http___en.wikipedia.org_wiki_New_Testament_view_on_Jesus__life.xml
1.1 2.1 2.2 3.1 3.2 4.1 4.2 5.1 5.2 6.1 6.2 7.1 7.2 7.3 8.1 9.1 10.1 11.1 12.1 13.1 14.1 15.1 16.1 17.1 17.2 17.3 17.4 17.5 18.1 18.2 19.1 19.2 20.1 20.2 21.1 22.1 23.1 24.1 24.2 24.3 24.4 24.5 24.6 24.7 24.8 24.9 25.1 25.2 25.3 25.4 25.5 26.1 26.2 26.3 26.4 27.1 28.1 28.2 28.3 28.4 29.1 30.1 30.2 30.3 30.4 31.1 32.1 32.2 32.3 33.1 33.2 34.1 34.2 34.3 35.1 35.2 36.1 36.2 36.3 37.1 38.1 38.2 39.1 39.2 40.1 40.2 41.1 42.1 42.2 42.3 42.4 42.5 42.6 43.1 43.2 43.3 44.1 45.1 45.2 46.1 47.1 48.1 49.1 49.2 50.1 51.1 51.2 52.1 52.2 52.3 53.1 54.1 55.1 56.1 56.2 57.1 58.1 59.1 59.2 59.3 60.1 60.2 61.1 61.2 62.1 62.2 62.3 62.4 63.1 63.2 64.1 64.2 64.3 64.4 64.5 64.6 65.1 66.1 67.1 67.2 67.3 67.4 67.5 67.6 67.7 67.8 67.9 67.10 67.11 67.12 67.13 67.14 67.15 67.16 68.1 69.1 69.2 69.3 69.4 69.5 70.1 71.1 72.1 72.2 72.3 72.4 72.5 72.6 73.1 73.2 73.3 73.4 73.5 73.6 73.7 73.8 73.9 73.10 73.11 73.12 74.1 75.1 75.2 75.3 75.4 75.5 76.1 76.2 76.3 76.4 76.5 76.6 76.7 76.8 76.9 76.10 76.11 76.12 76.13 76.14 76.15 77.1 78.1 79.1 79.2 79.3 79.4 79.5 80.1 80.2 80.3 81.1 81.2 81.3 82.1 83.1 83.2 84.1 85.1 86.1 86.2 86.3 87.1 87.2 87.3 88.1 89.1 89.2 90.1 91.1 92.1 93.1 94.1 95.1 96.1 96.2 96.3 97.1 97.2 97.3 98.1 98.2 98.3 99.1 99.2 99.3 100.1 100.2 100.3 101.1 102.1 102.2 102.3 103.1 104.1 107.1 107.2 107.3 107.4 107.5 108.1 111.1 112.1 112.2 112.3 113.1 113.2 114.1 114.2 115.1 115.2 116.1 116.2 117.1 118.1 118.2 118.3 118.4 119.1 119.2 120.1 121.1 121.2 122.1 122.2 123.1 123.2 123.3 123.4 124.1 124.2 125.1 125.2 126.1 126.2 127.1 129.1 129.2 129.3 129.4 129.5 131.1 132.1 136.1 140.1 145.1 154.1 155.1 158.1 158.2 158.3 158.4 158.5 158.6 158.7 158.8 159.1 159.2 159.3 160.1 160.2 160.3 160.4 161.1 161.2 161.3 161.4 162.1 162.2 162.3 163.1 164.1 164.2 164.3 164.4 164.5 165.1 165.2 165.3 166.1 166.2 166.3 166.4 167.1 167.2 167.3 168.1 169.1 170.1 170.2 171.1 172.1 172.2 173.1 174.1 174.2 175.1 176.1 177.1
Иисус Христос - Исус пренасочва насам. За филма вижте Исус от Назарет (филм). Иисус Христос или Исус Христос (на старобългарски: Їисъ Хрїстъ (в историческата литература се среща и с двете транскрипции, а в българската православна традиция само като Иисус)),[1] още познат и като Иисус от Назарет или Иса (в ислямската литература), е новозаветна библейска фигура, възприемана в християнството като едно от трите лица на Бога – Син Божи. В исляма е един от пророците Божии. Основен източник на сведения за живота и учението на Иисус са четирите канонични евангелия на Новия завет: на Матей, Марко, Лука и Йоан. Някои библейски изследователи и историци са единодушни, че Иисус е еврейски учител от Галилея, считан за лечител, кръстен от Йоан Кръстител, обвинен за противодържавна дейност срещу Римската империя и по заповед на римския прокуратор Пилат Понтийски осъден на смърт чрез разпъване на кръст.[2][3][4] Тъй като евангелията не са написани непосредствено след смъртта на Иисус, други учени поставят под въпрос историческата личност Иисус.[5][6] Иисус Христос се почита от мнозинството християни като Син Божи, Въплъщение на Словото Божие и Второто лице на Светата Троица, изпратен да донесе спасение и помирение с Бога чрез изкупление на човешките грехове. Нонтринитаристичните християни приемат редица други интерпретации относно божествеността на Иисус. Християните вярват, че Иисус е роден от девица, разпнат е и е погребан в гробница[7], възкръснал е на третия ден от смъртта си и се е възнесъл в рая, където ще седи отдясно на Отца до деня на Второто пришествие. Наред с това се вярва, че е извършил редица чудеса, изпълнявайки библейските пророчества. В исляма Иисус (на арабски Иса) е един от най-обичаните и важни пророци, носител на божествените писания и Месия. Макар да приемат непорочното зачатие, за разлика от Християнството обаче, мюсюлманите не вярват в разпъването и божествения произход на Иисус. Според исляма Иса е възнесен и жив на небето[8]. Съдържание - 1 Имена - 2 Живот и учение според Новия завет - 3 Исторически възгледи за Исус Христос - 4 Религиозни възгледи за Исус Христос - 5 Вижте също - 6 Източници - 7 Външни препратки Имена[редактиране | редактиране на кода] В най-старите старобългарски паметници името на Христос се среща във формите Исоусъ Хрьстосъ и Иисоусъ Хрьстосъ, но рядко, понеже в ръкописите често употребявани имена и думи се съкращават – в случая ИС, ИСЪ, Исви, Исвъ и съответно Хрьстъ, Хса, Хсоу, Хоу.[9] На православните икони задължително се изписва гръцката монограма IC ХС. В Речник на Светото Писание, Цариград 1884 г. е написано „Іисус“. В българските църковни и научни издания общоприета форма е Иисус, но в по-популярни български издания много често се среща и формата „Исус“. Формата „Исус“ е подобна на старата руско-църковнославянска форма, поправена през 17 в. от руския патриарх Никон на „Іисус“ и заменена след последната реформа (след Първата световна война) на „Иисус“. В Русия допълнителната буква «и» става една от най-важните причини за схизмата на староверците. И двата варианта на българското име, „Исус“ и „Иисус“, представляват транслитерация на гръцката форма Ἰnσoῦς. Тя от своя страна произлиза от еврейското יְהוֹשֻׁעַ (Йеошуа) или от еврейско-арамейското יֵשׁוּעַ (Йешуа), което означава „Божие спасение“, обикновено превеждано буквално като „Яхве спасява“,[10][11][12] „Яхве е спасение“q[13][14] а понякога и като „Йехова е спасение“..[15] Името Исус изглежда е разпространено в Юдея по времето, когато се ражда Христос,[15][16] а според Филон Александрийски значението му е известно и извън Юдея.[17] В Новия завет, според Евангелието от Лука (1:26-33) ангелът Гавриил казва на Мария да нарече детето си Иисус, а според Евангелието от Матей (1:21) неназован ангел казва това на Йосиф. Точният текст в Евангелието от Матей е „ще Му наречеш името Иисус; защото Той ще спаси народа Си от греховете му“, което в християнското богословие свързва името на Христос с неговата роля на спасител на човечеството.[18][19] Името „Христос“ идва от гръцкото Xpισtός, което означава „помазаният“, превод на еврейското מָשִׁיחַ (Машия – Месия).[20] Помазването на даден човек е символ на това, че Светия дух идва върху този човек и го прави способен да извърши делото, дадено му от Бога. Много хора в Стария завет са наречени помазаници на Бога: Давид, Саул, Навуходоносор и други. В Септуагинта, гръцки превод на Библията, съставен повече от век преди времето на Иисус, думата „Христос“ е използвана за превеждането на еврейската дума Месия.[21] В Евангелието от Матей (16:16) думите на апостол Петър „Ти си Христос“ идентифицират Иисус като Месията.[22] В контекста на Новия завет „Христос“ се използва като титла, но в по-късната употреба се превръща в име, част от името „Иисус Христос“. Живот и учение според Новия завет[редактиране | редактиране на кода] Родословие и раждане[редактиране | редактиране на кода] Само две евангелия дават информация за родословието на Иисус Христос: това на Лука и на Матей. Евангелието на Матей започва с изброяването на целия род на Христос, чийто родоначалник е Авраам, оттам и Син Авраамов. Родовата линия започва с Адам и минава през цар Давид, за което Иисус е наречен и Син Давидов, а произходът му – царски. Родът претърпява Вавилонско преселение и завършва с Йосиф – приемният баща на Иисус Христос. И трите линии (Авраам – Давид, Давид – Вавилонско преселение, Вавилонско преселение – Йосиф) са с по четиринадесет рода.[24] Лука изброява родословието на Христос по обратен ред, като започва от Йосиф и свършва с родоначалника Адам. В родовата линия на апостол Лука присъстват по-малко имена. Това се дължи на разделение в изброяването при споменаването на името на цар Давид. Родословието на Матей продължава със сина на Давид Соломон, а това на Лука избира да следва значително по-краткия род на втория цалски син Натан.[25] Св. Григорий Богослов обяснява това различие със сложната личност на Иисус Христос, който бил и цар и архирей: от Соломон течало царската кръв, а от Натан - кръвта на святи и светоносни иереи.[26] След сгодяването на Йосиф и Мария, се оказва, че Божията майка е непразна от Дух Светий. Йосиф възнамерява да я напусне тайно, за да не я посрами. Ангел Господен обаче го навестява на сън и му обяснява, че Мария е заченала от Духа Светаго. Тя ще роди син, който ще нарекат Иисус, защото той ще спаси народа от греховете му. Йосиф изпълва всичко заръчано му от ангела и не познава жена си до раждането на своя син.[27] Божият син се ражда във Витлеем, тогава римска провинция Юдея, управлявана от цар Ирод. По време на раждането му се появява звезда, ознаменуваща идването на новия Юдейски цар. Няколко мъдреци от изтока я проследяват и са отведени на мястото, където е младенецът. Пренасят на бъдещия владетел дарове: злато, ливан и смирна. Цар Ирод, обезпокоен от знамението за нов цар, издава заповед за избиването на всички новородени момчета, в земите управлявани от него. Преди заповедта Йосиф и Мария заедно с новородения си син бягат в Египет. Там те остават до смъртта на юдейския цар. Връщайки се във Витлеем научават, че на престола е Архелай, син на покойния Ирод. Тримата се заселват в град Назарет, Галилея.[28] Ранни години[редактиране | редактиране на кода] Йешуа е обрязан (Обрезание Господне) на осмия ден след раждането му и е наречен с името си.[29] На 40-я ден Богородица и Йосиф го въвеждат пак по стар обичай в храма (Сретение Господне). До 30-годишна възраст Иисус живее в дома на Йосиф и майка си Мария в малкия град Назарет. На 12 години отива на Пасха в Йерусалим и тълкува Библията сред книжниците в храма. Наследява дърводелския занаят от Йосиф. Кръщение и изкушение[редактиране | редактиране на кода] Иисус Христос пристига от Галилея на река Йордан. Там пророкът и отшелник Йоан кръщава хората с вода, като преди това изповядват греховете си пред него. Йоан Кръстител проповядва от Юдейската пустиня всички да се покаят, защото месията идва скоро. При кръщението на Божия син кръстителят, смятайки себе си за недостоен, казва, че трябва новодошлият да го кръсти, а не той него. Христос обаче, за да изпълни всяка правда, както подобава на човека, позволява на Йоан да го кръсти. След излизането на Иисус от водите на река Йордан, небето се отваря. Дух Светий слиза като гълъб и се спуска над кръстения. Глас от небето потвърждава, че Иисус Христос е Син Божий и в него е благоволението на Бог.