https___en.wikipedia.org_wiki_Instrumental_rock_2.xml
1.1 2.1 2.2 2.3 2.4 2.5 3.1 4.1 5.1 5.2 6.1 6.2 6.3 7.1 7.2 8.1 8.2 8.3 8.4 9.1 9.2 9.3 10.1 11.1 11.2 12.1 12.2 12.3 12.4 13.1 14.1 15.1 16.1 17.1 17.2 17.3 18.1 18.2 19.1 19.2 19.3 19.4 20.1 21.1 22.1 22.2 22.3 22.4 22.5 22.6 23.1 23.2 23.3 24.1 24.2 24.3 24.4 25.1 26.1 26.2 26.3 26.4 26.5 27.1 27.2 27.3 27.4 28.1 29.1 30.1 31.1 32.1 32.2 33.1 33.2 33.3 34.1 34.2 34.3 34.4 35.1 36.1 37.1 38.1 39.1 40.1
Инструментален рок Инструментален рок е жанр от рок музиката, който набляга предимно на музикалните инструменти, а пеене или няма или е изключително малко. Примери за инструментален рок могат да се открият във всеки поджанр, често се изпълнява от музиканти, които се специализират в този стил като Дик Дейл, The Ventures, Джо Сатриани, Стив Вай, Букър Ти и Ем Джис и The Champs. Въпреки че много рок бадни имат инструментални парчета, те не се класифицират като типични инструментални рок групи. Така например успешни групи като Metallica, Rush и The Allman Brothers Band имат редица инструментали. От части поради пост-рок вълната през 90-те и от части поради липсата на инструменталисти в мейстрийма инструменатлия рок има доста преплитания с експерименталия рок. Съдържание Ранна история[редактиране | edit source] Инструменталия рок е най-популярен по време на първото десетилетие на rock & roll-a (от средата на 50-те до средата на 60-те), преди Британската инвазия. Едни от популярните инструментални парчета по това време са "Honky Tonk" на Бил Доджет и "Boogie in the Dark" и "Roll and Rhumba" на блусмена Джими Рийд. Джаз саксофониста Ърл Бостик съживява кариерата си с инструментали като "Harlem Nocturne" и "Earl's Rhumboogie". Няколко ритъм енд блус саксофонисти имат хитови инструментали в този период, включително Ред Прайсък и Лий Алан (неговото парче "Walking with Mr. Lee" става досто популярно). Има и няколко популярни блус инструментални песни от 50-те. Тогава "Juke" на Литъл Уолтър става водещ хит. Инструменталните песни могат да наблягат на електронния орган ("Telstar" на The Tornads, "The Happy Organ" на Дейв "Бейби" Кортез) или на саксофона ("Tequila" на The Champs), но най-забележима е китарата. Дуейн Еди издава няколко такива хита (най-известния е "Rebel 'Rouser"). Освен това, той е първият rock & roll музикант, който издава стерео албум. Зловещия "Rumble" на Линк Рей сигурно е единствения инструментален рок хит, забранен от радио станциите.[1] The Fireballs започват кариерата си през 50-те с инструментални хитове като "Torquay" и "Bulldog". Групата е първата, която установява конфигурацията китара/китара/бас/барабани. The Fireballs е една от малкото групи, която успешно минава към вокални изпълнения и достига най-големия си хит през 1963г - "Sugar Shack". Прецизните китарни изпълнения на The Ventures повлияват изключително много на следващото поколение китаристи; те също така спомагат за оформянето на сърф музиката, която до този момент се състои предимно от тежки, ехтящи китарни инструментали. Сърф музиката е доста популярна в началото на 60-те и като цяло представлява прости и мелодични изпълнения. Изключение прави Дик Дейл, който става известен заради бързото си свирене, често повлияно от музиката на средния изток и включваща екзотични ритми. Последното значимо събитие в инструменталия рок преди Британската инвазия е версията на Лони Мак на "Memphis" (оригиналът е на Чък Бери), който достига #5 в класацията на Билборд през юни 1963 г. Китарната виртуозност използваща гамата на блуса и дисторжън известява ерата на блус-рок китаристите. Зенита си този жанр ще достигне при Ерик Клептън, Джими Хендрикс и Стиви Рей Вон. Преди Лони Мак само два други инструментала достигат #5 в Билборд, и двата през 1960г: Дуейн Еди с "Because They're Young" и The Ventures с "Walk, Don't Run". След Бристанската инвазия рокът осезаемо се променя и инструменталните хитове идват предимно от ритъм енд блуса. 70-те[редактиране | edit source] Фънкът и диското раждат няколко инструментални хита през 70-те. Джаз фюжънът от 70-те често има значиелни стилистични заемки от рока и групу като Return to Forever, Mahavishnu Orchestra и Weather Report имат доста последователи сред рок феновете. The Allman Brothers Band обикновено не е класифицирана като инструментална рок група, но въпреки това има доста инструментални парчета и правят по-дълги версии на свой песни. Добър пример за това е 22-минутната версия на "Whipping Post" от "At Fillmore East". Инструменталите им "In Memory of Elizabeth Reed" и "Jessica" стават доста популярни, а втория е използван за музикална тема в двата формата на Top Gear. Джеф Бек също записва два изцяло инструментални албума през 70-те: "Blow by Blow" и "Wired". И в двата се усеща силно джаз влияние, а втория включва кавър на "Goodbye Pork Pie Hat" на Чарлз Мингъс. Прогресив и арт рок изпълнителите от 60-те и 70-те имат редица виртуозни инструментали (и понякога инструментални песни), но повечето от композициите им са вокални. King Crimson стават изключително популярни в края на 60-те и през 70-те с експлозивните си инструментали, преплитащи рок, джаз, класика и хеви метъл. "Tubular Bells" на Майк Олдфийлд е изцяло инструментален (в някои от песните се изговарят отделни думи), издаден през 1973 г. и с 16-те милиона копия, в които е продаден става един от най-продаваните инструментални рок албуми. Холандстаката група Finch записва три изцяло инструментални албума с прогресив рок. Втората вълна на сърф музиката започва през 1979 г. с издаването на първия запис на Jon & the Nightriders . 