http___en.wikipedia.org_wiki_Joseph_Nasi_2.xml
1.1 2.1 3.1 4.1 4.2 5.1 6.1 6.2 6.3 6.4 7.1 8.1 9.1 9.2 9.3 10.1 10.2 10.3 10.4 10.5 10.6 10.7 10.8 10.9 10.10 11.1 11.2 11.3 11.4 11.5 11.6 11.7 12.1 13.1 13.2 13.3 13.4 13.5 13.6 13.7 14.1 15.1 16.1 16.2 16.3 17.1 17.2 18.1 18.2 19.1 20.1 21.1 22.1 22.2 22.3 22.4 22.5 23.1 24.1 24.2 25.1 26.1 27.1 27.2 28.1 29.1 30.1 31.1 31.2 31.3 32.1 33.1 34.1 34.2 35.1 36.1 37.1 38.1 39.1 40.1 41.1 42.1 43.1 44.1 45.1 46.1 47.1
Йосиф Наси Йосиф Наси (Joseph Nasi, João Miquez, João Miques|Micas, Don João Migas Mendes; Giuseppe Nasi; Yasef Nassi) е португалски маран и лице известно под пет различни имена в зависимост от това на кой владетел служи. Рожденото му име (Йосиф Наси му е най-известното) е Хуан Ха Наси Диего Мендес или само Хуан Ха Наси. Йосиф Наси е "изявен" османски държавник и член на дивана (везир) при управлението на великия везир Мехмед паша Соколович, възстановил Печката патриаршия на цар Стефан Душан. Разполагал е с реална власт и е заемал османски държавни постове при управлението на Сюлейман Велики и неговия син от Роксолана - Селим II. [редактиране] Предистория - sitz im Leben По време на сина на султана (Баязид II) приел прогонените от Испания евреи от Фердинанд Арагонски и Исабела Кастилска - Селим I са завоювани от османците свещените за сунитския ислям места Мека и Медина, както и Светите земи. Селим Страшни разбива египетските мамелюци и иземва от тях плаща на пророка Мохамед, обявявайки се за халиф, т.е. предводител на правоверните имащ право да обявява и води джихад. Селим Страшни е наследен от сина си Сюлейман Великолепни, при който Османската империя достига разцвета си. По него време са построени редица архитектурни шедьоври от известния Синан. [редактиране] Биография Въпросният португалски маран е взет като прототип в световната литература и отъждествяван с "Евреинът от Малта", "Венецианския търговец", "Остап Бендер".[източник?] Изключително интересна и спорна личност, успяла да забърка невероятни международни и междудържавни интриги, скандали и войни между Османската империя, персийските Сафавиди, Карл V Хабсбург, Кралство Франция, Кралство Англия, Република Генуа, Венецианската република, Кримското ханство и разбира се Руското царство и Папската държава през "Великолепният век", благодарение на поста си като везир в дивана при Мехмед паша Соколович. Йосиф Наси е известен като един от най-големите благодетели на еврейския народ. Произхожда от известния португалски марански род Мендес. Семейството му е подгонено от Португалската инквизиция след Тордесиляският договор в период на изключително топли отношения между короните на Пиренейския полуостров довели и до Иберийска уния, век след началото на Великите географски открития. Семейство Мендес се установява в Хабсбургска Нидерландия - в Антверпен. Малкият е отгледан от леля си Доня Грасия Мендес Наси (родена под християнското име Беатрис де Луна). Учи в университета в Лувен, но е принуден да напусне защото Светата инквизиция влиза в дирите на семейство Мендес през 1547 г. Лелята на малкия Наси се жени за своя сродник банкер Франсиско Мендес, който е и търговец на скъпоценни камъни. Междувременно след смъртта на Франсиско, лелята на малкия Наси се мести при своя девер Жозеф Диего Мендес, който пребивава в Антверпен и по тази причина малкия Наси е позициониран изпърво в Хабсбургска Холандия. Деверът на леля му е вкаран в затвора, но за всеобщо изумление сетне получава благородническа титла лично от Карл V Хабсбург. През 1543 г. след смъртта на новоизпечения хабсбургски благородник семейство Мендес се местят (правейки неуспешни опити да се установят за постоянно във Франция и Венеция) във Ферара, където намират тих и спокоен пристан, като отново подхващат стария банкерски занаят. Тук наново приемат еврейски имена. Заради помощта си за мараните, Инквизицията отново влиза в дирите на семейство Мендес и Йосиф Наси с леля си отново се местят през 1553 г. Този път двамата най-известни членове на фамилията Мендес се установяват в Османската империя при управлението на Сюлейман Великолепни и Роксолана, където намират топъл и радушен