[30] Христос е кръстен на 30 г. Този ден Църквата почита с празника Богоявление (Йордановден). Иисус е отведен от Дух Светий в пустинята, за да бъде изкушаван от дявола. Божият отшелник пости 40 дни и 40 нощи, след които Сатаната идва. Подлага го на три изкушения, с които Синът Божи засвидетелства силата си и покорството на дявола пред Бога. - Дяволът изкушава Иисус Христос да превърне камъните в пустинята в хляб и да се насити с него след четиридесетдневния пост. - Във второто изкушение лукавият завежда Христос в града. Поставя го на храмовата стряха и го приканва да се хвърли, ангели ще го хванат. - При последното, трето изкушение, Дяволът поставя Иисус на една висока скала, пред която се разкрива целият свят. Обещава му, че всичко това ще е негово, ако му се поклони. И на трите изкушения Иисус устоява и с това прогонва Сатаната. На негово място идват ангели, които започват да служат на Божия син. Служение, чудеса и изцелявания[редактиране | редактиране на кода] За да изпълни реченото от пророка Исая Иисус Христос напуска Назарет и се заселва отвъд Йордан, в крайбрежното село Капернаум. Там започва и своето служение. Христос привлича към себе си няколко ученика, първи от които са Симон, наречен Петър, и брат му Андрей – рибари, хвърлящи мрежи в Галилейско море. По нататък след него тръгват Яков Зеведеев и брат му Йоан, оставяйки баща си и рибарския занаят.[32] Минавайки през митницата в Назарет, Иисус забелязва митаря Матей, на който казва да тръгне след него. Бъдещият евангелист изпълнява думите му.[33] Божият син събира своите 12 ученика, в които влизат още Филип, Вартоломей, Тома, Иаков Алфеев, Левей, наречен Тадей, Симон Кананит и Юда Искариот. Дава на всички от тях сила да гонят нечестивите духове и да изцеляват болни от тях, и ги съветва как да проповядват.[34] Учителят обикаля из цяла Галилея. Поучава в синагогите, проповядва и изцелява болни недъгави и немощни. Скоро се прочува из цяла Сирия и тълпи от народи тръгват подир новия пророк.[35] Иисус Христос извършва няколко чудеса, засвидетелствани пред лицето на неговите ученици и различни хора: - При пътуването на Христос, заедно с учениците му, във водите на Генисаретското езеро, се извива голяма буря. Иисус, подтикнат от страха на учениците си, зароден от тяхното безверие, успокоява буйните води до пълно затишие.[36] Синът Божи извършва няколко изцеления на болни, прокажени, разслабени и бесновати: - След Проповедта на планината Иисус Христос очиства един прокажен.[37] - По молба на един стотник излекува разслабения му слуга.[38] - Допира ръка до тъщата на Петър, болна от огница. Тя оздравява и почва да служи на Христос.[39] - Прогонва с една дума духовете на мнозина хванати от бяс.[40] - В страната Гергесинска, Иисус изгонва бесовете на двама свирепи мъже. Бесовете отиват в стадо свине, което се издавя в морето.[41] - В Назарет Христос прощава греховете на един разслабен, носен на постелка. Подтикнат от безверието на книжниците, той заповядва на недъгавия да стане, да вземе постелката си и да върви у дома си. Точно това прави клетият човек пред очите на насъбралия се народ.[42] - Една жена, страдала дванадесет години от кръвотечение, докосва дрехата на Божия син и се излекува.[43] - Извежда едно мъртво момиче от дома му живо пред изумен народ.[44] - Двама слепци проглеждат само с едно докосване на божията ръка върху очите им.[45] - Изгонва беса на един ням човек. Веднага щом злият дух напуска немия, той проговаря.[46] - Заздравява изсъхналата ръка на човек, при посещение на синагогата на фарисеите.[47] Учение и проповеди[редактиране | редактиране на кода] Една от най-популярните проповеди на Иисус Христос е Проповедта на планината, изнесена пред насъбрал се народ в планина. Проповедта започва с 10-те блаженства, в които се изтъква пътя към вечния живот. След тях Христос, по свои думи, допълва старозаветния закон, а не го разрушава.[48] Това допълване най-добре характеризира Христовото учение, което се отдалечава от еврейските вярвания. Проповедта продължава с наставления за скромност, милосърдие, постене и как човек да използва молитвата. Иисус завещава на народа Господнята молитва.[49] Христовите наставления завършват със заръки как хората да се отнасят помежду си и да се предпазват от лъжливите учители и пророци, които с времето ще се увеличават. Когато Божият син свършва думите си, народът се чуди на учението му, понеже се отличава от това на фарисеите.[50] Фарисеите са едни от най-големите противници на христовото учение. Те порицават Иисус Христос и учениците му, че не спазват постите и съботните наставления. Христос изобличава надменността и жестокостта на своите врагове, след което им казва, че Син Човеческий е господар на съботата[51] и докато младоженецът е със сватбарите, няма нужда от тъга. Щом младоженецът им бъде отнет, тогава ще има нужда от пост.[52] Иисус Христос дава поучения на своите 12 апостоли как да проповядват пред хората: пред кои да разкриват учението си и пред кои да премълчават мисията си; как светът ще се отнася с тях, станали вече последователи на Христа; през какви мъчения и отричания ще преминат. Разкрива обаче и наградите, с които ще са окичат в Небесното царство, ако претърпят всички несгоди и продължават със светлото си дело до края на земните си дни.[53] Учителят отпраща двама пратени от Йоан Кръстител ученици, да разкажат на затворника за всички изцеления извършени от него. След това Христос говори на народа за кръстителя от пустинята, който е последният библейски пророк. Говори за пренебрежителното и обвинително отношението на хората към Йоан и към самия него. Укорява градовете, в които най-много чудеса е вършил. Споменава Тир и Содом, които ще бъдат по-оправдани пред Бога, защото не са виждали чудото на Божия син. Иисус Христос приканва всички отрудени и обременени да вземат неговото иго, като почнат да му подражават, защото в игото му ще намерят утешение.[54] Обявяване за Месия и преображение[редактиране | редактиране на кода] Предателство, съд и смърт[редактиране | редактиране на кода] На 1 април 786 г. (от основаването на Рим), 6 дни преди Пасха (Връбница), Иисус влиза заедно с апостолите в Йерусалим, прогонва търговците от храма, проповядва там и предизвиква враждата на юдейските първосвещеници, книжници и старшини, особено на фарисеите. В сряда на 4 април, (Юда) един от учениците му, го предава за 30 сребърника на Синедриона. Христос се отправя от Витания, където извършва най-голямото чудо (Възкресение Лазарево (Лазаровден)), в Йерусалим, за да празнува Пасха с учениците си. При Тайната вечеря извършва тайнството на Евхаристията с хляб и вино. В полунощ отива в Гетсиманската градина край Йерусалим заедно с апостолите Петър, Яков и Йоан (Молитва за чашата; Преображение Господне). Сред втурналата се в градината тълпа е Юда Искариотски – един от апостолите, който целува Христос, което е уговорен знак за разпознаване. Христос е пленен и отведен в двореца на Анна (Аннан), след това при първосвещеника Кайфа, под чието председателство свиканият синедрион осъжда Христос на смърт. Римският прокуратор Пилат Понтийски отначало не желае, но е заплашен с обжалване до Рим и накрая потвърждава смъртната присъда. В петък около 09 ч. (третия час = 06 ч. + 3 часа). Христос, заедно с двама разбойници, е отведен от римски войници и разпънат на кръст на хълма Голгота в Йерусалим. Издъхва след 6 часа около 15.00 ч. (деветия час – виж Библията – Матей 27:46). Приема се, че Исус Христос е починал около 30 г.[55] Възкресение и възнесение[редактиране | редактиране на кода] Двама члена на синедриона – Йосиф Ариматийски и Никодим – получават от Пилат разрешение да снемат тялото от кръста и го погребват в семейната гробницата на Йосиф близко до Голгота. В неделя Христос възкръсва Пасха. Мария Магдалена и други жени Мироносици (Пасха на Мироносиците), отправили се още до разсъмване да помажат тялото на Христос, намират гроба празен. След възкресението Христос се явява първо на Мария Магдалена, а след това и на много свои ученици. На 40-я ден Христос в присъствие на своите ученици се възнася – Възнесение Господне (Спасовден). Титли[редактиране | редактиране на кода] Исторически възгледи за Исус Христос[редактиране | редактиране на кода] След смъртта на Ирод Велики Палестина е разделена на четири провинции (тетрархии). В 6 г. на н.е. Юдея и Самария се управляват от прокуратор, назначен от римския император. Населението е етнически разнолико – гръцки градове с еврейски гета в центъра им. Възможно е Иисус да е говорил и на гръцки, макар че Юдея е център на юдаизма и арамейския език. Някои учени твърдят[кой го твърди?], че иврит все още е бил жив език и арамейският не го е изместил напълно, така че е възможно майчиният език на Иисус да е бил иврит, а не арамейски. В гръцките градове, разположени по търговските пътища често се случват погроми над евреите, от друга страна самаритяните ограбват и убиват галилейците, които минават на път за Йерусалим през техните територии. Еврейската общност е разделена богати и бедни, на много политически групи и секти. В Талмуда се казва: „Израел падна под робство затова, защото в страната се появиха 24 разновидни секти“. Садукеите, начело с първосвещениците, водят мирна политика с римляните и образуват мощна социална група. В Йерусалим има 20 хиляди свещеници, освен това много левити – служители в храма, при население 120-150 хиляди души. Първосвещениците в Юдея събират огромни данъци. Голяма юдейска секта са набожните фарисеи, фанатично вярващи в идващия месия, който ще ги освободи от римско робство. Появяват се най-различни лъжемесии и пророци, което води до чести народни вълнения, потушавани жестоко от римляните. Йосиф Флавий пише, че веднъж в Йерусалим са били разпънати на кръст общо 2 000 души. Възникват терористичните организации на зилотите и сикариите, които започват борба на живот и смърт с римляните и техните помагачи. В такава обстановка, стигаща до междуособни войни, идва от далечна Галилея в Йерусалим Иисус. Укорявяйки юдеите и свещениците в проповедите си и изпъждайки търговците от двора на храма, той се намира в смъртна опасност. Историчност[редактиране | редактиране на кода] Някои учени различават историческата личност Иисус Назарянина от Иисус Христос (Божия син). Науката, която се занимава с теологичните аспекти на Иисус Христос, се нарича христология. Историческият скептицизъм и въобще привеждането на исторически доказателства за Иисус Христос се смята от консервативното православно богословие, както и от консервативната западна теология, за противно на вярата. Достоверността на историческите свидетелства са предмет на спор и до днес. Литературата на тема „християнство“ е необозрима, както и мненията и подходите към нея, които стигат до крайности. Като исторически извор от началото на 2 век най-често се цитира римският историк Йосиф Флавий (Йосеф бен Маттитияху), роден през 37 г. в знатно юдейско семейство. В „Юдейското минало“ или „Древности“ в главата за управлението на Пилат (XVIII. 