjo, mandolin and acoustic guitar. As a young teen he moved with his family to San Diego, where he met fellow musicians Ed Douglas and Larry Murray of the local bluegrass outfit, The Scottsville Squirrel Barkers. The Barkers proved a breeding ground for future California country rock talent, including shy, 18-year-old mandolin player Chris Hillman (The Byrds, The Flying Burrito Brothers, Souther-Hillman-Furay Band, The Desert Rose Band), with whom Leadon had a lifelong friendship. Augmented by banjo player (and future Flying Burrito Brother) Kenny Wertz, the Squirrel Barkers eventually asked Leadon to join the group, upon Wertz's joining the Air Force in 1963. His stint in the Scottsville Squirrel Barkers did not last long. In late 1963, his family once again relocated to Gainesville, Florida, when his father accepted a position as Professor of Aerospace Engineering at the University of Florida. Leadon attended Gainesville High School, where he met classmate and future Eagles lead guitarist Don Felder. Felder's band, the Continentals, had just lost guitarist and future Buffalo Springfield & CSNY superstar Stephen Stills. Upon Leadon's joining the group, rechristened Maundy Quintet, they gigged locally, even sharing the bill with future Gainesville legend Tom Petty and his early band the Epics (a band that also included Bernie's brother, musician Tom Leadon). A call from ex-Squirrel Barker Larry Murray in 1967, to join his fledgling psychedelic country-folk group, Hearts & Flowers, was enticement enough for Leadon to move to California, where he quickly fell in with the burgeoning L.A. folk/country rock scene. Leadon recorded one album with the band: their sophomore effort, Of Horses, Kids, and Forgotten Women for Capitol Records. The record was a local hit but failed to make much of a dent on the national album charts. Discouraged, the group disbanded in 1968. By late 1968, Leadon had befriended bluegrass/banjo legend Doug Dillard, late of the Dillards. While crashing at Dillard's pad, informal jam sessions with prolific songwriter and ex-Byrds member Gene Clark began to take shape, and morphed into what eventually became Dillard & Clark, a seminal country-rock band who laid the groundwork for the country-rock sound that dominated the L.A. music scene for the next decade. In 1968, the group recorded their classic and highly influential LP, The Fantastic Expedition of Dillard & Clark. The album featured Leadon's warm and distinctive backing vocals and impressive multi-instrumental work. The album's highlights include several compositions co-written with Clark, most notably the future Eagles staple (and somewhat of a signature song for Leadon) from their debut album, "Train Leaves Here This Morning". Leadon left Dillard & Clark in 1969, eventually reconnecting with ex-Squirrel Barker (and ex-Byrd) Chris Hillman, who asked him to join his fledgling country-rock outfit, The Flying Burrito Brothers, a band that Hillman had formed a year earlier with fellow ex-Byrd, Gram Parsons. Leadon recorded two albums with the group: Burrito Deluxe and the post-Parsons LP, The Flying Burrito Bros. After the latter album's release in 1971, Leadon had tired of the band's lack of commercial success and decided to leave the band to pursue an opportunity to play with three musicians he had gelled with while moonlighting in Linda Rondstadt's backing band that summer. He struck paydirt with this next band, the Eagles, which launched his career and the country-rock genre into the stratosphere. Eagles[edit] Leadon was the last member to join the Eagles, a band initially formed by guitarist/singer Glenn Frey, drummer/singer Don Henley, and former Poco bassist/singer Randy Meisner. Leadon is often credited with helping shape the band's early country-rock sound, bringing his strong sense of harmony as well as his country, bluegrass and acoustic sensibilities to the group. Upon the release of their debut album, Eagles, the group met with near instantaneous success, due largely to the strength of their hit singles, "Take It Easy", "Peaceful Easy Feeling" and "Witchy Woman" (co-written by Leadon and Henley), all of which highlighted Leadon's multi-instrumental talent on electric guitar, B-Bender, banjo, and harmony vocals. Their follow-up, Desperado, was another strong country-rock venture highlighted by the classics "Tequila Sunrise" and the title track. Leadon had a prominent role on the album, but it was met by surprisingly lukewarm reviews and lackluster sales. As a result, the band attempted to distance itself from the "country rock" label for their third album On the Border. In doing so, Leadon encouraged the group to recruit his old friend, guitarist Don Felder, to the band. The result was the guitar-heavy top ten hit "Already Gone". The album also included "My Man", Leadon's touching tribute to his old bandmate and friend, Gram Parsons, who had died of a drug overdose the year prior at Joshua Tree National Monument in southeastern California. With the wild success of On the Border and its follow-up smash, One of These Nights, tension within the band grew, as Leadon grew increasingly frustrated by the band's direction away from his beloved country and bluegrass and toward AOR stadium rock. He famously quit the band in 1975 by pouring a beer over Glenn Frey's head.