http___en.wikipedia.org_wiki_Icelandic_independence_movement_2.xml
1.1 2.1 2.2 2.3 2.4 2.5 2.6 3.1 4.1 6.1 7.1 8.1 9.1 10.1 11.1 12.1 13.1 14.1 14.2 14.3 15.1 15.2 15.3 15.4 16.1 16.2 16.3 16.4 16.5 16.6 17.1 18.1 19.1 19.2 19.3 19.4 19.5 19.6 19.7 20.1 21.1 21.2 21.3 21.4 21.5 21.6 21.7 22.1 22.2 23.1 24.1 24.2 24.3 24.4 24.5 25.1 26.1 26.2 26.3 26.4 26.5 26.6 27.1 27.2 28.1 29.1 29.2 29.3 29.4 29.5 30.1 31.1 32.1 32.2 32.3 32.4 32.5 32.6 32.7 33.1 34.1 34.2 34.3 34.4 34.5 34.6 34.7 35.1 36.1 36.2 36.3 37.1 38.1 38.2 38.3 38.4 38.5 39.1 39.2 40.1 41.1 41.2 41.3 41.4 41.5 41.6 42.1 42.2 43.1 44.1 44.2 44.3 44.4 44.5 45.1 46.1 46.2 46.3 46.4 46.5 47.1 48.1 48.2 48.3 48.4 48.5 48.6 48.7 49.1 50.1 50.2 50.3 50.4 51.1 51.2 51.3 52.1 52.2 52.3 52.4 52.5 52.6 53.1 53.2 54.1 55.1 55.2 55.3 56.1 56.2 56.3 57.1 58.1 59.1 59.2 59.3 59.4 59.5 60.1 60.2 61.1 62.1 62.2 62.3 62.4 62.5 62.6 62.7 62.8 62.9 62.10 63.1 63.2 64.1 65.1 65.2 65.3 65.4 65.5 66.1 66.2 66.3 66.4 66.5 66.6 66.7 66.8 66.9 67.1 67.2 67.3 67.4 68.1 68.2 68.3 68.4 69.1 69.2 70.1 71.1 71.2 71.3 71.4 71.5 72.1 73.1 73.2 74.1 74.2 75.1 75.2 76.1 76.2 76.3 76.4 77.1 77.2 77.3 77.4 78.1 78.2 78.3 78.4 79.1 79.2 79.3 79.4 80.1 80.2 80.3 81.1 82.1 83.1 84.1 85.1 86.1 87.1 88.1 89.1 90.1 91.1 92.1 93.1 94.1
История на Исландия Първите народи, които заселват Исландия са норвегите през IX век. През 930 г. е създаден първият парламент (Алтинг), който е най-старият управляващ орган в света, съществуващ и до днес. През XIV в. тези земи попадат под датска власт, от която се освобождават през 1918 г., но за парична единица все още се използва датската крона. Републиката е провъзгласена през 1944 г. По времето на Втората световна война държавата е окупирана от САЩ и Великобритания и воюва на страната на съюзниците. Между 1972 и 1976 г. избухва „рибарска война“ между Исландия и Великобритания, причината за която е разширението на исландската акватория. Съдържание - 1 Ранна история - 3 Създаване на държава (930-1262) - 4 Малък ледников период - 5 Под властта на норвежки и датски крале (1262-1944) - 6 Република Исландия - 7 Допълнително четене - 8 Източници - 9 Външни препратки Ранна история[редактиране | edit source] В геологическо отношение Исландия е много млад остров. Той е започнал да се оформя преди около 20 милиона години чрез серия от вулканични изригвания по Средно-атлантическия подводен хребет. Исландската вулканична дейност също спомага отчасти за създаването на острова. Исландия за дълго време остава един от малкото по-големи острова, ненаселени от хора. Има теории, че земята, наречена Тул от гръцкия търговец Питей, е всъщност Исландия, макар че е малко възможно с оглед описанието на земята като земеделска страна с много мляко, мед и плодове. Точната дата, когато човешки крак стъпва за пръв път на остров Исландия, и до днес остава неясна. Древноримски монети, датиращи от III в., са открити в Исландия, но не се знае дали са донесени на острова по това време или са дошли с викингските заселници, след като монетите са парична единица векове наред. Съществуват писмени доказателства, че ирландски монаси са се заселили в Исландия преди пристигането на норвегите[1]. Но от страна на археологията няма никакви подкрепящи доказателства за тази теза. Ученият от XII в. Ари Торгилсон пише в книгата си Ислендингабок, че малки звънци, подобни на тези, използвани от ирландските монаси, са намерени от заселниците. Такива артефакти не са открити от археолозите. Някои исландци твърдят, че са наследници на ирландския крал Кървал мак Дунлънге (за тях Кярвал Ираконунг), когато се създава известната книга Ланднамабок, описваща подробно заселването на Исландия. Заселване (874-930)[редактиране | edit source] Откриване[редактиране | edit source] Според книгата Ланднамабок Исландия е открита от Надод, един от първите заселници на Фарьорските острови, който плава от Норвегия до въпросните острови, но се губи и достига до източните брегове на Исландия. Надод кръщава земята Snæland (Снежна земя). Шведският моряк Гардар Сваварсон също случайно достига до брега на Исландия. Той открива, че тя е остров и го кръщава Garðarshólmi (буквално островчето на Гардар), оставайки в местността, където сега се намира град Хусавик, за през зимата. Първият скандинавец, който