прием от своите сънародници в Солун и Измир, които били прокудени от Испания през 1492 г. Събирайки средства от своите сънародници, Йосиф Наси (от името и за сметка на своите сънародници) успява да заеме на краля на Франция Анри II 150 хил. дуката в контекста на османо-френския алианс. След като се сближава със султана, Наси успява да убеди Сюлейман да конфискува една френска флота преминаваща през османско пристанище, като обезщетение наместо плащане по частния еврейски заем за Франция. През 1555 г. Наси убеждава Сюлейман да се обърне директно към Папата с просба да бъдат освободени заложници евреи в Анкона. През 1558 г. лелята на Йосиф Наси е вече "владетел на Тибериада" в Светите земи, успявайки с финансовите врътки на племеника си и еврейските общности да се сдобие със средства да закупи земи "с цел да бъде погребана там един ден". Сюлейман Великолепни успява да издейства от Папата да бъдат освободени еврейските заложници в Анкона след 3 години, но още първият кораб с "освободените" е нападнат в открито море от пирати и съответно пътниците му ограбени и избити и планът за освобождението им пропада. Въпреки неуспеха на начинанието, Сюлейман Великолепни в годината на смъртта (1566) си дарява на Йосиф Наси остров Наксос (отвоюван от Венеция) и го удостоява с титлата "дук на Наксос". След смъртта на Сюлейман, князът на Наксос лобира пред сина му от Роксолана Селим II да обяви война на Венецианската република с цел да ѝ отнеме владението над остров Кипър, който да бъде превърнат в убежище за преследваните евреи от цял свят. Йосиф Наси е постоянно присъствие в султанските Сараи и в крайна сметка се издига до поста везир като високопоставен османски дипломат, успял да забърка невероятни дипломатически каши. Благодарение на своите търговски и други връзки в Европа, все таки Йосиф Наси упражнява на моменти голямо влияние върху външната политика на Османската империя. Сред неговите дипломатически успехи са мирните му преговори с Жеч Посполита (виж история на евреите в Полша), лобисткия му натиск като османски везир при избора на крал на Полша и т.н. Други му заслуги към османската династия са мирните преговори с Полша, с оказания дипломатически натиск под формата на лек шантаж при избора на нов полски крал. Йосиф Наси активно лобира и прокарва през 1566 г. свои кандидатури за княз на Влашко и Молдова, но още през 1571 г. тези османски васални князе са свалени от власт от султана - син на Роксолана. По времето на Йосиф Наси избухва и първата руско-турска война (Руско-турска война (1568-1570)), заради османските планове за воден канал между реките Дон и Волга (построен от Сталин), въпреки добронамереното отношение на първият руски цар Иван Грозни към Османската империя по онова време. Османските сили търпят поражение при Азов и Астрахан от руските войски. Йосиф Наси чрез своите "търговски и други контакти" и посредством дипломатически способи и средства успява да съдейства за настройката на Нидерландия срещу Хабсбургите във войната ѝ за независимост. Поради "търговските и други контакти" на Йосиф Наси, които докарват на османския султан подбрани вина от цяла Европа, след смъртта на султана заради "черната му неблагодарност" към заслугите на Наси къмто османския престол, на Селим II му е лепнат прякора "Пияницата". Най-големият "удар" на Наси е, че успява да настрои срещу Османската империя християнска Европа в Свещена лига и логично се стига до загубата в битката при Лепанто, в която авторът на "Дон Кихот" губи ръката си. След този "невероятен успех" на османската флотска бойна слава, Йосиф Наси изпада от дивана в немилост, ставайки пръв враг на великия везир Мехмед паша Соколович. Единствената сила която не се включва в християнската коалиция е католическа Франция поради сключения от Сюлейман Великолепни османско-френски алианс още през 1528 г. След катастрофата при Лепанто е заточен на своя остров, а евреите от венецианското гето са нарочени за турски шпиони и предатели в Западна Европа (с изключение донякъде на Франция - виж и Еврейска Франция). Междувременно всички евреи от Кипър с изключение на старите жители на Фамагуста са прогонени от