80-те[редактиране | edit source] През 80-те в инструменталния рок доминират няколко китарни солисти. Шведския виртуоз Ингви Малмстийн става известен през 1984г, докато свири в популяната Alcatrazz. Тогава издава дебютния си албум "Rising Force", който стига до #60 в класацията на Билборд. Джо Сатриани издава през 1987г албума си "Surfing with the Alien", който изненадващо става хит. В този албум са включени "Always With Me, Always With You" и "Satch Boogie" - и двете са задължителни за начинаещи китаристи. Две години по-късно излиза следващия албум на Сатриани "Flying in a Blue Dream". След като Малмстийн напуска Alcatrazz мястото му е заето от екстравагантния Стив Вай, който преди това е работил с Франк Запа. Също като предшественика си Вай впоследствие издава редица високо качествени соло албуми, най-известния от които е издадения през 1990 г. Passion and Warfare. Джейсън Бекер според мнозина също е фантастиен китарист, който издава два албума с Cacophony. Cacophony е предимно инструментална група включваща Бекер и Марти Фридман (който впоследствие се присъединява към траш легендите Megadeth). След издаването на втория им албум "Go Off!" през 1988г, Бекер издава два соло албума, след което му е открита амиотрофична латерална склероза. В момента той е прикован към инвалидна количка и не може да свири. 90-те[редактиране | edit source] През 1990 г. Стив Вай издава "Passion and Warfare". Сливайки рок, джаз, класически и източни тоналности "Passion and Warfare" прави пробив във възгледите за това какво може да бъде постигнато в китарните композиции и техническите изпълнения. Той е последван от издадения през 1995 г. "Alien Love Secrets" и последвалия го епичен и комплексен "Fire Garden" (1996). През 1995 г. Майкъл Анджело Батио от Nitro издава диска си "No Boundaries", с който започва соло кариерата му. Албумите му са предимно инструментални, въпреки че в отделни песни пее той или друг вокал. За сега Батио има издадени осем самостоятелни албума. През 90-те инструменталния рок прецъфтява сред инди рок групите и пост рок групи като Tortoise, Mogwai и Cul de Sac. Хитовия "Криминале" на Куентин Тарантино използва предимно инструментален рок в саундтрака и по този начин поражда интересн към класическите инструментали и възражда кариерата на Дик Дейл. С издигането на гръндж музиката китарно ориентирания инструментален рок губи популярност и има съвсем малко музиканти, продължаващи да свирят в този стил. Новото хилядолетие[редактиране | edit source] Свременнта симфония на Ичиро Нодайра "Fire Strings", написана за електрическа китара и оркестър е считана за невъзможна за изпълнение. Стив Вай е помолен да се опита да я изсвири и не само, че се справя със задачата, а и е аплодиран на крак от класическия оркестър. Няколко години по-късно Стив композира двучасов съвременен класически концерт озаглавен "The Aching Hunger" ("Болезнения глад"). Композиран е за рок група (три китари, бас, барабани и т.н.), синтезатор и оркестър. Композицията представлява една полу-китарена полу-класическа инструментална част и една част, която е само класически инструментал без китара. В последните години има издадени радица инструментални албуми. Множество китарни герои от 80-те правят своите завръщания на сцената и са добре приети. Музиканти като Стив Морз, Марти Фридман, Пол Гилбърт, Джо Сатриани и Ингви Малмстийн продължават да издават инструментални албуми, да изнасят концерти и имат голям успех. Въпреки това е изключителна рядкост да се чуе инструментално парче по радиото или да се види такова в музикалните класации. В началото на новото хилядолетие се забелязва нарастваща популярност на групи класифицирани като пост рок групи; много от тях правят инструментални рок парчета.ТЪрябва да се отбележи, че детските телевизионни програми често използват за фон интрументални рок парчета. Интрументални rock & roll групи[редактиране | edit source] Инструментални rock & roll китаристи[редактиране | edit source] Външни препратки[редактиране | edit source] Източници[редактиране | edit source] - ↑ Robert Rodriguez, The 1950s' Most Wanted: The Top 10 Book of Rock & Roll Rebels, Cold War Crises, and All-American Oddities (Brassey's, 2006), 94.