умишлено плава до Garðarshólmi е Флоуки Вилгертарсон, познат още като Хафна-Флоуки (Гарвана Флоуки). Флоуки прекарва зимата в областта Бардастрьонд. Времето е сурово и студено, така че когато Флоуки забелязва парчета откъснати ледове да плават измежду фиордите, той дава сегашното име на острова, а именно Ísland (Исландия - Ледена земя). Първият заселник[редактиране | edit source] Традиционно се смята, че първият заселник на остров Исландия е скандинавският вожд Ингоулвур Артнаршон. Според историята той хвърлил две резбовани дървени дънери през борда и се заклел да се засели там, където дънерите спрат. Корабът му пътувал по бреговете, докато двете резбовани дървета не са открити на югозападния полуостров, днес познат като Рейянескаги. Там се заселва със семейството си през около 874 г. на място, наречено Рейкявик (залив на пушека) заради геотермичните пари, издигащи се от земята. Това място впоследствие става столица и най-голям град на днешна Исландия. Ала има теории, че Ингоулвур Артнаршон може да не е първият човек, заселил се за постоянно на острова. Възможно е един роб на Гардар Сваварсон на име Натфари да остава в Исландия, след като господарят му отплава обратно към Скандинавия. По-голямата част от информацията за този период на заселване идва от Ланднамабок, писана приблизително три века след времето на първия заселник. Археологически открития в Рейкявик потвърждават датата, дадена в книгата - през около 870 г. на остров Исландия вече има заселници. Последвало заселване[редактиране | edit source] Ингоулвур е последван от много други скандинавски вождове, техните семейства и роби, които се заселват трайно по всички територии на острова през следващите десетилетия. Тези хора са основно от норвежки, ирландски и шотландски произход като повечето от тях са роби на скандинавските вождове според исландските саги, Ланднамабок и други документи. Едно обяснение за това преселване е бягство от суровото управление на Харалдюр Харфагри (Харалд Прекрасната коса), който по това време обединява някои части от днешна Норвегия. Смята се също, че по това време западните фиорди на Норвегия са просто пренаселени по това време. Според книгата Ислендингабок на Ари Торгилсон, която е написана по-късно и е по-непълна от Ланднамабок, целият остров е населен за около 60 години, което вероятно означава, че всяка територия е под властта на някоя група от заселници. Създаване на държава (930-1262)[редактиране | edit source] През 930 г. управляващите вождове създават събрание, наречено Алтинг/и (Alþingi). Тази ранна форма на парламент се свиква всяко лято в Тингветлир, където представителните вождове (Goðorðsmenn или Goðar) променят и поправят закони, решават спорове и назначават съдии. Законите не се записват, а вместо това са запаметявани от избран говорител (lögsögumaður - льогсьогумадюр). Алтингът се смята за най-старият парламент в света. Важно е да се спомене, че няма централизирана изпълнителна власт, тоест законите са прилагани само от самите хора. Това води до кървави вендета, които дават предостатъчно материал за писателите на исландските саги. По време на тези мирни години Исландия се радва на непрекъснат растеж и укрепване. Колонии от този период са открити по югоизточните брегове на Гренландия и Източна Канада, а сагите като Айрикс и Гренлендинга говорят за приключенските изследователски пътешествия на заселниците. Покръстване[редактиране | edit source] Заселниците на Исландия в по-голямата си част са езичници, които се кланят на нордическите богове от скандинавската митология като например Один, Тор, Балдур, Фриг, Фрейя и др. Ала през X век започва политическо напрежение от страна на континенталната част на Европа, която изисква Исландия да бъде покръстена. В края на хилядолетието много знатни исландци преминават към новата вяра. През 1000 г., когато гражданска война между религиозните групи изглежда неминуема, Алтингът избира един от вождовете - Торкейр Льоусветнинкакоди, да разреши религиозния проблем чрез арбитраж. Той решава, че е правилно цялата страна да бъде покръстена, но на езичниците да се разреши да изповядват своята вяра тайно. Първият исландски епископ е Ислейф Кизюрарсон, който е ръкоположен от епископ Адалберт от Бремен през 1056 г. Гражданска война и край на държавата[редактиране | edit source] През XI и XII век централизирането на властта успява да се пребори с институциите на държавата, като предишните сравнително независими местни фермери и вождове предават управлението в ръцете на няколко аристократични семейства и техните водачи. Периодът от около 1200 до 1262 е познат като Sturlungaöld - Епохата на Стурлунките. Името идва от Стурла Тордарсон и неговите синове Тордюр, Сигхватюр и Снори, които са от един от двата клана, борещи се за власт над Исландия. Техните междуособици създават опустошения в страната, съставена почти изцяло от фермери, които не могат да си позволят да пътуват далече от своите земи, за да се бият на страната на водачите си. През 1220 Снори Стурлусон става васал на Хокон IV Норвежки; племенникът му Стурла Сигхватсон също става васал през 1235 г. Стурла използва силата и влиянието на семейството Стурлункар, за да започне война срещу другите кланове в Исландия. След десетилетия на конфликти исландските вождове се съгласяват да признаят върховната власт на Норвегия и подписват Старата Спогодба (Gamli sáttmáli), създавайки съюз със норвежката монархия. Малък ледников период[редактиране | edit source] Приблизително когато Исландия става васална държава на Норвегия, се случва промяна в климата - феномен, днес наречен Малък Ледников период. Зимите в области около Северния полярен кръг като Гренландия и Исландия стават по-дълги и по-студени за сметка на другите сезони. И понеже Исландия е най-вече страна на фермери в добри времена, промените в климата водят до трудности и изнемогване на населението. Отглеждането на ечемик - основната житна култура, става все по-трудно, а добитъкът изисква допълнителни фуражни храни, за да издържи по-дългите зими. Исландците започват да търгуват за жито с континентална Европа, което се оказва доста скъпо. За щастие църковните пости увеличават търсенето на чироз (най-вече от треска), който лесно се улавя и приготвя в Исландия. По този начин чирозът става неделима част от икономиката на държавата[2]. Под властта на норвежки и датски крале (1262-1944)[редактиране | edit source] Малко промени настъпват през десетилетията, последвали спогодбата. Затвърдяването на властта на Норвегия в Исландия е бавно, а Алтингът смята да задържи своята съдебна и законодателна власт. Въпреки това християнските духовници получават уникална възможност да добият големи богатства благодарение на данък десятък, а властта постепенно преминава в църковните власти, след като двамата исландски епископи в Скаулхолт и Хоулар получават земя за сметна на старите племенни вождове. Датско владичество[редактиране | edit source] Исландия остава под норвежка власт до 1380 г., когато смъртта на Олав IV поставя завършек на неговата династия. Норвегия (и следователно Исландия) стават част от Калмарската уния заедно с Швеция и Дания, но Дания е водещата сила. За разлика от Норвегия, Дания не се нуждае от исландския риболов и вълна. Това е причината за драматичен дефицит в исландската търговия, а резултатът е, че не се строят нови кораби за континентална търговия. Малката гренландска колония, създадена в края на X век, изчезва напълно преди 1500 г. Заедно с приемането на абсолютната монархия в Дания-Норвегия през 1660 от Фредерик III исландците губят своята автономност към короната, включително и правото си да гласуват и избират закони. Дания обаче не подпомага Исландия и не им осигурява защита, което се доказва през 1627 г., когато османски пирати върлуват над исландските брегове, вземат в плен и продават в робство почти 300 исландци. Реформация[редактиране | edit source] Към средата на XVI век Кристиан III започва да налага лутеранство на своите поданици. Йоун Арасон и Йогмюндюр Паулсон, католическите епископи на Скаулхолт и Хоулар, се противопоставят на усилията на Кристиан да развие реформаторски настроения в Исландия. Йогмюндюр е депортиран от датските власти през 1541 г., но Йоун Арасон оказва съпротива. Борбата срещу реформацията завършва през 1550 г., когато Арасон е заловен подир загубата в битката при Саудафетл, където противниковите сили за водени от Дади Гюдмюнтсон. Йоун Арасон и двамата му синове са обезглавени в Скаулхолт. Впоследствие исландците преминават към лутеранството и остават основно протестанти до ден днешен. През 1602 