33), той пише: „По това време живял Иисус, мъдър човек, ако изобщо може да бъде наречен човек. Той извършил удивителни дела и привлякъл към себе си много юдеи и много елини (езичници). Той бил Христос (месия). По донос на първите ни хора Пилат го осъдил на разпъване, но тези, които от самото начало го възлюбили, му останали верни. На третия ден той им се явил жив. Божи пророци предрекли това и много други негови чудеса. И до днес съществуват наричащи себе си християни, които се наричат така по неговото име.“ Друг вариант на този текст, който се смята за по-близък до загубения оригинал, звучи така: “По това време живял мъдър човек на име Иисус. Той живеел достойно и се славел с добродетелта си. И много хора от юдеите и от други народи станали негови ученици. Пилат го осъдил на разпятие и смърт. Но онези, които станали негови ученици, не се отрекли от учението му. Те съобщили, че той бил жив и им се явил три дни след разпването му. Предполагат, че той бил Месия, за когото пророците предсказвали чудеса.“ Спорно е авторството на Йосиф Флавий върху въпросния текст. Има предположение, че текстът е внесен по-късно от преписвач. Религиозни възгледи за Исус Христос[редактиране | редактиране на кода] В християнството[редактиране | редактиране на кода] Макар че възгледите за Христос в различните направления на християнството не съвпадат напълно, може да се опише една преобладаваща християнска представа за него, основана на сходствата между православната, католическата и повечето протестантски доктрини. Почти всички християнски течения разглеждат Христос като „Спасител и Изкупител“, като Месията от старозаветните пророчества, който чрез своя живот, смърт и възкресение възстановява общението на човечеството с Бог, въплътено в Новия завет. Неговата смърт на кръста се разбира като изкупително жертвоприношение – източник на спасението на човечеството и изкупление на греха, влязъл в човешката история с греха на Адам. Според християните Христос умира разпнат и се връща в плът и кръв от смъртта в последното чудо, предвещаващо възкресението на човечеството в края на времето. Тогава Христос ще се върне за Страшния съд на живи и мъртви, който ще определи кои от тях ще влязат в рая и кои ще бъдат прокълнати.[56] Християните смятат Христос за единствения Син Божи и за вечното Слово (Логос), станало човек чрез Въплъщението, така че вярващите в него да получат вечен живот. Според тях той е роден от Дева Мария чрез силата на Светия дух чрез чудото на Непорочното зачатие. Християните вярват, че Христос е истинската глава на единствената света вселенска и апостолическа църква. Повечето християни вярват, че Бог е триединната Света троица и че Христос, като нейното второ лице, е изцяло Бог. Както казва Атанасиевият символ на вярата от 5 век, Светата троица е „един Бог“ и „три лица... но все пак те не са три Бога, а един Бог“. Някои течения в християнството, наричани антитринитарни, не приемат доктрината за Светата троица. В юдаизма[редактиране | редактиране на кода] Юдаизмът отхвърля християнската идея за Христос като Бог, лице на Светата троица или посредник на Бог. Юдаисткото богословие смята, че той не е Месията от старозаветните пророчества, тъй като не притежава описаните в тях лични качества, нито извършва предричаните действия.[57] Повечето направления в юдаизма смятат вярата, че Христос е Месия, за недопустима за последователите на юдаистичната религия.[58] Последният пророк, признаван от юдаистичната традиция е Малахия, живял няколко века преди Христос. Мишне Тора, един от основните текстове на юдаистичното право, обобщава юдаистичния възглед за Христос като „препъни-камък“, който „вкарва мнозинството от света в заблудата да служи на божество, различно от Бог“, цитирайки Книгата на пророк Даниил (11:14): „...и размирниците измежду синовете на твоя народ ще се подигнат, за да се изпълни видението, и ще паднат“. В исляма[редактиране | редактиране на кода] В исляма Исус, наричан на арабски Иса (عيسى), е смятан за пророк и Месия, изпратен, за да напътства израилтяните със свещената книга Инджил (Евангелие). Той е смятан за предшественик на Мохамед, като според мюсюлманите предсказва неговото идване в евангелията, а името му е споменато в Корана повече пъти, отколкото това на Мохамед.[59] Според Корана, смятан от мюсюлманите за последното откровение на Бог, Христос е роден от Мария чрез непорочно зачатие и получава способността да извършва чудеса. Според ислямската традиция той ще се върне на земята като Месия[60], придружен от Махди, след като земята се потопи всецяло в грях и несправедливост, когато наближи денят на Страшния съд, за да възстанови справедливостта и да разгроми лъжемесията Даджал (Антихриста). Ислямското течение ахмадие, възникнало в Индия в края на 19 век, свързва своя произход с Христос. Според неговите последователи той оживява след Разпятието и се преселва в Кашмир. Те смятат, че основоположникът на ахмадие Мирза Гулам Ахмад е въплъщението на Христос, описвано в предсказанията за неговото Второ пришествие. В други религии[редактиране | редактиране на кода] В будизма съществуват различни възгледи за Христос. Според някои будисти, като Тензин Гяцо, той е бодхисатва, посветил живота си на благото на хората.[61] Последователите на мандаянизма, които смятат Йоан Кръстител за най-значимия пророк, отхвърлят Христос, наред с Авраам, Моисей и Мохамед, като лъжепророк на лъжливия еврейски бог Адонаи.[62] В манихейството Христос е приеман за един от пророците, наред с Гаутама Буда и Заратустра.[63] Подобно е отношението към него и в бахайството, където Христос е смятан за едно от проявленията на Бог, наред с Мохамед, Буда, Кришна и Заратустра, съчетаващ в себе си човешки и божествени черти.[64] Някои деистични и атеистични приемат етичните възгледи на Христос, разграничавайки ги от обичайната за християнството етика.[65] Така американският деист Томас Джеферсън съставя своя Джеферсънова Библия („Животът и поученията на Иисус от Назарет“), която включва само етичните учения на Христос, тъй като той не вярва в неговата божественост, нито в останалите свръхестествени мотиви в Библията. Вижте също[редактиране | редактиране на кода] Източници[редактиране | редактиране на кода] Библиография[редактиране | редактиране на кода] - Матей, Св. апостол и евангелист. Свето Евангелие. // Светия Синод на Българската църква. - Cohen, Shaye J.D. From the Maccabees to the Mishnah. Westminster Press, 1987. - Brown, Raymond E. The Death of the Messiah: From Gethsemane to the Grave. New York, Doubleday, Anchor Bible Reference Library, 1994. - Wells, George Albert. The Jesus Legend. Chicago, Open Court, 1996. - Freke, Timothy и др. The Jesus Mysteries: Was the 'Original Jesus' a Pagan God?. London, HarperCollins, 1999. - ((en)) Davies, William David и др. - Wills, Garry. What Jesus Meant. Penguin Books, 2006. Цитирани източници[редактиране | редактиране на кода] - ↑ Новият завет в сайта на Българската православна църква. - ↑ D. Carson, et al., p. 50-56; John Dominic Crossan, The Historical Jesus: The Life of a Mediterranean Jewish Peasant, HarperCollins, 1991, p. xi-xiii; Michael Grant, p. 34-35, 78, 166, 200; Paula Fredriksen, Jesus of Nazareth, King of the Jews, Alfred A. Sanders, pp. 12-13; Geza Vermes, Jesus the Jew (Philadelphia: Fortress Press 1973), p. 37.; Paul L. Maier, In the Fullness of Time, Kregel, 1991, pp. 1, 99, 121, 171; N. Wright, The Meaning of Jesus: Two Visions, HarperCollins, 1998, pp. 32, 83, 100-102, 222; Ben Witherington III, pp. 12-20. - ↑ Wells 1996, с. 12. - ↑ [Сура Ал-Имран, 55], [Сура Ниса, 158] - ↑ ((bg)) Стоянов, С. и др. Старобългарски език. Текстове и речник. - ↑ ((en)) Hurtado, Larry W. Lord Jesus Christ: Devotion to Jesus in Earliest Christianity. 2005. - ↑ ((en)) Green, Joel B. The Gospel of Luke. 1997. - ↑ ((en)) Garland, David E. Reading Matthew: a literary and theological commentary. 1999. - ↑ ((en)) France, R. The Gospel of Matthew. 2007. - ↑ Davies 2004, с. 155. - ↑ а б ((en)) Catholic encyclopedia: Origin of the name Jesus Christ. // newadvent.org. Newadvent.org, 2011. Посетен на 10 април 2011. - ↑ ((en)) Hare, Douglas. Matthew. 2009. - ↑ Davies 2004, с. 209. - ↑ ((en)) Phillips, John. Bible explorer's guide. 2002. - ↑ ((en)) Lockyer, Herbert. All the Doctrines of the Bible. 1988. - ↑ ((en)) Vine, WE. Expository Dictionary of New Testament Words. Old Tappan, NJ, Fleming H. Revell Company, 1940. с. 274-275. - ↑ ((en)) Zanzig, Thomas. Jesus of history, Christ of faith. 2000. - ↑ ((en)) Ekstrand, Donald W. Christianity. 2008. - ↑ ((en)) Pannenberg, Wolfhart. Jesus God and Man. 1968. - ↑ Матей 1:1-17 - ↑ ((bg)) Св. Григорий Богослов. Родословие на Безначалния. // "Родословие Христово". pravoslavieto.com, 24 декември 1997. Посетен на 14 февруари 2015. - ↑ Матей 2:1-23 - ↑ Евангелие от Лука 1:31, 2:21. - ↑ Матей 9:9. - ↑ Матей 8:1-4. - ↑ Матей 9:1-8. - ↑ Матей 12:8. - ↑ Матей 9:15. - ↑ Годината на смъртта е по време на управлението на Пилат (26-36 г.), но не е посочена изрично. Според евангелията датата на смъртта съвпада с пасхата или с подготвителния ден за нея. Това означава, че Исус Христос е починал на 14 или 15 нисан, който според еврейския календар се пада в 30, 31, 33 или 34 г. По-голямата част от новозаветните богослови приемат, че Христос е починал през 30 г., тъй като ап. Павел става християнин между 32 и 35 г. Gerd Theißen, Anette Merz. Der Historische Jesus, S. 152ff; Leonard Goppelt. Theologie des Neuen Testaments, S. 71) - ↑ ((en)) Catechism of the Catholic Church §1021–1022. // Vatican.va. Посетен на 19 ноември 2010. - ↑ ((en)) Simmons, Shraga. Why Jews Do not Believe in Jesus. // aish.com. aish.com, 2011. Посетен на 9 юли 2011. - ↑ ((en)) Question 18.3.4: Reform's Position On...What is unacceptable practice?. // faqs.org. Advameg, 2011. Посетен на 9 юли 2011. - ↑ ((en)) Jesus in the Quran. // islam101.com. islam101.com. Посетен на 8 юли 2011. - ↑ Коран, 4:159 - ↑ ((en)) Beverley, James A. Hollywood's Idol. // christianitytoday.com. Christianity Today, 2001. Посетен на 20 април 2007. - ↑ ((en)) Mandaean Scriptures and Fragments: The Haran Gawaitha. // gnosis.org. gnosis.org. Посетен на 20 април 2007. - ↑ ((en)) Bevan, A. Manichaeism. // Hastings, James (ed.). Encyclopaedia of Religion and Ethics, Volume VIII. - ↑ ((en)) Stockman, Robert. Jesus Christ in the Baha'i Writings. // Bahá'í Studies Review (1). 1992. - ↑ Wills 2006. Външни препратки[редактиране | редактиране на кода] - Действително ли е съществувал Иисус? Той Божи Син ли е? - Христос на църковното предание, дякон Андрей Кураев - Исторически свидетелства за Иисус Христос, проф. Иван Панчовски - статия на Райчо Гънчев - Уилиям Л. Крейг (протестантски философ) Съвременната наука и историческото свидетелство за Възкресението на Христос - Зенон Косидовский, В поисках исторического Иисуса - Джин Гибсон, Христология – учение о Христе - ((ru)) ((en)) Факти за Исус Христос, представени от учените