1.1 2.1 2.2 2.3 2.4 2.5 2.6 2.7 2.8 2.9 3.1 3.2 3.3 3.4 3.5 4.1 5.1 6.1 6.2 7.1 7.2 8.1 9.1 9.2 9.3 10.1 10.2 10.3 11.1 11.2 12.1 13.1 14.1 14.2 15.1 16.1 17.1 17.2 18.1 18.2 18.3 19.1 21.1 22.1 23.1 23.2 23.3 24.1 24.2 25.1 25.2 25.3 25.4 25.5 25.6 25.7 26.1 28.1 29.1 29.2 29.3 30.1 30.2 30.3 31.1 31.2 31.3 31.4 31.5 32.1 32.2 34.1 34.2 34.3 35.1 35.2 35.3 36.1 37.1 38.1 39.1 41.1 41.2 41.3 41.4 41.5 42.1 42.2 42.3 42.4 42.5 42.6 43.1 43.2 43.3 43.4 44.1 45.1 46.1 46.2 47.1 48.1 49.1 50.1 51.1
Instrumental rock Instrumental rock is rock music that emphasizes musical instruments and features very little or no singing. Examples of instrumental rock can be found in practically every subgenre of rock, often from musicians who specialize in the style. Instrumental rock was most popular from the mid-1950s to mid-1960s, with artists such as Bill Doggett Combo, Jimmy Reed, Earl Bostic, The Fireballs, The Shadows, and The Ventures. Surf music had many instrumental songs. Many instrumental hits came from the R&B world. Funk and disco produced several instrumental hit singles during the 1970s. The Allman Brothers Band have many instrumentals. Jeff Beck also recorded two instrumental albums in the 1970s. Progressive rock and art rock performers of the 1960s and 1970s did many virtuosic instrumental performances. During the 1980s and 1990s, the instrumental rock genre was dominated by several guitar soloists, including Joe Satriani, Marty Friedman and Steve Vai. The 2000s gave way for a new style of instrumental performer. For example, John Lowery (a.k.a. John 5), released a solo instrumental album. The 2000s also saw the rise of instrumental music by bands that have been labeled post-rock. Early history[edit] Instrumental rock was most popular during rock and roll's first decade (mid-1950s to mid-1960s), before the British Invasion. One notable early instrumental was "Honky Tonk" by the Bill Doggett Combo, with its slinky beat and sinuous saxophone-organ lead. And bluesman Jimmy Reed charted with "Boogie in the Dark" and "Roll and Rhumba". Jazz saxophonist Earl Bostic revived his career with instrumentals like "Harlem Nocturne" and "Earl's Rhumboogie"; other jazz musicians who scored pop hits include Tab Smith and Arnett Cobb. Several rhythm and blues sax players had hit instrumental songs, including Big Jay McNeeley, Red Prysock, and Lee Allen, whose "Walking with Mr. Lee" was quite popular. There were several notable blues instrumental songs during the 1950s; Little Walter's rollicking "Juke" was a major hit. Instrumental hit songs could emphasize electronic organ (the Tornados' "Telstar", Dave "Baby" Cortez's "The Happy Organ", Johnny & the Hurricanes' "Red River Rock"), or the saxophone (the Champs' "Tequila", Bill Black's Combo's "Don't Be Cruel", the Piltdown Men's "McDonald's Cave"), but the guitar was most prominent. Duane Eddy scored several hits (his best known probably being "Rebel 'Rouser"). Eddy was the first rock & roll artist to release an album in stereo. The Fireballs, featuring the distinctive guitar work of George Tomsco, began their career in the late 1950s with instrumental hits such as "Torquay" and "Bulldog." The band pioneered the guitar/guitar/bass/drums configuration, paving the way for the Ventures, the Shadows, and the surf music scene. The Fireballs were one of a few instrumental bands that successfully transitioned into vocal music, having the biggest hit of 1963 in the US ("Sugar Shack"). The Shadows from the UK, with American Fender Stratocaster guitars with British Vox amplifiers using a (lead guitar) reverb and echo unit from 1960 onwards had several hit singles including "Apache", "Wonderful Land" and "FBI". The Shadows (alone, and accompanying Cliff Richard) featured heavily in the UK charts until 1963 when Beatlemania arrived combined with DJ indifference to non-vocal singles. The Ventures' precise guitar work was a major influence on many later rock guitarists; they also helped shape surf music, which at this stage consisted almost entirely of heavily reverbed guitar instrumentals. Surf music was quite popular in the early 1960s, and was generally rather simple and melodic—one exception being Dick Dale, who gained fame for his quick playing, often influenced by the music of the Middle East, and frequently using exotic scales. Around the time of the British Invasion, rock changed appreciably, and instrumental hits came mostly from the R&B world. Notable artists include Booker T. & the MG's and saxophonist Junior Walker. The early incarnation of Fleetwood Mac with bandleader Peter Green achieved number one chart positions with the guitar-based instrumental Albatross in February 1969. Steve Cropper of the MG's asserts: - "We had trouble getting airplay because disc jockeys did not like playing songs without vocals on them. It got worse and worse and worse until they finally pushed every instrumental band in the country out of business."