г. на Исландия е забранено да търгува с други държави освен Дания по заповед на датското правителство. Датският монопол и власт остават до края на 1854 г. Движение за независимост[редактиране | edit source] През XVIII век климатичните условия се влошават и в Исландия се записват най-ниските температури от установяването на колонии. Отгоре на всичко вулканът Лаки избухва през 1783 г., изхвърляйки 12,5 км3 лава. Наводнения, пепел и изпарения убиват над 9 хил. деши и 89% от добитъка. Последвалият глад е причината за измирането на четвърт на населението на Исландия. Този период е познат като Мъглива беда (исландски: Móðuharðindin). Когато двете кралства на Дания и Норвегия се разделят вследствие на Килския договор от 1814 г., пряк резултат от Наполеоновите войни, Дания запазва власт над Исландия, която остава зависима държава. През XIX век климатът на Исландия продължава да се влошава. Поради тази причина голям брой преселници отпътуват за Новия свят или по-точно - Манитоба в Канада. Въпреки всичко ново национално съзнание се заражда в зависимата държава, вдъхновено от романтичните идеали на континентална Европа. Движението за независимост се развива благодарение на Йоун Сиюрдсон. През 1843 е сформиран нов алтинг с ролята на съветническо събрание. Собствено правителство и суверенитет[редактиране | edit source] През 1874 г. - хиляда години след първия признат заселник, Дания дава право на собствено управление на Исландия, което право бива отново отменено през 1904 г. Конституцията от 1874 г. е прегледана и редактирана през 1903 г. и министър по исландските въпроси, чиято резиденция е в Рейкявик, става отговорен за Алтинга. Първият такъв министър е Ханес Хафстейн. На 1 декември 1918 г. е сключен договор с Дания, който признава Исландия за напълно суверенна държава - Кралство Исландия, което обаче се обединява с Дания в лична уния, над която властва датския крал. Исландия избира свой собствен флаг и пожелава Дания да я представя по външни въпроси и защита. Решено е договорът да бъде преразгледан през 1940 г. и да бъде анулиран в случай, че три години след това не се достигне до съгласие. ВСВ и създаването на република[редактиране | edit source] Окупацията на Дания от Нацистка Германия започва на 9 април 1940 г., при което връзката между Исландия и Дания става значително ограничена. Като резултат на 10 април Парламентът на Исландия (Алтингът) решава да поеме контрол над външните работи, избирайки временен губернатор - Свейтн Бьосон, който впоследствие става и първият президент на републиката. По време на първите години от Втората световна война Исландия запазва позиция на неутралност, действайки едновременно срещу британски и немски сили, нарушаващи правилата на неутралитета. На 10 май 1940 г. британски военни сили започват инвазия на Исландия, като отплават за Рейкявик, поставяйки начало на Операция Форк. Правителството на Исландия надига глас на протест срещу това, което те наричат „очевидно потъпкване“ на исландската неутралност. В деня на инвазията министър-председателят Херман Йоунасон прочита изявление по радиото, казвайки на исландците да се държат учтиво с британските войници сякаш са гости. Окупацията на Исландия от Съюзниците продължава през цялата война. Във апогея на своята окупация в Исландия британците имат около 25 хил. войници, намиращи се на исландска територия. Всичко, което вършат, е да елиминират нуждата от работна ръка в околността на Рейкявик и стратегически важните места. През юли 1941 отговорността за защита на Исландия пада върху плещите на Съединените щати според Американско-Исландското съглашение за защита. Британците се нуждаят от всички свои сили у дома и поради това принуждават Алтинга да се съгласи американски сили да окупират острова. Над 40 хил. войници са разположени в Исландия, което надвишава броя на всички пълнолетни мъже на острова. По това време Исландия има население от около 120 000 души. След референдум Исландия става независима република на 17 юни 1944 г., докато Дания все още е окупирана от Германия. Въпреки това датският крал Кристиан X изпраща поздравително съобщение на исландския народ. Република Исландия[редактиране | edit source] Исландия просперира по време на войната, натрупвайки значителни валутни резерви в чуждестранни банки. Правителството, съставено