[1] He later cited a need to get healthy and break the vicious cycle of touring, recording and heavy drug use that was rampant within the band. Upon his departure, Asylum Records released Their Greatest Hits (1971–1975), which highlighted the band's Leadon years and went on to become the biggest-selling album of all time for sales in excess of 42 million units, awarded to the band members by the RIAA. He was replaced by former James Gang guitarist/singer, Joe Walsh. Although it has long been believed that he left because he was dissatisfied with the band moving into rock and roll, Leadon denies it and said in 2013: "That's an oversimplification; it implies that I had no interest in rock or blues or anything but country rock. That's just not the case. I didn't just play Fender Telecaster. I played a Gibson Les Paul and I enjoyed rock & roll. That's evident from the early albums." Later career[edit] Upon leaving the Eagles, Leadon retreated from the limelight, only to resurface in 1977 with musician friend Michael Georgiades for his first solo album, Natural Progressions. In 1985, he recorded an album of bluegrass and gospel favorites under the name Ever Call Ready, featuring Chris Hillman and Al Perkins, and also had a short stint with the Nitty Gritty Dirt Band in the late 1980s. In 1993, he became a member of Run C&W, a novelty group singing Motown hits "bluegrass style", recording two albums for MCA Records. In 1998, Leadon reunited with the Eagles in New York City for the band's induction into the Rock and Roll Hall of Fame. All seven current and former Eagles members performed together on "Take It Easy," and "Hotel California". In 2004, he released his second solo effort in 27 years, Mirror. He currently resides in Nashville, Tennessee, where he is a well-regarded and well-respected session musician and producer, considered by many as one of the early pioneers of the country-rock genre. Leadon is currently on tour with the Eagles for the duration of their "History of the Eagles" tour. Eagles songs[edit] Eagles songs written or co-written by Bernie Leadon[edit] - "Train Leaves Here This Morning" from Eagles (co-written with Gene Clark) - "Earlybird" from Eagles (co-written with Randy Meisner) - "Witchy Woman" from Eagles (co-written with Don Henley) - "Twenty-One" from Desperado - "Bitter Creek" from Desperado - "Saturday Night" from Desperado (co-written with Meisner, Henley, and Glenn Frey) - "My Man" from On the Border - "On The Border" from On the Border (co-written with Henley/Frey) - "Hollywood Waltz" from One of These Nights (co-written with brother Tom Leadon and Henley/Frey) - "Journey Of The Sorcerer" from One of These Nights. This piece was used as the theme music for the radio, television and film versions of The Hitchhiker's Guide to the Galaxy - "I Wish You Peace" from One of These Nights (co-written with Patti Davis) Eagles songs with Bernie Leadon on lead vocals[edit] - "Train Leaves Here This Morning" from Eagles - "Earlybird" from Eagles - "Twenty-One" from Desperado - "Bitter Creek" from Desperado - "My Man" from On the Border - "On the Border" (co-lead vocal in the bridge ["Never mind your face, just show us your card"]) from On the Border - "I Wish You Peace" from One of These Nights' Eagles songs with Bernie Leadon on lead guitar[edit] - "Take It Easy" from Eagles - "Most Of Us Are Sad" from Eagles - "Nightingale" from Eagles - "Train Leaves Here This Morning" from Eagles(co-lead guitar with Frey) - "Peaceful Easy Feeling" from Eagles - "Twenty-One" from Desperado *banjo - "Tequila Sunrise" from Desperado - "Saturday Night" from Desperado *mandolin - "Bitter Creek" from Desperado - "Already Gone" from On The Border (co-lead with Felder and Frey) - "Midnight Flyer" from On The Border *banjo - "My Man" from On The Border *pedal steel guitar - "James Dean" from On The Border - "Hollywood WaltzOne Of These Nights*mandolin - "Journey Of The SorcererOne Of These Nights*banjo - "Lyin'EyesOne Of These Nights References[edit] - ^ Eliot, Marc (2005). To the Limit: The Untold Story of the Eagles, p. 131. Da Capo Press. Sources[edit] - Elliot, Marc (1998). To the Limit: The Untold Story of the Eagles. Little, Brown. - Einarson, John (2001). Desperados: The Roots of Country Rock. Cooper Square Press. - Einarson, John (2005). Mr. Tambourine Man: The Life and Legacy of the Byrds' Gene Clark. Backbeat books. - Felder, Don with Holden, Wendy (2008). Heaven and Hell: My Life in the Eagles (1974-2001). Wiley. - Einarson, John with Hillman, Chris (2008). Hot Burritos: The True Story of The Flying Burrito Brothers. Jawbone Press. External links[edit] - The Complete Hearts and Flowers Liner Notes - The Scottsville Squirrel Barkers - Rock of Ages' Bernie Leadon Interview