[citation needed] Just before the British Invasion, Lonnie Mack's version of Chuck Berry's "Memphis" reached #5 on the Billboard Pop chart in June 1963. Employing both the blues scale and distortion, it ushered in the era of blues rock guitar of Eric Clapton, Jimi Hendrix and Stevie Ray Vaughan. Previously, only three other rock guitar instrumentals had cracked Billboard's top five: the Virtues' "Guitar Boogie Shuffle" in 1959, and Duane Eddy's "Because They're Young" and the Ventures' "Walk, Don't Run" in 1960. In August 1964, Checker Records released the album Two Great Guitars recorded by rock and roll pioneers Chuck Berry and Bo Diddley which is one of rock music's first recorded guitar jam sessions. Funk and disco produced several instrumental hit singles during the 1970s. The jazz fusion of the 1970s often had considerable stylistic cross-over with rock, and groups like Return to Forever, the Mahavishnu Orchestra and Weather Report had sizable followings among rock fans. The Allman Brothers Band is often not considered an instrumental rock band but they have many instrumentals and make longer versions of their songs. A good example is the 22-minute version of Whipping Post in At Fillmore East LP. Their instrumentals, "In Memory of Elizabeth Reed" and "Jessica" are popular, with "Jessica" being featured as theme for both the 1977 and 2002 formats of Top Gear. Jeff Beck also recorded two entirely instrumental albums in the 1970s: Blow by Blow and Wired. Successful among mainstream audiences, both have strong jazz influences, the latter featuring a cover of Charles Mingus's jazz standard "Goodbye Pork Pie Hat". Progressive rock and art rock performers of the 1960s and 1970s deserve some mention. Many of these musicians featured virtuosic instrumental performances (and occasional instrumental songs), but many of their compositions also featured vocals. King Crimson gained a massive cult following in the late 1960s and 1970s with their explosive instrumental output that merged rock, jazz, classical and heavy metal styles, though their albums also included songs with vocals. Tubular Bells by Mike Oldfield, a progressive rock album released in 1973, was all instrumental (save for some brief spoken words) and is one of the best-selling instrumental albums ever, with 16 millions copies sold. The Dutch band Finch recorded three all-instrumental albums of progressive rock of continuing interest. One of the most acclaimed albums of the band Camel, 1975's The Snow Goose, was entirely instrumental. Many of Pink Floyd's early compositions were largely instrumental pieces containing structured jams fusing psychedelic, progressive and space rock. Surf music's "2nd Wave" began in 1979 with the release of the first Jon & the Nightriders record. During the 1980s, the instrumental rock genre was dominated by several guitar soloists. Swedish virtuoso Yngwie Malmsteen made a name for himself in 1984 by playing in the popular band Alcatrazz, and then by releasing his debut solo album Rising Force later that year, which made it to #60 on the Billboard Charts. Joe Satriani's 1987 album Surfing With The Alien was a surprise hit, containing the ever-popular instrumental ballad "Always With Me, Always With You", and the blues boogie infected "Satch Boogie"—both staples for guitarists learning their craft. Two years later came Satriani's follow-up album Flying in a Blue Dream. After Malmsteen left Alcatrazz, he was replaced by the extravagant Steve Vai, who had previously been playing with the Frank Zappa band. Continuing the tradition (and following a brief stint in David Lee Roth's band from 1986 to 1988), Vai went on to release a number of highly acclaimed solo albums. Arguably the best-known of these was his 1990 release, Passion and Warfare. Jason Becker was also considered by many to be a great player, who released two albums with Cacophony. Cacophony were a primarily instrumental group featuring Becker and Marty Friedman (the latter of whom went on to play with the thrash metal band Megadeth). After the release of Cacophony's second album Go Off! in 1988, Becker released two solo albums before being diagnosed with ALS. He now uses a wheelchair and is completely unable to play. Pepeu Gomes, a Brazilian electric guitar player, was considered in 1988 by American magazine Guitar World one of the ten best guitar players in the world. Although he has pure instrumental rock songs with no Brazilian flavour, what makes is work really unique is when he mixes the Brazilian rhythms and tunes from well known popular songs, or simply composes by himself using Samba, Choro, Maracatu etc. In 1990, Steve Vai released Passion and Warfare. A fusion of rock, jazz, classical and Eastern tonalities, Passion and Warfare was a technical break-through in regards to what could be achieved in the field of guitar composition and technical performance. This was followed up by the 1995 trio album Alien Love Secrets, and what some regard as Vai's most epic and complex album to date, Fire Garden, released a year after. In 1995, Michael Angelo Batio of Nitro fame released his CD No Boundaries which began his solo career. His albums predominantly feature instrumental rock, but have occasionally featured vocals by himself and other vocalists. So far Batio has released eight solo albums.[1] During the 1990s, instrumental music flourished among indie-rock groups and with the popularity of post rock groups like Tortoise, Mogwai and Cul de Sac. Don Caballero gained notice for their instrumental math rock, as did neo-surf-rockers the Mermen and Man or Astro-man?. Quentin Tarantino's smash hit film Pulp Fiction made heavy use of rock instrumentals on its soundtrack, spurring some interest in classic instrumentals, and revitalizing Dick Dale's career. With the rise of grunge, guitar-orientated instrumental rock of the type popular in the 1980s became less popular, and there were few artists who continued to thrive in that style. Over the past decade there have been many new releases of instrumental rock albums. The majority of the popular guitar heroes from the 1980s have made rejuvenated and generally well-received comebacks, thanks largely to the revitalized sound apparent on their recent releases. Artists such as Steve Morse, Marty Friedman, Paul Gilbert, Ron Jarzombek, Joe Satriani and Yngwie Malmsteen have continued releasing instrumental rock music and touring with great success. However, it is still extremely rare to hear an instrumental rock tune on the radio, or see one on the music charts. Les Fradkin has popularized the Beatles' music catalog as guitar-based instrumental rock on the Apple iTunes music download service. The 2000s gave way for a new style of performer. John Lowery (a.k.a. John 5) released a solo instrumental album after leaving Marilyn Manson in 2003. Vertigo is composed of a fusion of metal, rockabilly, rock and roll, and bluegrass musical styles. The album was a success, and the album after that, Songs for Sanity, which features guest appearances by Steve Vai and Albert Lee, was met with more success, becoming one of the top selling records on the record label Shrapnel. He followed this in 2007 with The Devil Knows My Name, which features Joe Satriani, Jim Root, and Eric Johnson. The 2000s have seen a rise in the popularity of bands that have been labeled post-rock; many of these bands have created instrumental rock songs. Constellation Records has released some of the best-known examples of instrumental post-rock, such as Godspeed You! Black Emperor and Do Make Say Think. Other examples include Austin TV, Mogwai, the Cancer Conspiracy, the Mercury Program, Irepress, 65daysofstatic, God Is An Astronaut, Russian Circles and Explosions in the Sky. Within the indie rock label, bands such as Ratatat and Delicate Steve are popular instrumental rock acts. Guitarist Omar Rodriguez Lopez's solo albums typically are instrumental (Old Money) or mostly instrumental (Se Dice Bisonte, No Bufalo). In the late 2000s a new style of heavy metal called djent emerged. Some of the leading bands in the scene such as Animals as Leaders are instrumental acts, while many others started as instrumental acts before later acquiring vocalists. See also[edit] References[edit] External links[edit] - Every instrumental top 20 hit song from 1960 to 2004 from Tunecaster.com with a sample of each - Rock & Roll Instrumentals - by Dr. Frank Hoffmann