от три партии: консервативната (Sjálfstæðisflokkurinn), социалдемократите (Alþýðuflokkurinn) и социалистите (Sósíalistaflokkurinn), решава да изразходва валутните фондове за цялостен ремонт на рибарските съдове, построяване на предприятия за обработка на рибата и фундаментално подобряване на земеделието. Тези действия целят да запазят стандарта на живот в Исландия все така висок, какъвто е бил през годините на войната. Данъчната политика на правителството е стриктна, а целта им е да създадат нужната индустриална инфраструктура за развита, богата страна. Счита се за основно запазването на процента на безработните до абсолютен минимум и защитата на рибарската индустрия чрез валутни манипулации и други средства. Поради зависимостта на страната от непостоянния риболовен улов и на търсенето на рибни продукти от други страни, икономиката на Исландия остава доста нестабилна до 90-те години на XX век, когато бива разнообразена и капитали са вложени в най-различни предприятия. Членство в НАТО[редактиране | edit source] През октомври 1946 г. правителствата на Исландия и САЩ се договарят за преустановяването на американската отговорност за защитата на острова, ала САЩ запазва определени права в Кеплавк, като например правото на военно присъствие там в случай на военно положение. Исландия става член на НАТО на 30 март 1949 г. с уговорката, че ще вземе участие в офанзивни действия срещу други нации. Членството се случва посред анти-НАТО бунт в Исландия. След началото на Корейската война през 1950 г. и съгласно с желанието на военните власти на НАТО Съединените щати и Алтингът оново се договарят САЩ да поеме отговорността за защитата на Исландия. Този договор за защита, подписан на 5 май 1951 г., е основата на полемичното военно присъствие на американски сили на острова до 2006 г. Макар военните сили на САЩ вече да не присъстват в Исландия, Съединените щати все още носят отговорност за защитата на острова чрез НАТО. Исландия запазва силни връзки с останалите северни държави на Стария континент. Като следствие от това Норвегия, Дания, Германия и други европейски страни увеличават своето сътрудничество с Исландия след оттеглянето на американските сили. Рибарска война[редактиране | edit source] Рибарската война е серия от конфликти между Исландия и Обединеното кралство от края на 50-те до средата на 70-те години на XX век. Тя се разделя основно на три фази (етапи). Първата фаза започва през 1958 г., когато Великобритания не успява да попречи на Исландия да разшири водите, в които исландци ловят риба, от 7 на 22 км (4 до 12 мили) от брега на Исландия. Втората фаза трае от 1972 до 1973 г., когато Исландия увеличава водните граници до 93 км (50 мили). Третата фаза на рибарската война започва през ноември 1975 г., когато Исландия отново разширява риболовната си акватория от 93 на 370 км (от 50 на 200 мили). Великобритания не признава правото на Исландия да прави подобни разширения и продължава риболова в неуредените акватории, което представлява и третия път, когато двете държави са в лоши отношения заради права върху риболова. Исландия използва общо осем кораба: шест кораба брегова охрана и два построени в Полша траулера, за да подсили контрола над разширените си граници за риболов. Обединеното кралство отговаря с 22 фрегати, 7 провизионни кораба, 9 влекача и три помощни кораба за защита на 40-те траулера. Макар и от двете страни да се предприемат съвсем малко военни действия по време на 7-месечния конфликт, няколко кораба се сблъскват, причинявайки щети на плавателните съдове. Има ранени и загинали от екипажите[4]. Ситуацията става сериозна, когато Исландия заплашва да затвори авиобаза на НАТО в Кеплавик, което, както се смята по тогавашните военни разбирания по време на Студената война, би затруднило способността на НАТО да защитава Атлантическия океан от СССР. Като резултат британското правителство се съгласява рибарските кораби на Обединеното кралство да стоят извън границите за риболов на Исландия (370 км)[5]. Икономическа реформа и членство в ЕИЗ[редактиране | edit source] През 1991 г. Независимата партия, водена от Тавид Отсон, съставя коалиционно правителство със социалдемократите. Политиката на това правителство задвижва процесите по образуването на свободен пазар, приватизирайки