1.1 2.1 3.1 3.2 3.3 3.4 4.1 4.2 5.1 5.2 6.1 7.1 8.1 9.1 10.1 11.1 12.1 13.1 14.1 15.1 16.1 16.2 16.3 17.1 17.2 17.3 17.4 17.5 18.1 19.1 20.1 21.1 21.2 22.1 23.1 24.1 25.1 27.1 29.1 31.1 31.2 32.1 33.1 33.2 33.3 34.1 34.2 35.1 36.1 36.2 36.3 37.1 38.1 38.2 38.3 39.1 39.2 40.1 41.1 42.1 42.2 43.1 44.1 45.1 46.1 46.2 47.1 47.2 48.1 49.1 49.2 49.3 50.1 50.2 50.3 51.1 52.1 53.1 54.1 54.2 54.3 54.4 55.1 56.1 57.1 58.1 58.2 58.3 58.4 59.1 60.1 61.1 62.1 62.2 63.1 63.2 63.3 63.4 64.1 64.2 64.3 65.1 66.1 67.1 68.1 68.2 68.3 68.4 69.1 69.2 69.3 70.1 71.1 71.2 72.1 72.2 72.3 72.4 72.5 73.1 73.2 73.3 74.1 75.1 76.1 76.2 77.1 77.2 77.3 78.1 78.2 79.1 79.2 80.1 81.1 82.1 82.2 83.1 84.1 84.2 84.3 85.1 86.1 87.1 87.2 87.3 88.1 88.2 88.3 88.4 88.5 89.1 89.2 90.1 91.1 91.2 92.1 92.2 93.1 93.2 93.3 93.4 94.1 95.1 96.1 97.1 98.1 99.1 100.1 101.1 102.1 103.1 104.1 105.1 106.1 107.1 108.1 109.1 110.1 111.1 112.1 113.1 114.1 115.1 116.1 117.1 118.1 119.1 119.2 119.3 120.1 120.2 121.1 122.1 124.1 125.1 125.2 125.3 125.4 125.5 125.6 126.1 126.2 126.3 127.1 128.1 128.2 129.1 129.2 130.1 131.1 132.1 133.1 134.1 135.1 136.1 137.1 138.1 139.1 140.1 141.1 142.1 143.1 144.1 145.1 146.1 147.1 148.1 149.1 150.1 151.1 152.1 153.1 154.1 155.1 156.1 157.1 158.1 159.1 160.1 161.1 162.1 162.2 162.3 164.1 164.2 165.1 165.2 165.3 167.1 168.1 169.1 170.1 171.1 172.1 174.1 175.1 176.1 177.1 178.1 178.2 179.1 180.1 181.1 182.1 183.1 184.1 185.1 186.1 187.1 188.1 189.1 190.1 191.1 192.1 193.1 194.1 195.1 196.1 197.1 198.1 199.1 200.1 201.1 202.1 202.2 203.1 204.1 205.1 206.1 207.1 207.2 207.3 208.1 209.1 210.1 211.1 211.2 212.1 213.1 214.1 215.1 216.1 217.1 218.1 219.1 220.1 221.1 222.1 223.1 224.1 225.1 226.1 228.1 229.1 230.1 231.1 232.1 233.1 234.1 235.1 236.1 237.1 238.1 238.2 238.3 239.1 239.2 240.1 240.2 240.3 241.1 242.1 243.1 243.2 243.3 244.1 244.2 245.1 246.1 247.1 248.1 249.1 250.1 251.1 252.1 253.1 254.1 255.1 256.1 257.1 258.1 259.1 260.1 261.1 261.2 261.3 262.1 263.1 264.1 264.2 264.3 265.1 266.1 266.2 266.3 266.4 266.5 266.6 267.1 268.1 269.1 270.1 271.1 271.2 272.1 273.1 273.2 274.1 274.2 275.1 275.2
Life of Jesus in the New Testament The four canonical gospels of the New Testament are the primary sources of information for the narrative of the life of Jesus.[2][3] However, other parts of the New Testament, such as the Pauline epistles which were likely written decades before them, also include references to key episodes in his life such as the Last Supper.[2][3][4] And the Acts of the Apostles (1:1-11) says more about the Ascension episode than the canonical gospels.[5][6] The genealogy and Nativity of Jesus are described in two of the four canonical gospels: Matthew and Luke. Luke and Matthew describe Jesus being born in Bethlehem, in Judea, to a virgin mother. In Matthew, wise men follow a star to Bethlehem to bring gifts to Jesus, born the King of the Jews. King Herod orders the massacre of all male children under two years old in Bethlehem to kill Jesus, but the holy family flees to Egypt and later settles in Nazareth.[7][8] In the gospels, the ministry of Jesus starts with his Baptism by John the Baptist, when he is about thirty years old. Jesus then begins preaching in Galilee and gathers disciples.[9][10] After the proclamation of Jesus as Christ, three of the disciples witness his Transfiguration.[11][12] After the death of John the Baptist and the Transfiguration, Jesus starts his final journey to Jerusalem, having predicted his own death there.[13] Jesus makes a triumphal entry into Jerusalem, and once there friction with the Pharisees increases and one of his disciples agrees to betray him for thirty pieces of silver.[14][15][16] In the gospel accounts, towards the end of the final week in Jerusalem, Jesus has the Last Supper with his disciples, and the next day is betrayed, arrested and tried.[17] The trial ends in his crucifixion and death. Three days after his burial, he is resurrected and appears to his disciples over a 40 day period, after which he ascends to Heaven.[18] [19] Contents - 1 Genealogy and Nativity - 2 Ministry - 3 Passion - 4 Resurrection and Ascension - 5 See also - 6 Notes - 7 References - 8 Further reading Genealogy and Nativity[edit] Two of the four canonical gospels provide accounts of the genealogy and birth of Jesus.[20] While Luke traces the genealogy upwards towards Adam and God, Matthew traces it downwards towards Jesus.[21] Both gospels state that Jesus was begotten not by Joseph, but by God.[22] Both accounts trace Joseph back to King David and from there to Abraham. These lists are identical between Abraham and David (except for one), but they differ almost completely between David and Joseph.[23][24] Matthew gives Jacob as Joseph’s father and Luke says Joseph was the son of Heli. Attempts at explaining the differences between the genealogies have varied in nature, e.g. that Luke traces the genealogy through Mary while Matthew traces it through Joseph; or that Jacob and Heli were both fathers of Joseph, one being the legal father, after the death of Joseph's actual father.[25][26][27] Many modern scholars see them simply as literarly inventions.[28] The Luke and Matthew accounts of the birth of Jesus have a number of points in common; both have Jesus being born in Bethlehem, in Judea, to a virgin mother. In the Luke account Joseph and Mary travel from their home in Nazareth for the census to Bethlehem, where Jesus is born and laid in a manger.[29] Angels proclaim him a savior for all people, and shepherds come to adore him; the family then returns to Nazareth. In Matthew, astrologers follow a star to Bethlehem, where the family are living, to bring gifts to Jesus, born the King of the Jews. King Herod massacres all males under two years old in Bethlehem in order to kill Jesus, but Jesus's family flees to Egypt and later settles in Nazareth. Scholars debate whether the contradictions in these accounts can be reconciled, and modern scholarship mostly views them as legendary.[30][31][32][33][34] Some scholars view the discussion of historicity as secondary, given that gospels were primarily written as theological documents rather than chronological timelines.[35][36][37][38] Other traditional Christian scholars maintain that the two accounts do not contradict each other, pointing to the similarities between them.[39] Ministry[edit] The five major milestones in the gospel narrative of the life of Jesus are his Baptism, Transfiguration, Crucifixion, Resurrection and Ascension.[40][41][42] In the gospels, the ministry of Jesus begins with his baptism in the countryside of Roman Judea and Transjordan, near the river Jordan, and ends in Jerusalem, following the Last Supper with his disciples.[10] The Gospel of Luke (3:23) states that Jesus was "about 30 years of age" at the start of his ministry.[43][44] A chronology of Jesus typically has the date of the start of his ministry estimated at around 27-29 AD/CE and the end in the range 30-36 AD/CE.[43][43][44][44][45][46] Jesus' Early Galilean ministry begins when after his Baptism, he goes back to Galilee from his time in the Judean desert.[47] In this early period he preaches around Galilee and recruits his first disciples who begin to travel with him and eventually form the core of the early Church[9][10] as it is believed that the Apostles dispersed from Jerusalem to found the Apostolic Sees. The Major Galilean ministry which begins in Matthew 8 includes the commissioning of the Twelve Apostles, and covers most of the ministry of Jesus in Galilee.[48][49] The Final Galilean ministry begins after the death of John the Baptist as Jesus prepares to go to Jerusalem.[50][51] In the Later Judean ministry Jesus starts his final journey to Jerusalem through Judea.[11][12][52][53] As Jesus travels towards Jerusalem, in the Later Perean ministry, about one third the way down from the Sea of Galilee (actually a fresh water lake) along the River Jordan, he returns to the area where he was baptized.[54][55][56] The Final ministry in Jerusalem is sometimes called the Passion Week and begins with Jesus' triumphal entry into Jerusalem.[57] The gospels provide more details about the final ministry than the other periods, devoting about one third of their text to the last week of the life of Jesus in Jerusalem.[58] Locations of Ministry[edit] In the New Testament accounts, the principle locations for the ministry of Jesus were Galilee and Judea, with activities also taking place in surrounding areas such as Perea and Samaria.[9][10] The gospel narrative of the ministry of Jesus is traditionally separated into sections that have a geographical nature. - Galilean ministry: Jesus' ministry begins when after his baptism, he returns to Galilee, and preaches in the synagogue of Capernaum.[47][59] The first disciples of Jesus encounter him near the Sea of Galilee and his later Galilean ministry includes key episodes such as Sermon on the Mount (with the Beatitudes) which form the core of his moral teachings.[60][61] Jesus' ministry in the Galilee area draws to an end with the death of John the Baptist.[50][51] - Journey to Jerusalem: After the death of the Baptist, about half way through the gospels (approximately Matthew 17 and Mark 9) two key events take place that change the nature of the narrative by beginning the gradual revelation of his identity to his disciples: his proclamation as Christ by Peter and his transfiguration.[11][12] After these events, a good portion of the gospel narratives deal with Jesus' final journey to Jerusalem through Perea and Judea.[11][12][52][53] As Jesus travels towards Jerusalem through Perea he returns to the area where he was baptized.[54][55][56] - Final week in Jerusalem: The final part of Jesus' ministry begins (Matthew 21 and Mark 11) with his triumphal entry into Jerusalem after the raising of Lazarus episode which takes place in Bethany. The gospels provide more details about the final portion than the other periods, devoting about one third of their text to the last week of the life of Jesus in Jerusalem which ends in his crucifixion.[58] The New Testament accounts of the resurrection appearances of Jesus and his ascension are also in the Judea area. Baptism and temptation[edit] The Baptism of Jesus marks the beginning of his public ministry. This event is recorded in the Canonical Gospels of Matthew, Mark and Luke. In John 1:29-33, rather than a direct narrative, John the Baptist bears witness to the episode.