http___en.m.wikipedia.org_wiki_Convention_on_the_Privileges_and_Immunities_of_the_United_Nations_2.xml
1.1 2.1 2.2 3.1 4.1 5.1 6.1 6.2 6.3 6.4 6.5 7.1 7.2 8.1 8.2 9.1 10.1 11.1 11.2 11.3 12.1 12.2 13.1 13.2 14.1 15.1 16.1 16.2 17.1 18.1 19.1 19.2 19.3 20.1 20.2 20.3 21.1 22.1 22.2 23.1 24.1 25.1 26.1 27.1 28.1 29.1 29.2 29.3
Имунитет (право) - Тази статия е за правното понятие. За биологичното явление вижте Имунитет. Имунитетът (от лат. immunitas, в превод „освобождение, избавление от нещо“) представлява процесуално- или материалноправна пречка за подвеждане на даден правен субект под наказателна, административна или гражданска отговорност. Съдържание Депутатски имунитет[редактиране | edit source] В някои държави е забранено задържането или възбуждането на наказателно преследване срещу народни представители с цел да им се осигури свобода и независимост при изпълнение на задачите им. Изключение понякога се допуска при заварени тежки престъпления. Имунитетът на народните представители в България се снема с разрешение на Народното събрание при престъпления от общ характер или при писмено съгласие на народния представител. В останалите случаи депутатите ще отговарят за деянията си след изтичане на мандата им, доколкото не са преизбрани, не е изтекла давност или по отношение на деянието нямат индемнитет (когато не отговарят за мнения и гласувания). По отношение на административнонаказателното преследване и граждански процеси народните представители нямат имунитет. В България членовете на Конституционния съд се ползват с имунитета на народните представители. Първоначално такъв притежават и представителите на съдебната власт, но с първите промени в Конституцията през 2003 г. имунитетът им е сведен до функционален наказателно- и гражданскоправен, а с промените от 2007 г. отпада изцяло процесуалният му елемент (за повдигане на обвинение и задържане). Президентът на Република България и вицепрезидентът също притежават имунитет. Той може да бъде снет от Конституционния съд при нарушение на Конституцията или държавна измяна с прекратяване на пълномощията им. Министрите не разполагат с подобна защита. Дипломатически имунитет[редактиране | edit source] Дипломатическите представителства и техният персонал на територията на чужди държави притежават съвкупност от привилегии и имунитети, т.е. повече права и по-малко задължения от обикновените граждани. Основават се на Виенската конвенция за дипломатическите отношения, Конвенцията за специалните мисии, Конвенцията за привилегиите и имунитетите на Обединените нации от 1946 г., Конвенцията за привилегиите и имунитетите на специализираните учреждения на ООН от 1947 г. и т.н. С особен статут се ползват някои представители в международни организации и в Европейския съюз, където те получават имунитет и от юрисдикцията на изпращащата държава — например в Съвета на министрите на Съвета на Европа и депутатите в Европейския парламент на Европейския съюз. Преобладаващото мнение е, че имунитетът е вид привилегия с правопрепятстващо действие относно: наказателната отговорност (материален) и нейното реализиране (процесуален). По отношение на наказателната неотговорност бива ползван терминът индемнитет. При действието на социалистическото българското наказателно и административнонаказателно право понятието имунитет заменя старото понятие за екстериториалност (вънземство) (вж. чл. 3 ал. 2 НК от 1968 и чл. 5 ЗАНН от 1969 г.). Всъщност се касае за различни теоретични юридически конструкции за обосноваване на неприкосновеността на посланиците, каквато съществува още от древността: - екстериториалност — фингира се юридически, че посланикът и свитата му се намират на територията на своята държава и така спрямо тях не се прилагат законите на държавата, на чиято земя реално са; - представителна теория — посланикът се приема за олицетворение на представляваната държава, а приемащата държава, като равна ней, няма власт над нея (par in parem non habet jurisdictionem). - огранно схващане — дипломатическото представителство е държавен орган, а персоналът му включва служители на учреждение (администрация). Следователно според това по-съвременно схващане са налице: - привилегии и имунитети на дипломатическото представителство — неприкосновеност на помещенията, на архивите и документите, свобода на отношения между службите на представителството (вкл. кореспонденцията), ползване на флаг и емблема. - лични привилегии и имунитети на сътрудниците — лична неприкосновеност на главата на представителството и членовете на дипломатическия персонал, неприкосновеност на жилищата (частната резиденция е защитена като представителството), неподсъдност на местните съдилища (граждански, наказателни), както и на административнонаказателни юрисдикции; фискален имунитет — освобождаване от такси, данъци, мита и лични и обществени повинности. Консулските представители се ползват с ограничен имунитет на основата на взаимност. Въз основа на Виенската конвенция за консулските отношения от 1963 г. се сключват двустранни консулски конвенции. Привилегиите и имунитетите също се разделят на такива на чуждестранния орган и такива на консулските длъжностни лица и служещи.[1] ГПК от 1952 г. говори за екстериториалност (чл. 8), докато в ГПК от 2007 г. — за съдебен имунитет (чл. 18). Поначало той не се прилага при частни (лични) техни дела, при техен отказ от имунитет, и при дела от изключителна подведомственост на българските съдилища (недвижими имоти и др.) Феодален имунитет[редактиране | edit source] През Средните векове феодалите имали право да изпълняват във владенията си някои държавни функции (съдебни, събиране на налози, полицейски надзор) без намеса на централната власт и същевременно да бъдат освобождавани от редица данъци и плащания. Имунитетът спомага за закрепостяване на селяните. Държавен имунитет[редактиране | edit source] Съгласно доктрината за държавния имунитет такъв може да притежава и държавата. Вижте също[редактиране | edit source] - Суверенитет - Екстериториалност (вънземство) Източници[редактиране | edit source] - ↑ Стоев, Симеон. Научно-практически коментар към ЗАНН. София, Наука и изкуство, 1975. с. 29-30.
1.1 1.2 2.1 2.2 3.1 4.1 5.1 6.1 7.1 7.2 8.1 8.2 8.3 9.1 9.2 10.1 10.2 11.1 12.1 13.1 14.1 15.1
The Convention on the Privileges and Immunities of the United Nations, passed by the United Nations General Assembly on 13 February 1946 in New York, and sometimes referred to as the "New York Convention", defines and specifies numerous issues relating to the status of the United Nations, its assets, and officials, in terms of the privileges and immunities that must be granted to them by its member states. As of February 2015, it has been ratified by 161 of the 193 UN member states. On 21 November 1947, the Convention on Privileges and Immunities of the Specialized Agencies was adopted by GA resolution 179(II) to extend similar privileges to the specialized agencies of the UN. This convention has been ratified by 126 states. Key provisionsEdit - Establishes Juridical personality of the UN (Art. - UN premises shall be inviolable, and UN property shall be immune from search, requisition, confiscation etc. (Art. - UN shall be exempt from taxes and customs duties as well as prohibitions and restrictions on imports and exports (Art. - Diplomatic immunity of communications and mail (pouch) (Art. III) - Functional immunity of delegates (Art. IV), officials (Art. V) and experts (Art. - Recognition of United Nations Laissez-Passer (Art. VII) The conventions are in force "with regard to each State which has deposited an instrument of accession with the Secretary-General of the United Nations as from the date of its deposit", i.e. not merely by a state's membership in the UN. Several states, for example the United States of America, have accepted the conventions only with some reservations. ReferencesEdit - Convention on the Privileges and Immunities of the United Nations - Convention on Privileges and Immunities of the Specialized Agencies External linksEdit - Introductory note by August Reinisch and procedural history note on the Convention on the Privileges and Immunities of the United Nations and the Convention on the Privileges and Immunities of the Specialized Agencies in the Historic Archives of the United Nations Audiovisual Library of International Law