значителен брой малки и големи компании. Сетне Исландия става членка на Европейската икономическа зона през 1994 г. Икономическата стабилност се засилва и предишната хронична инфлация е намалена драстично. През 1995 г. Независимата партия формира коалиционно правителство с Прогресивната партия. Заедно те продължават политиката на свободния пазар, приватизирайки две големи банки и националната телекомуникационна компания Симитн. Данък доход за корпоративните предприятия е намален на 18% (от около 50% в началото на десетилетието), данък наследство е значително намален, а данък богатство е напълно премахнат. Система от индивидуални квоти, за които е възможно прехвърляне, представена за пръв път през 70-те, бива доразвита. Коалиционното правителство остава на власт след относително успешни избори през 1999 и 2003 г. През 2004 г. Тавид Отсон се отказва от поста си като министър-председател след 13 години служба. Хатлтоур Аускримсон, водач на Прогресивната партия, става министър-председател от 2004 до 2006 г., последван от Кейр Хорде - наследникът на Отсон като водач на Независимата партия. След временната рецесия в началото на 90-те икономическият растеж е значителен - около 4%/година (средно от 1994 г.). Правителствата в периода 1990-2010 сляпо се придържат към устойчива външна политика, насочена към стабилна връзка със САЩ. Тази политика обаче е силно полемична вътре в Исландия. Това естествено води до задължителна подкрепа на действията на НАТО в Косовската война и участието по време на инвазията на Ирак през 2003 г. През март 2006 г. Съединените щати обявяват, че имат намерение да изтеглят по-голямата част от исландските защитни сили. На 12 август 2006 г. последните четири изтребителя F-15 напускат исландското въздушно пространство. САЩ затваря авиобазата в Кеплавик през септември същата година. След изборите през май 2007 г. Независимата партия, водена от Кейр Хорде, остава на власт, включена в нова коалиция със Социалдемократичния съюз. Финансова криза[редактиране | edit source] През октомври 2008 г. Исландската банкова система се срива, което кара държавата да търси големи заеми от МВФ и други държави. Всеобщи протести в края на 2008 г. и началото на 2009 г. водят до оставка на правителството на Кейр Хорде, което е заместено на 1 февруари 2009 г. от коалиционно правителство, водено от Социалдемократичния съюз и движението на зелените. Министър Йоухана Сиюрдардоухтир е назначена за министър-председател. Провеждат се избори през април същата година, след които коалиционното правителство продължава да управлява. Допълнително четене[редактиране | edit source] - Axel Kristinsson. "Is there any tangible proof that there were Irish monks in Iceland before the time of the Viking settlements?" (2005) на английски и исландски - Bergsteinn Jónsson and Björn Þorsteinsson. "Íslandssaga til okkar daga" Sögufélag.[1] Reykjavík. - Byock, Jesse. Medieval Iceland: Society, Sagas and Power University of California Press (1988) ISBN 0-520-06954-4 ISBN 0-226-52680-1 - Guðmundur Hálfdanarson;"Starfsmaður | Háskóli Íslands". Hug.hi.is. "Historical Dictionary of Iceland" Scarecrow Press. Maryland, USA. - Gunnar Karlsson. "History of Iceland" Univ. of Minneapolis. (2000) ISBN 0-8166-3588-9 "The History of Iceland (Gunnar Karlsson) - book review". Dannyreviews.com. - Gunnar Karlsson. "Iceland's 1100 Years: History of a Marginal Society". Hurst. London. - Helgi Skúli Kjartansson; "Helgi Skúli Kjartansson". Starfsfolk.khi.is. 2004-09-26. "Ísland á 20. öld". Reykjavík. - Miller, William Ian; "University of Michigan Law School Faculty & Staff". Bloodtaking and Peacemaking: Feud, Law, and Society in Saga Iceland. University Of Chicago Press (1997) ISBN 0-226-52680-1 Източници[редактиране | edit source] - ↑ Ирландски монах и географ от 9 век Дикуил описва Исландия в своята творба Liber de Mensura Orbis Terrae - ↑ ((en)) Информация за храната в Исландия през Средните векове - ↑ ((en)) Исландия:Ничие дете - 22 април 1940 г. - ↑ ((en)) Информация за Рибарската война - ↑ „Now, Cod Peace“ - Time, 14 юни 1976, стр. 37 - ↑ ((en)) Moody, Jonas (2009-01-30) - Iceland Picks the World's First Openly Gay PM - ↑ ((en)) First gay PM for Iceland cabinet, BBC News Външни препратки[редактиране | edit source] - ((de)) История и култура на Исландия - ((en)) Вилхйалмюр Йортн Вилхялмсон - Исландия, евреите и антисемитизмът - ((en)) Антични исландски карти - ((en)) Обстоен текст за Исландия като цяло - ((en)) История на Исландия в EuroDocs