[63][64] In the New Testament, John the Baptist preached a "baptism with water", not of forgiveness but of penance or repentance for the remission of sins (Luke 3:3), and declared himself a forerunner to one who would baptize 'with the Holy Spirit and with fire' (Luke 3:16). In so doing he was preparing the way for Jesus.[65] Jesus came to the Jordan River where he was baptized by John.[65][66][67][68] The baptismal scene includes the Heavens opening, a dove-like descent of the Holy Spirit, and a voice from Heaven saying, "This is my beloved Son with whom I am well pleased."[65][69] Most modern scholars view the fact that Jesus was baptized by John as an historical event to which a high degree of certainty can be assigned.[70][71][72][73] James Dunn states that the historicity of the Baptism and crucifixion of Jesus "command almost universal assent".[74] Along with the crucifixion of Jesus most scholars view it as one of the two historically certain facts about him, and often use it as the starting points for the study of the historical Jesus.[74] The temptation of Jesus is detailed in the gospels of Matthew,[75] Mark,[76] and Luke.[77] In these narratives, after being baptized, Jesus fasted for forty days and nights in the Judaean Desert. During this time, the devil appeared to Jesus and tempted him. Jesus having refused each temptation, the devil departed and angels came and brought nourishment to Jesus. Calling the disciples and early Ministry[edit] The calling of the first disciples is a key episode in the gospels which begins the active ministry of Jesus, and builds the foundation for the group of people who follow him, and later form the early Church.[78][79] It takes place in Matthew 4:18-22, Mark 1:16-20 and Luke 5:1-11 on the Sea of Galilee. John 1:35-51 reports the first encounter with two of the disciples a little earlier in the presence of John the Baptist. Particularly in the Gospel of Mark the beginning of the ministry of Jesus and the call of the first disciples are inseparable.[80] In the Gospel of Luke (5:1–11),[81] the event is part of the first miraculous catch of fish and results in Peter as well as James and John, the sons of Zebedee, joining Jesus vocationally as disciples.[82][83][84] The gathering of the disciples in John 1:35-51 follows the many patterns of discipleship that continue in the New Testament, in that who have received someone else's witness become witnesses to Jesus themselves. Andrew follows Jesus because of the testimony of John the Baptist, Philip brings Nathanael and the pattern continues in John 4:4-26 where the Samaritan Woman at the Well testifies to the town people about Jesus.[85] This early period also includes the first miracle of Jesus in the Marriage at Cana, in the Gospel of John where Jesus and his disciples are invited to a wedding and when the wine runs out Jesus turns water into wine by performing a miracle.[86][87] Ministry and miracles in Galilee[edit] Jesus' activities in Galillee include a number of miracles and teachings. The beginnings of this period include The Centurion's Servant (8:5-13) and Calming the storm (Matthew 8:23-27) both dealing with the theme of faith overcoming fear.[88][89][90] In this period, Jesus also gathers disciples, e.g. calls Matthew.[91] The Commissioning the twelve Apostles relates the initial selection of the twelve Apostles among the disciples of Jesus.[92][93][94] In the Mission Discourse, Jesus instructs the twelve apostles who are named in Matthew 10:2-3 to carry no belongings as they travel from city to city and preach.[48][49] Separately in Luke 10:1-24 relates the Seventy Disciples, where Jesus appoints a larger number of disciples and sent them out in pairs with the Missionary's Mandate to go into villages before Jesus' arrival there.[95] After hearing of the Baptist's death, Jesus withdraws by boat privately to a solitary place near Bethsaida, where he addresses the crowds who had followed him on foot from the towns, and feeds them all by "five loaves and two fish" supplied by a boy.[96] Following this, the gospels present the Walking on water episode in Matthew 14:22-23, Mark 6:45-52 and John 6:16-21 as an important step in developing the relationship between Jesus and his disciples, at this stage of his ministry.[97] The episode emphasizes the importance of faith by stating that when he attempted to walk on water, Peter began to sink when he lost faith and became afraid, and at the end of the episode, the disciples increase their faith in Jesus and in Matthew 14:33 they say: "Of a truth thou art the Son of God".[98] Major teachings in this period include the Discourse on Defilement in Matthew 15:1–20 and Mark 7:1–23 where in response to a complaint from the Pharisees Jesus states: "What goes into a man's mouth does not make him 'unclean,' but what comes out of his mouth, that is what makes him 'unclean.'".[99] Following this episode Jesus withdraws into the "parts of Tyre and Sidon" near the Mediterranean Sea where the Canaanite woman's daughter episode takes place in Matthew 15:21–28 and Mark 7:24-30.[100] This episode is an example of how Jesus emphasizes the value of faith, telling the woman: "Woman, you have great faith! Your request is granted."[100] The importance of faith is also emphasized in the Cleansing ten lepers episode in Luke 17:11-19.[101][102] In the Gospel of Mark, after passing through Sidon Jesus enters the region of the Decapolis, a group of ten cities south east of Galilee, where the Healing the deaf mute miracle is reported in Mark 7:31-37, where after the healing, the disciples say: "He even makes the deaf hear and the mute speak." The episode is the last in a series of narrated miracles which builds up to Peter's proclamation of Jesus as Christ in Mark 8:29.[103] Proclamation as Christ[edit] The Confession of Peter refers to an episode in the New Testament in which in response to Jesus' question to his disciples: "Who do you say that I am?" Apostle Peter proclaims Jesus to be Christ - the expected Messiah. The proclamation is described in the three Synoptic Gospels: Matthew 16:13-20, Mark 8:27–30 and Luke 9:18–20.[104][105] Peter's Confession begins as a dialogue between Jesus and his disciples in which Jesus begins to ask about the current opinions about himself among "the multitudes", asking: "Who do the multitudes say that I am?"[104] The disciples provide a variety of the common hypotheses at the time. Jesus then asks his disciples about their own opinion: But who do you say that I am? Only Simon Peter answers him: You are the Christ, the Son of the living God.[105][106] In Matthew 16:17 Jesus blesses Peter for his answer, and later indicates him as the rock of the Church, and states that he will give Peter "the keys of the kingdom of heaven".[107] In blessing Peter, Jesus not only accepts the titles Christ and Son of God which Peter attributes to him, but declares the proclamation a divine revelation by stating that his Father in Heaven had revealed it to Peter.[108] In this assertion, by endorsing both titles as divine revelation, Jesus unequivocally declares himself to be both Christ and the Son of God.[108] The proclamation of Jesus as Christ is fundamental to Christology and the Confession of Peter, and Jesus' acceptance of the title is a definitive statement for it in the New Testament narrative.[109] While some of this passage may well be authentic, the reference to Jesus as Christ and Son of God is likely to be an addition by Matthew.[110] Transfiguration[edit] The Transfiguration of Jesus is an episode in the New Testament narrative in which Jesus is transfigured (or metamorphosed) and becomes radiant upon a mountain.[111][112] The Synoptic Gospels (Matthew 17:1–9, Mark 9:2-8, Luke 9:28–36) describe it, and 2 Peter 1:16–18 refers to it.[111] In these accounts, Jesus and three of his apostles go to a mountain (the Mount of Transfiguration). On the mountain, Jesus begins to shine with bright rays of light. Then the prophets Moses and Elijah appear next to him and he speaks with them. Jesus is then called "Son" by a voice in the sky, assumed to be God the Father, as in the Baptism of Jesus.[111] The Transfiguration is one of the miracles of Jesus in the Gospels.[112][113][114] This miracle is unique among others that appear in the Canonical gospels, in that the miracle happens to Jesus himself.[115] Thomas Aquinas considered the Transfiguration "the greatest miracle" in that it complemented baptism and showed the perfection of life in Heaven.[116] The Transfiguration is one of the five major milestones in the gospel narrative of the life of Jesus, the others being Baptism, Crucifixion, Resurrection, and Ascension.[40][41] In the New Testament, Transfiguration is a pivotal moment, and the setting on the mountain is presented as the point where human nature meets God: the meeting place for the temporal and the eternal, with Jesus himself as the connecting point, acting as the bridge between heaven and earth.[117] Final journey to Jerusalem[edit] After the death of John the baptist and the Transfiguration, Jesus starts his final journey to Jerusalem, having predicted his own death there.[13][118][119] The Gospel of John states that during the final journey Jesus returned to the area where he was baptized, and John 10:40-42 states that "many people believed in him beyond the Jordan", saying "all things whatsoever John spake of this man were true".[54][55][56] The area where Jesus was baptised is inferred as the vicinity of the Perea area, given the activities of the Baptist in Bethabara and Ænon in John 1:28 and 3:23.[120][121] Scholars generally assume that the route Jesus followed from Galilee to Jerusalem passed through Perea.[56] This period of ministry includes the Discourse on the Church in which Jesus anticipates a future community of followers, and explains the role of his apostles in leading it.[122][123] It includes the parables of The Lost Sheep and The Unforgiving Servant in Matthew 18 which also refer to the Kingdom of Heaven. The general theme of the discourse is the anticipation of a future community of followers, and the role of his apostles in leading it.[123][124] Addressing his apostles in 18:18, Jesus states: "what things soever ye shall bind on earth shall be bound in heaven; and what things soever ye shall loose on earth shall be loosed in heaven". The discourse emphasizes the importance of humility and self-sacrifice as the high virtues within the anticipated community. It teaches that in the Kingdom of God, it is childlike humility that matters, not social prominence and clout.[123][124] At the end of this period, the Gospel of John includes the Raising of Lazarus episode in John 11:1-46 in which Jesus brings Lazarus of Bethany back to life four days after his burial.[57] In the Gospel of John, the raising of Lazarus is the climax of the "seven signs" which gradually confirm the identity of Jesus as the Son of God and the expected Messiah.[125] It is also a pivotal episode which starts the chain of events that leads to the crowds seeking Jesus on his Triumphal entry into Jerusalem - leading to the decision of Caiaphas and the Sanhedrin to plan to kill Jesus.[126] Final week in Jerusalem[edit] The description of the last week of the life of Jesus (often called the Passion week) occupies about one third of the narrative in the canonical gospels.[58] The narrative for that week starts by a description of the final entry into Jerusalem, and ends with his crucifixion.[57][128] The last week in Jerusalem is the conclusion of the journey which Jesus had started in Galilee through Perea and Judea.[57] Just before the account of the final entry of Jesus into Jerusalem, the Gospel of John includes the Raising of Lazarus episode, which builds the tension between Jesus and the authorities. At the beginning of the week as Jesus enters Jerusalem, he is greeted by the cheering crowds, adding to that tension.[57] The week begins with the Triumphal entry into Jerusalem. During the week of his "final ministry in Jerusalem", Jesus visits the Temple, and has a conflict with the money changers about their use of the Temple for commercial purposes. This is followed by a debate with the priests and the elder in which his authority is questioned. One of his disciples, Judas Iscariot, decides to betray Jesus for thirty pieces of silver.[129] Towards the end of the week, Jesus has the Last Supper with his disciples, during which he institutes the Eucharist, and prepares them for his departure in the Farewell Discourse. After the supper, Jesus is betrayed with a kiss while he is in agony in the garden, and is arrested. After his arrest, Jesus is abandoned by most of his disciples, and Peter denies him three times, as Jesus had predicted during the Last Supper.[130][131] The final week that begins with his entry into Jerusalem, concludes with his crucifixion and burial on that Friday. Passion[edit] Betrayal and arrest[edit] In Matthew 26:36-46, Mark 14:32-42, Luke 22:39-46 and John 18:1, immediately after the Last Supper, Jesus takes a walk to pray, Matthew and Mark identifying this place of prayer as Garden of Gethsemane.[132][133] Jesus is accompanied by Peter, John and James the Greater, whom he asks to "remain here and keep watch with me." He moves "a stone's throw away" from them, where he feels overwhelming sadness and says "My Father, if it is possible, let this cup pass me by. Nevertheless, let it be as you, not I, would have it."[133] Only the Gospel of Luke mentions the details of the sweat of blood of Jesus and the visitation of the angel who comforts Jesus as he accepts the will of the Father. Returning to the disciples after prayer, he finds them asleep and in Matthew 26:40 he asks Peter: "So, could you men not keep watch with me for an hour?"[133] While in the Garden, Judas appears, accompanied by a crowd that includes the Jewish priests and elders and people with weapons. Judas gives Jesus a kiss to identify him to the crowd who then arrests Jesus.[133][134] One of Jesus' disciples tries to stop them and uses a sword to cut off the ear of one of the men in the crowd.[133][134] Luke states that Jesus miraculously healed the wound and John and Matthew state that Jesus criticized the violent act, insisting that his disciples should not resist his arrest. In Matthew 26:52 Jesus makes the well known statement: all who live by the sword, shall die by the sword.[133][134] Trials[edit] In the narrative of the four canonical gospels after the betrayal and arrest of Jesus, he is taken to the Sanhedrin, a Jewish judicial body.[135] Jesus is tried by the Sanhedrin, mocked and beaten and is condemned for making claims of being the Son of God.[134][136][137] He is then taken to Pontius Pilate and the Jewish elders ask Pilate to judge and condemn Jesus—accusing him of claiming to be the King of the Jews.[137] After questioning, with few replies provided by Jesus, Pilate publicly declares that he finds Jesus innocent, but the crowd insists on punishment. Pilate then orders Jesus' crucifixion.[134][136][137][138] Although the Gospel accounts vary with respect to various details, they agree on the general character and overall structure of the trials of Jesus.[138] After the Sanhedrin trial Jesus is taken to Pilate's court in the praetorium. Only in the Gospel of Luke, finding that Jesus, being from Galilee, belonged to Herod Antipas' jurisdiction, Pilate decides to send Jesus to Herod. Herod Antipas (the same man who had previously ordered the death of John the Baptist) had wanted to see Jesus for a long time, because he had been hoping to observe one of the miracles of Jesus.[139] However, Jesus says almost nothing in response to Herod's questions, or the vehement accusations of the chief priests and the scribes. Herod and his soldiers mock Jesus, put a gorgeous robe on him, as the King of the Jews, and sent him back to Pilate. And Herod and Pilate become friends with each other that day: for before they were at enmity.[140] After questioning Jesus and receiving very few replies, Herod sees Jesus as no threat and returns him to Pilate.[141] After Jesus' return from Herod's court, Pilate publicly declares that he finds Jesus to be innocent of the charges, but the crowd insists on capital punishment. The universal rule of the Roman Empire limited capital punishment strictly to the tribunal of the Roman governor[142] and Pilate decided to publicly wash his hands as not being privy to Jesus' death. Pilate thus presents himself as an advocate pleading Jesus' case rather than as a judge in an official hearing, yet he orders the crucifixion of Jesus.[143][144][145] Crucifixion and burial[edit] Jesus' crucifixion is described in all four canonical gospels, and is attested to by other sources of that age (e.g. Josephus and Tacitus), and is regarded as an historical event.[146][147][148] After the trials, Jesus made his way to Calvary (the path is traditionally called via Dolorosa) and the three synoptic gospels indicate that he was assisted by Simon of Cyrene, the Romans compelling him to do so.[149][150] In Luke 23:27-28 Jesus tells the women in multitude of people following him not to cry for him but for themselves and their children.[149] Once at Calvary (Golgotha), Jesus was offered wine mixed with gall to drink — usually offered as a form of painkiller. Matthew's and Mark's gospels state that he refused this.[149][150] The soldiers then crucified Jesus and cast lots for his clothes. Above Jesus' head on the cross was the inscription King of the Jews, and the soldiers and those passing by mocked him about the title. Jesus was crucified between two convicted thieves, one of whom rebuked Jesus, while the other defended him.[149][151] Each gospel has its own account of Jesus' last words, comprising the seven last sayings on the cross.[152][153][154] In John 19:26-27 Jesus entrusts his mother to the disciple he loved and in Luke 23:34 he states: "Father, forgive them; for they know not what they do", usually interpreted as his forgiveness of the Roman soldiers and the others involved.[152][155][156][157] In the three synoptic gospels, various supernatural events accompany the crucifixion, including darkness of the sky, an earthquake, and (in Matthew) the resurrection of saints.[150] The tearing of the temple veil, upon the death of Jesus, is referenced in the synoptic.[150] The Roman soldiers did not break Jesus' legs, as they did to the other two men crucified (breaking the legs hastened the crucifixion process), as Jesus was dead already; this further fulfilled prophecy, as noted in John 19:36, "For these things were done, that the scripture should be fulfilled, A bone of him shall not be broken." One of the soldiers pierced the side of Jesus with a lance and water flowed out.[151] In Mark 15:39, impressed by the events the Roman centurion calls Jesus the Son of God.[149][150][158][159] Following Jesus' death on Friday, Joseph of Arimathea asked the permission of Pilate to remove the body. The body was removed from the cross, was wrapped in a clean cloth and buried in a new rock-hewn tomb, with the assistance of Nicodemus.[149] In Matthew 27:62-66 the Jews go to Pilate the day after the crucifixion and ask for guards for the tomb and also seal the tomb with a stone as well as the guard, to be sure the body remains there.[149][160][161] Resurrection and Ascension[edit] The gospels state that the first day of the week after the crucifixion (typically interpreted as a Sunday), The followers of Jesus encounter him risen from the dead, after his tomb was discovered to be empty.[5][6][162][163] The New Testament does not include an account of the "moment of resurrection" and in the Eastern Church icons do not depict that moment, but show the Myrrhbearers, and depict scenes of salvation.[164][165] The resurrected Jesus then appears to his followers that day and a number of times thereafter, delivers sermons and has supper with some of them, before ascending to Heaven. The gospels of Luke and Mark include brief mentions of the Ascension, but the main references to it are elsewhere in the New Testament.[5][6][163] The four gospels have variations in their account of the resurrection of Jesus and his appearances, but there are four points at which all gospels converge:[166] the turning of the stone that had closed the tomb, the visit of the women on "the first day of the week;" that the risen Jesus chose first to appear to women (or a woman) and to told them (her) to inform the other disciples; the prominence of Mary Magdalene in the accounts.[164][167] Variants have to do with the precise time the women visited the tomb, the number and identity of the women; the purpose of their visit; the appearance of the messenger(s)—angelic or human; their message to the women; and the response of the women.[164] In Matthew 28:5, Mark 16:5, Luke 24:4 and John 20:12 his resurrection is announced and explained to the followers who arrive there early in the morning by either one or two beings (either men or angels) dressed in bright robes who appear in or near the tomb.