1.1 2.1 3.1 3.2 3.3 3.4 4.1 5.1 5.2 5.3 6.1 6.2 6.3 7.1 8.1 8.2 9.1 9.2 9.3 9.4 10.1 10.2 10.3 11.1 12.1 12.2 12.3 12.4 13.1 13.2 13.3 13.4 14.1 15.1 16.1 17.1 18.1 19.1
Icelandic independence movement The Icelandic Independence movement (Icelandic: Sjálfstæðisbarátta Íslendinga) was the collective effort made by Icelanders to achieve self-determination and independence from the Kingdom of Denmark throughout the 19th and early 20th century. Iceland received a constitution and limited home rule in 1874. A minister for Icelandic affairs was appointed to the Danish cabinet in 1904. Full independence was granted in 1918 through the Danish-Icelandic Act of Union. This was followed by the severance of all ties to Denmark with the declaration of the republic in 1944. Background[edit] Through the signing of the Old Covenant in 1262, following the civil strife of the Age of the Sturlungs, Icelanders had relinquished sovereignty to Haakon IV, King of Norway. Iceland remained under Norwegian kingship until 1380, when the death of Olav IV of Norway extinguished the Norwegian male royal line. Norway (and thus Iceland) then became part of the Kalmar Union, along with Sweden and Denmark, with Denmark as the dominant power. Unlike Norway, Denmark did not need Iceland's fish and homespun wool. This created a dramatic deficit in Iceland's trade, and as a result, no new ships for continental trading were built. The ensuing centuries saw Iceland becoming one of the poorest countries in Europe. Nationalist movement[edit] Around the middle of the 19th century a new national consciousness was revived in Iceland, led by Danish-educated Icelandic intellectuals who had been inspired by romantic and nationalist ideas from continental Europe. The most notable of these were the so-called Fjölnismenn—poets and writers for the journal Fjölnir— Brynjólfur Pétursson, Jónas Hallgrímsson, Konráð Gíslason and Tómas Sæmundsson. Meanwhile, an independence movement developed under Jón Sigurðsson. In 1843, a royal decree re-established a national parliament, the Althing, as a consultative assembly. It claimed continuity with the Althing of the Icelandic Commonwealth, which had remained for centuries as a judicial body and had been abolished in 1800. The advocates of Icelandic independence pursued their aims peacefully, soliciting Danish officials via legal means. The struggle for independence reached its height in 1851 when the Danes tried to pass new legislation, the requests of which the Icelanders ignored. The Icelandic delegates, under the leadership of Jón Sigurðsson, passed their own proposal, much to the displeasure of the King's agent, who dissolved the meeting. This caused Sigurðsson to rise up with his fellow delegates and utter the phrase Vér mótmælum allir ("We all protest"). Home rule and independence[edit] In 1874, a thousand years after the first acknowledged settlement, Denmark granted Iceland home rule. By the end of the 19th century, the various efforts made on behalf of Iceland had their desired result. The constitution, written in 1874, was revised in 1903, and a minister for Icelandic affairs, residing in Reykjavík, was made responsible to the Althing . Hannes Hafstein served as the first Minister of Iceland from 31 January 1904 until 31 March 1909. The Act of Union, signed on 1 December 1918 by Icelandic and Danish authorities, recognized Iceland as a fully sovereign state (the Kingdom of Iceland), joined with Denmark in a personal union with the Danish king. Iceland established its own flag and asked Denmark to represent its foreign affairs and defense interests. The Act would be up for revision in 1940 and could be revoked three years later if agreement was not reached. Union through the Danish king was finally abolished altogether in 1944 during the occupation of Denmark by Nazi Germany, when the Alþing declared the founding of the Republic of Iceland. See also[edit] - Kingdom of Iceland - Danish realm - Constitution of Denmark - Greenlandic independence - Faroese independence