[5][6][163] The gospel accounts vary as to who arrived at the tomb first, but they are women and are instructed by the risen Jesus to inform the other disciples. All four accounts include Mary Magdalene and three include Mary the mother of Jesus. The accounts of Mark 16:9, John 20:15 indicate that Jesus appeared to the Magdalene first, and Luke 16:9 states that she was among the Myrrhbearers who informed the disciples about the resurrection.[5][6][163] In Matthew 28:11-15, to explain the empty tomb, the Jewish elders bribe the soldiers who had guarded the tomb to spread the rumor that Jesus' disciples took his body.[6] Resurrection appearances[edit] After the discovery of the empty tomb, the gospels indicate that Jesus made a series of appearances to the disciples.[5][6] In John 20:15-17 Jesus appears to Mary Magdalene soon after his resurrection. At first she does not recognize him and thinks that he is the gardener. When he says her name, she recognizes him yet he tells her Noli me Tangere, do not touch me, "for I am not yet ascended to my Father." Later that day, at evening, Jesus appears to the disciples and shows them the wounds in his hands and his side in John 20:19-21. Thomas the Apostle is not present at that meeting and later expresses doubt about the resurrection of Jesus. As Thomas is expressing his doubts, in the well known Doubting Thomas episode in John 20:24-29 Jesus appears to him and invites him to put his finger into the holes made by the wounds in Jesus' hands and side. Thomas then professes his faith in Jesus. In Matthew 28:16–20, in the Great Commission Jesus appears to his followers on a mountain in Galilee and calls on them to baptize all nations in the name of the "Father, Son, and Holy Spirit". Luke 24:13-32 describes the Road to Emmaus appearance in which while a disciple named Cleopas was walking towards Emmaus with another disciple, they met Jesus, who later has supper with them. Mark 16:12-13 has a similar account that describes the appearance of Jesus to two disciples while they were walking in the country, at about the same time in the Gospel narrative.[168] In the Miraculous catch of 153 fish Jesus appears to his disciples on the Sea of Galilee, and thereafter Jesus encourages Apostle Peter to serve his followers.[5][6][163] Ascension[edit] The Ascension of Jesus (anglicized from the Vulgate Latin Acts 1:9-11 section title: Ascensio Iesu) is the Christian teaching found in the New Testament that the resurrected Jesus was taken up to heaven in his resurrected body, in the presence of eleven of his apostles, occurring 40 days after the resurrection. In the biblical narrative, an angel tells the watching disciples that Jesus' second coming will take place in the same manner as his ascension.[169] The canonical gospels include two brief descriptions of the Ascension of Jesus in Luke 24:50-53 and Mark 16:19. A more detailed account of Jesus' bodily Ascension into the clouds is then given in the Acts of the Apostles (1:9-11) where the narrative starts with the account of Jesus' appearances after his resurrection and his Ascension forty days thereafter.[170][171] Acts 1:9-12 specifies the location of the Ascension as the "mount called Olivet" near Jerusalem. Acts 1:3 states that Jesus: :"showed himself alive after his passion by many proofs, appearing unto them by the space of forty days, and speaking the things concerning the kingdom of God". After giving a number of instructions to the apostles Acts 1:9 describes the Ascension as follows:"And when he had said these things, as they were looking, he was taken up; and a cloud received him out of their sight." Following this two men clothed in white appear and tell the apostles that Jesus will return in the same manner as he was taken, and the apostles return to Jerusalem.[171] In Acts 2:30-33, Ephesians 4:8-10 and 1 Timothy 3:16 (where Jesus as taken up in glory) the Ascension is spoken of as an accepted fact, while Hebrews 10:12 describes Jesus as seated in heaven.[172] See also[edit] Notes[edit] - ^ Medieval Italy: An Encyclopedia by Christopher Kleinhenz (Nov 2003) Routledge, ISBN 0415939305 page 310 - ^ a b Jesus and the Gospels: An Introduction and Survey by Craig L. Blomberg 2009 ISBN 0-8054-4482-3 pages 441-442 - ^ a b The encyclopedia of Christianity, Volume 4 by Erwin Fahlbusch, 2005 ISBN 978-0-8028-2416-5 pages 52-56 - ^ The Bible Knowledge Background Commentary by Craig A. Evans 2003 ISBN 0-7814-3868-3 pages 465-477 - ^ a b c d e f g The Bible Knowledge Background Commentary: Matthew-Luke, Volume 1 by Craig A. Evans 2003 ISBN 0-7814-3868-3 pages 521-530 - ^ a b c d e f g h The Bible Knowledge Commentary: New Testament edited by John F. Walvoord, Roy B. Zuck 1983 ISBN 978-0-88207-812-0 page 91 - ^ Mercer dictionary of the Bible by Watson E. Mills, Roger Aubrey Bullard 1998 ISBN 0-86554-373-9 p. 556 - ^ Jesus and the Gospels by Clive Marsh, Steve Moyise 2006 ISBN 0-567-04073-9 p. 37 - ^ a b c The Life and Ministry of Jesus: The Gospelsy Douglas Redford 2007 ISBN 0-7847-1900-4 pages 117-130 - ^ a b c d Christianity: an introduction by Alister E. McGrath 2006 ISBN 978-1-4051-0901-7 pages 16-22 - ^ a b c d The Christology of Mark's Gospel by Jack Dean Kingsbury 1983 ISBN 0-8006-2337-1 pages 91-95 - ^ a b c d The Cambridge companion to the Gospels by Stephen C. Barton ISBN 0-521-00261-3 pages 132-133 - ^ a b St Mark's Gospel and the Christian faith by Michael Keene 2002 ISBN 0-7487-6775-4 pages 24-25 - ^ The people's New Testament commentary by M. Eugene Boring, Fred B. Craddock 2004 ISBN 0-664-22754-6 pages 256-258 - ^ The Bible Knowledge Background Commentary: Matthew-Luke, Volume 1 by Craig A. Evans 2003 ISBN 0-7814-3868-3 page 381-395 - ^ All the Apostles of the Bible by Herbert Lockyer 1988 ISBN 0-310-28011-7 page 106-111 - ^ The Encyclopedia of Christianity, Volume 4 by Erwin Fahlbusch, 2005 ISBN 978-0-8028-2416-5 pages 52-56 - ^ The Bible Knowledge Background Commentary: Matthew-Luke, Volume 1 by Craig A. Evans 2003 ISBN 0-7814-3868-3 pages 521-530 - ^ The Bible Knowledge Commentary: New Testament edited by John F. Walvoord, Roy B. Zuck 1983 ISBN 978-0-88207-812-0 page 91 - ^ Luke 3:23–38 Matthew 1:1–17 - ^ Where Christology began: essays on Philippians 2 by Ralph P. Martin, Brian J. Dodd 1998 ISBN 0-664-25619-8 page 28 - ^ The purpose of the Biblical genealogies by Marshall D. Johnson 1989 ISBN 0-521-35644-X pages 229-233 - ^ Joseph A. Fitzmyer, The Gospel According to Luke I–IX. Anchor Bible. Garden City: Doubleday, 1981, pp. 499–500. - ^ I. Howard Marshall, The Gospel of Luke (The New International Greek Testament Commentary). Grand Rapids: Eerdmans, 1978, p. 158. - ^ The Gospel of Luke by William Barclay 2001 ISBN 0-664-22487-3 pages 49-50 - ^ Luke: an introduction and commentary by Leon Morris 1988 ISBN 0-8028-0419-5 page 110 - ^ Marcus J. Borg, John Dominic Crossan, The First Christmas (HarperCollins, 2009) page 95. - ^ "biblical literature." Encyclopædia Britannica. Encyclopædia Britannica Online. Encyclopædia Britannica, 2011. Web. 22 January 2011. - ^ Casey, Maurice (2010). Jesus of Nazareth: An Independent Historian's Account of His Life and Teaching. Bloomsbury. - ^ The Gospel of Matthew by Daniel J. Harrington 1991 ISBN 0-8146-5803-2 p. 47 The Nativity: History and Legend. Penguin Books Ltd. p. 64. - ^ Sanders, E. P. The historical figure of Jesus. Penguin, 1993. - ^ Jeremy Corley New Perspectives on the Nativity Continuum International Publishing Group, 2009 p. 22. - ^ Interpreting Gospel Narratives: Scenes, People, and Theology by Timothy Wiarda 2010 ISBN 0-8054-4843-8 pp. 75–78 - ^ Jesus, the Christ: Contemporary Perspectives by Brennan R. Hill 2004 ISBN 1-58595-303-2 p. 89 - ^ The Gospel of Luke by Timothy Johnson 1992 ISBN 0-8146-5805-9 p. 72 - ^ Recovering Jesus: the witness of the New Testament Thomas R. Yoder Neufeld 2007 ISBN 1-58743-202-1 p. 111 - ^ Mark D. Roberts Can We Trust the Gospels?: Investigating the Reliability of Matthew, Mark, Luke and John Good News Publishers, 2007 p. 102 - ^ a b Essays in New Testament interpretation by Charles Francis Digby Moule 1982 ISBN 0-521-23783-1 page 63 - ^ a b The Melody of Faith: Theology in an Orthodox Key by Vigen Guroian 2010 ISBN 0-8028-6496-1 page 28 - ^ Scripture in tradition by John Breck 2001 ISBN 0-88141-226-0 page 12 - ^ a b c The Cradle, the Cross, and the Crown: An Introduction to the New Testament by Andreas J. Köstenberger, L. Scott Kellum 2009 ISBN 978-0-8054-4365-3 page 114 - ^ a b c Paul L. Maier "The Date of the Nativity and Chronology of Jesus" in Chronos, kairos, Christos: nativity and chronological studies by Jerry Vardaman, Edwin M. Yamauchi 1989 ISBN 0-931464-50-1 pages 113-129 - ^ Jesus & the Rise of Early Christianity: A History of New Testament Times by Paul Barnett 2002 ISBN 0-8308-2699-8 pages 19-21 Missing or empty |title=(help) - ^ a b The Gospel according to Matthew by Leon Morris ISBN 0-85111-338-9 page 71 - ^ a b A theology of the New Testament by George Eldon Ladd 1993ISBN page 324 - ^ a b The Life and Ministry of Jesus: The Gospels by Douglas Redford 2007 ISBN 0-7847-1900-4 pages 143-160 - ^ a b Steven L. Cox, Kendell H Easley, 2007 Harmony of the Gospels ISBN 0-8054-9444-8 pages 97-110 - ^ a b The Life and Ministry of Jesus: The Gospels by Douglas Redford 2007 ISBN 0-7847-1900-4 pages 165-180 - ^ a b Steven L. Cox, Kendell H Easley, 2007 Harmony of the Gospels ISBN 0-8054-9444-8 pages 121-135 - ^ a b The Life and Ministry of Jesus: The Gospels by Douglas Redford 2007 ISBN 0-7847-1900-4 pages 189-207 - ^ a b c Steven L. Cox, Kendell H Easley, 2007 Harmony of the Gospels ISBN 0-8054-9444-8 page 137 - ^ a b c The Life and Ministry of Jesus: The Gospels by Douglas Redford 2007 ISBN 0-7847-1900-4 pages 211-229 - ^ a b c d Mercer dictionary of the Bible by Watson E. Mills, Roger Aubrey Bullard 1998 ISBN 0-86554-373-9 page 929 - ^ a b c d e Steven L. Cox, Kendell H Easley, 2007 Harmony of the Gospels ISBN 0-8054-9444-8 pages 155-170 - ^ a b c Matthew by David L. Turner 2008 ISBN 0-8010-2684-9 page 613 - ^ Jesus in the Synagogue of Capernaum: The Pericope and its Programmatic Character for the Gospel of Mark by John Chijioke Iwe 1991 ISBN 9788876528460 page 7 - ^ The Sermon on the mount: a theological investigation by Carl G. Vaught 2001 ISBN 978-0-918954-76-3 pages xi-xiv - ^ The Synoptics: Matthew, Mark, Luke by Ján Majerník, Joseph Ponessa, Laurie Watson Manhardt, 2005, ISBN 1-931018-31-6, pages 63–68 - ^ Medieval art: a topical dictionary by Leslie Ross 1996 ISBN 978-0-313-29329-0 page 30 - ^ Jesus of history, Christ of faith by Thomas Zanzig 2000 ISBN 0-88489-530-0 page 118 - ^ The Gospel and Epistles of John: A Concise Commentary by Raymond Edward Brown 1988 ISBN 978-0-8146-1283-5 pages 25-27 - ^ a b c Harrington, Daniel J., SJ. "Jesus Goes Public." America, Jan. 7-14, 2008, pp.38ff - ^ 2 Cor. 5:21; Hebrews 4:15; 1 Peter 3:18 - ^ Pope Benedict XVI. Jesus of Nazareth. Doubleday Religion, 2007. - ^ The Gospel of Matthew by Daniel J. Harrington 1991 ISBN 0-8146-5803-2 page 63 - ^ Christianity: A Biblical, Historical, and Theological Guide by Glenn Jonas, Kathryn Muller Lopez 2010 ISBN pages 95-96 - ^ Studying the historical Jesus: evaluations of the state of current research by Bruce Chilton, Craig A. Evans 1998 ISBN 90-04-11142-5 page 187-198 - ^ Jesus as a figure in history: how modern historians view the man from Galilee by Mark Allan Powell 1998 ISBN 0-664-25703-8 page 47 - ^ a b Jesus Remembered by James D. G. Dunn 2003 ISBN 0-8028-3931-2 page 339 - ^ Matthew 4:1-11, New International Version - ^ Luke 4:1-13, NIV - ^ The Gospel according to Matthew by Leon Morris 1992 ISBN 0-85111-338-9 pages 83 - ^ Luke by Fred B. Craddock 1991 ISBN 0-8042-3123-0 page 69 - ^ The beginning of the Gospel: introducing the Gospel according to Mark by Eugene LaVerdiere 1999 ISBN 0-8146-2478-2 page 49 - ^ "Luke 5:1-11, New International Version". Biblegateway. - ^ John Clowes, The Miracles of Jesus Christ published by J. Gleave, Manchester, UK, 1817, page 214, available on Google books - ^ The Gospel of Luke by Timothy Johnson, Daniel J. Harrington, 1992 ISBN 0-8146-5805-9 page 89 - ^ The Gospel of Luke, by Joel B. Green 1997 ISBN 0-8028-2315-7 page 230 - ^ John by Gail R. O'Day, Susan Hylen 2006 ISBN 0-664-25260-5 page 31 - ^ H. Van der Loos, 1965 The Miracles of Jesus, E.J. Brill Press, Netherlands page 599 - ^ Dmitri Royster 1999 The miracles of Christ ISBN 0-88141-193-0 page 71 - ^ The Gospel according to Matthew: an introduction and commentary by R. T. France 1987 ISBN 0-8028-0063-7 page 154 - ^ Michael Keene 2002 St Mark's Gospel and the Christian faith ISBN 0-7487-6775-4 page 26 - ^ John Clowes, 1817 The Miracles of Jesus Christ published by J. Gleave, Manchester, UK page 47 - ^ The Gospel of Matthew by R. T. France 2007 ISBN 0-8028-2501-X page 349 - ^ The first gospel by Harold Riley, 1992 ISBN 0-86554-409-3 page 47 - ^ Mercer dictionary of the Bible by Watson E. Mills, Roger Aubrey Bullard 1998 ISBN 0-86554-373-9 page 48 - ^ The life of Jesus by David Friedrich Strauss, 1860 published by Calvin Blanchard, page 340 - ^ Luke by Sharon H. Ringe 1995 ISBN 0-664-25259-1 pages 151-152 - ^ Robert Maguire 1863 The miracles of Christ published by Weeks and Co. London page 185 - ^ Merrill Chapin Tenney 1997 John: Gospel of Belief ISBN 0-8028-4351-4 page 114 - ^ Dwight Pentecost 2000 The words and works of Jesus Christ ISBN 0-310-30940-9 page 234 - ^ Jesus the miracle worker: a historical & theological study by Graham H. Twelftree 1999 ISBN 0-8308-1596-1 page 79 - ^ a b Jesus the miracle worker: a historical & theological study by Graham H. Twelftree 1999 ISBN 0-8308-1596-1 pages 133-134 - ^ Berard L. Marthaler 2007 The creed: the apostolic faith in contemporary theology ISBN 0-89622-537-2 page 220 - ^ Lockyer, Herbert, 1988 All the Miracles of the Bible ISBN 0-310-28101-6 page 235 - ^ Lamar Williamson 1983 Mark ISBN 0-8042-3121-4 pages 138-140 - ^ a b The Collegeville Bible Commentary: New Testament by Robert J. Karris 1992 ISBN 0-8146-2211-9 pages 885-886 - ^ a b Who do you say that I am? Essays on Christology by Jack Dean Kingsbury, Mark Allan Powell, David R. Bauer 1999 ISBN 0-664-25752-6 page xvi - ^ Christology and the New Testament by Christopher Mark Tuckett 2001 ISBN 0-664-22431-8 page 109 - ^ The people's New Testament commentary by M. Eugene Boring, Fred B. Craddock 2004 ISBN 0-664-22754-6 page 69 - ^ a b One teacher: Jesus' teaching role in Matthew's gospel by John Yueh-Han Yieh 2004 ISBN 3-11-018151-7 pages 240-241 - ^ The Gospel of Matthew by Rudolf Schnackenburg 2002 ISBN 0-8028-4438-3 pages 7-9 - ^ Casey, Maurice (2010). Jesus of Nazareth. Bloomsbury. - ^ a b c Transfiguration by Dorothy A. Lee 2005 ISBN 978-0-8264-7595-4 pages 21-30 - ^ a b Lockyer, Herbert, 1988 All the Miracles of the Bible ISBN 0-310-28101-6 page 213 - ^ Clowes, John, 1817, The Miracles of Jesus Christ published by J. Gleave, Manchester, UK page 167 - ^ Henry Rutter, Evangelical harmony Keating and Brown, London 1803. page 450 - ^ Karl Barth Church dogmatics ISBN 0-567-05089-0 page 478 - ^ Nicholas M. Healy, 2003 Thomas Aquinas: theologian of the Christian life ISBN 978-0-7546-1472-2 page 100 - ^ Transfiguration by Dorothy A. Lee 2005 ISBN 978-0-8264-7595-4 page 2 - ^ The temptations of Jesus in Mark's Gospel by Susan R. Garrett 1996 ISBN 978-0-8028-4259-6 pages 74-75 - ^ Matthew for Everyone by Tom Wright 2004 ISBN 0-664-22787-2 page 9 - ^ Big Picture of the Bible - New Testament by Lorna Daniels Nichols 2009 ISBN 1-57921-928-4 page 12 - ^ John by Gerard Stephen Sloyan 1987 ISBN 0-8042-3125-7 page 11 - ^ Preaching Matthew's Gospel by Richard A. Jensen 1998 ISBN 978-0-7880-1221-1 pages 25 & 158 - ^ a b c Behold the King: A Study of Matthew by Stanley D. Toussaint 2005 ISBN 0-8254-3845-4 pages 215-216 - ^ a b Matthew by Larry Chouinard 1997 ISBN 0-89900-628-0 page 321 - ^ The Cradle, the Cross, and the Crown: An Introduction to the New Testament by Andreas J. Köstenberger, L. Scott Kellum 2009 ISBN 978-0-8054-4365-3 pages 312-313 - ^ Francis J. Moloney, Daniel J. Harrington, 1998 The Gospel of John Liturgical Press ISBN 0-8146-5806-7 page 325 - ^ Gospel figures in art by Stefano Zuffi 2003 ISBN 978-0-89236-727-6 pages 254-259 - ^ Jesus and the Gospels: An Introduction and Survey by Craig L. Blomberg 2009 ISBN 0-8054-4482-3 page 224-229 - ^ All the Apostles of the Bible by Herbert Lockyer 1988 ISBN 0-310-28011-7 page 106-111 - ^ Craig A. Evans 2005 The Bible Knowledge Background Commentary: John's Gospel, Hebrews-Revelation ISBN 0-7814-4228-1 page 122 - ^ The Synoptics: Matthew, Mark, Luke by Ján Majerník, Joseph Ponessa, Laurie Watson Manhardt 2005 ISBN 1-931018-31-6 page 169 - ^ a b c d e f The Bible Knowledge Commentary: New Testament edited by John F. Walvoord, Roy B. Zuck 1983 ISBN 978-0-88207-812-0 pages 83-85 - ^ a b c d e The Bible Knowledge Background Commentary: Matthew-Luke, Volume 1 by Craig A. Evans 2003 ISBN 0-7814-3868-3 page 487-500 - ^ Brown, Raymond E. An Introduction to the New Testament Doubleday 1997 ISBN 0-385-24767-2, p. 146. - ^ a b Jesus and the Gospels: An Introduction and Survey by Craig L. Blomberg 2009 ISBN 0-8054-4482-3 pages 396-400 - ^ a b c Holman Concise Bible Dictionary 2011 ISBN 0-8054-9548-7 pages 608-609 - ^ a b The International Standard Bible Encyclopedia by Geoffrey W. Bromiley 1982 ISBN 0-8028-3782-4 pages 1050-1052 - ^ Pontius Pilate: portraits of a Roman governor by Warren Carter 2003 ISBN 978-0-8146-5113-1 pages 120-121 - ^ New Testament History by Richard L. Niswonger 1992 ISBN 0-310-31201-9 page 172 - ^ Bromiley, Geoffrey W. (1995), International Standard Bible Encyclopedia. Eerdmans Publishing. vol. - ^ International Standard Bible Encyclopedia. by Geoffrey W. Bromiley 1982 vol. - ^ Bond, Helen Katharine (1998). Pontius Pilate in History and Interpretation. Cambridge University Press. - ^ Matthew (New Cambridge Bible Commentary) by Craig A. Evans (Feb 6, 2012) ISBN 0521812143 page 454 - ^ The Historical Jesus Through Catholic and Jewish Eyes by Bryan F. Le Beau, Leonard J. Greenspoon and Dennis Hamm (Nov 1, 2000) ISBN 1563383225 pages 105-106 - ^ Funk, Robert W.; Jesus Seminar (1998). The acts of Jesus: the search for the authentic deeds of Jesus. San Francisco: Harper. - ^ John Dominic Crossan, (1995) Jesus: A Revolutionary Biography HarperOne ISBN 0-06-061662-8 page 145. J. D. Crossan, page 145 states: "that he was crucified is as sure as anything historical can ever be." - ^ The Word in this world by Paul William Meyer, John T. Carroll 2004 ISBN 0-664-22701-5 page 112 - ^ a b c d e f g The Bible Knowledge Background Commentary: Matthew-Luke, Volume 1 by Craig A. Evans 2003 ISBN 0-7814-3868-3 page 509-520 - ^ a b c d e The Cradle, the Cross, and the Crown: An Introduction to the New Testament by Andreas J. Köstenberger, L. Scott Kellum 2009 ISBN 978-0-8054-4365-3 pages 211-214 - ^ a b Merriam-Webster's encyclopedia of world religions by Merriam-Webster, Inc. 1999 ISBN 978-0-87779-044-0 page 271 - ^ a b Geoffrey W. Bromiley, International Standard Bible Encyclopedia, Eerdmans Press 1995, ISBN 0-8028-3784-0 page 426 - ^ Joseph F. Kelly, An Introduction to the New Testament 2006 ISBN 978-0-8146-5216-9 page 153 - ^ Jesus: the complete guide by Leslie Houlden 2006 ISBN 0-8264-8011-X page 627 - ^ Vernon K. Robbins in Literary studies in Luke-Acts by Richard P. Thompson (editor) 1998 ISBN 0-86554-563-4 pages 200-201 - ^ Mercer dictionary of the Bible by Watson E. Mills, Roger Aubrey Bullard 1998 ISBN 0-86554-373-9 page 648 - ^ Reading Luke-Acts: dynamics of Biblical narrative by William S. Kurz 1993 ISBN 0-664-25441-1 page 201 - ^ The Gospel according to Mark by George Martin 2o05 ISBN 0-8294-1970-5 page 440 - ^ Mark by Allen Black 1995 ISBN 0-89900-629-9 page 280 - ^ The Gospel of Matthew by Daniel J. Harrington 1991 ISBN 0-8146-5803-2 page 404 - ^ The Gospel according to Matthew by Leon Morris ISBN 0-85111-338-9 page 727 - ^ Matthew 28:1, Mark 16:9, Luke 24:1 and John 20:1 - ^ a b c d e Cox (2007) pp. 216-226 - ^ a b c Stagg, Evalyn and Frank. Woman in the World of Jesus. Philadelphia: Westminster Press, 1978, p. 144–150. - ^ Vladimir Lossky, 1982 The Meaning of Icons ISBN 978-0-913836-99-6 page 185 - ^ Mark 16:1–8, Matthew 28:1–8, Luke 24:1–12, and John 20:1–13 - ^ Setzer, Claudia. "Excellent Women: Female Witness to the Resurrection." Journal of Biblical Literature, Vol. - ^ Catholic Comparative New Testament by Oxford University Press 2006 ISBN 0-19-528299-X page 589 - ^ "Ascension, The." Macmillan Dictionary of the Bible. London: Collins, 2002. Credo Reference. Web. 27 September 2010. - ^ Luke by Fred B. Craddock 2009 ISBN 0664234356 pages 293-294 - ^ a b New Testament Theology by Frank J. Matera 2007 ISBN 066423044X pages 53-54 - ^ Eerdmans Dictionary of the Bible by D. N. Freedman, David Noel, Allen Myers and Astrid B. Beck 2000 ISBN 9053565035 page 110 References[edit] - Cox, Steven L.; Easley, Kendell H (2007). Harmony of the Gospels. Further reading[edit] - Bruce J. Malina: Windows on the World of Jesus: Time Travel to Ancient Judea. Westminster John Knox Press: Louisville (Kentucky) 1993 - Bruce J. Malina: The New Testament World: Insights from Cultural Anthropology. 3rd edition, Westminster John Knox Press Louisville (Kentucky) 2001 - Ekkehard Stegemann and Wolfgang Stegemann: The Jesus Movement: A Social History of Its First Century. Augsburg Fortress Publishers: Minneapolis 1999