острова, благодарение на "заслугите" на Йосиф Наси. Изпаднал в немилост, Йосиф Наси умира самотен на своя остров като "дук на Наксос" през 1579 г. Образът му се е запечатал неотразимо и завинаги в цяла поредица литературни произведения на световната класическа литература, най-известните от които са "Евреинът от Малта" на Кристофър Марлоу, "Венецианския търговец" на Уилям Шекспир и "Великият комбинатор" от "Златният телец" на Илф и Петров. [редактиране] Последствия По времето на Йосиф Наси в града основан от римския император Адриан (потушил второто еврейско въстание) - Адрианопол е съставен през 1555 г. сборникът Шулхан арух белязал последния етап в историята на юдаизма - ахароним. След Йосиф Наси и други марани и ашкенази заемат важни османски държавни постове (Естир Киера при Мурад III, Мехмед III и Ахмед I; Алуаро Мендес; Соломон Раф; Соломон бен Натан Ашкенази и т.н.), но никога вече не придобиват подобна на неговата власт и влияние до времето на султан Абдул Меджид I (виж и Валиде султан). С началото на упадъка на Османската империя през следващия 17 век на евреите поданици на султана се случват и едни от най-големите неприятности, като екзекуцията на Юда Ково по заповед на султан Мурад IV, понеже не бил събран султанския данък сукнарство в очаквания размер. През 1664 г. Шабатай Цви се самообявява за дългоочаквания еврейски месия и много общности го приемат за такъв. През 1666 г., затворен от султана, той приема исляма и е назначен на служба в двореца. Това събитие предизвиква силно разочарование сред еврейските общности и допринася за загубата на авторитет на равините, за сметка на новите елити на търговци, светски интелектуалци и морални философи.[1] [редактиране] Източници - ↑ Атали, Жак. Евреите, светът и парите, стр. 261-263. [редактиране] Литература на английски - Mehmet Bulut, Ottoman-Dutch Economic Relations in the Early Modern Period 1571-1699, Hilversum, Uitgeverij Verloren, 2001 - John Freely, The Cyclades, London, I.B. Tauris, 2006 - Benjamin Lee Gordon, New Judea: Jewish Life in Modern Palestine and Egypt, Manchester, New Hampshire, Ayer Publishing, 1977 - Jocelyn Nigel Hillgarth, The Mirror of Spain, 1500-1700, Ann Arbor, Michigan, University of Michigan Press, 2000 - Jan Morris, The Venetian Empire, London, Penguin Books, 1980 - Naomi E. Pasachoff, Robert J. Littman, A Concise History of the Jewish People, Lanham, Maryland, Rowman & Littlefield, 2005 - Constantin Rezachevici, "Evreii în ţările române în evul mediu", in Magazin Istoric, September 1995, p.59-62 - Cecil Roth, A Bird's Eye History of the World, New York City, Union of American Hebrew Congregations, 1954 - Norman A. Stillman, Sephardi Religious Responses to Modernity, London, Routledge, 1995 - Dan Urman, Paul Virgil McCracken Flesher, Ancient Synagogues: Historical Analysis and Archaeological Data, Leiden, Brill Publishers, 1995 [редактиране] Вижте също - Гонения на евреите - Vanitas vanitatum et omnia vanitas - Vanitas - Ян Лакоста - Полезни евреи - Светът е оцелял, защото се е смял [редактиране] Външни препратки - Автобиография на Йосиф Наси - Автобиография на Йосиф Наси в Еврейската енциклопедия - Автобиография на Йосиф Наси в английската Еврейска енциклопедия - Александър Синелников: Как се използва еврейската енергия за мирни цели ?
1.1 2.1 2.2 3.1 3.2 4.1 5.1 5.2 6.1 7.1 8.1 8.2 8.3 9.1 10.1 10.2 11.1 12.1 13.1 13.2 14.1 15.1 15.2 16.1 17.1 18.1 19.1 20.1 21.1 22.1 23.1 24.1 25.1 26.1 27.1 28.1 29.1 30.1 31.1 32.1 33.1 34.1 35.1 36.1 37.1 38.1 39.1 40.1 41.1 42.1 43.1 44.1 45.1 46.1 47.1 48.1 49.1 50.1 51.1 52.1 53.1 54.1 55.1 56.1
Joseph Nasi Don Joseph Nasi (or Nassi; also known as João Miques/Micas and Don João Migas Mendes in a Portuguese variant, Giuseppe Nasi in Italian, and as Yasef Nassi in Ottoman Turkish; 1524, Portugal–1579, Constantinople) was a Jewish diplomat and administrator, member of the House of Mendes/Benveniste, and a nephew of Dona Gracia Mendes Nasi, and influential figure in the Ottoman Empire during the rules of both Sultan Suleiman I and his son Selim II. He was a great benefactor of the Jewish people.[1] A Court Jew,[2] he was appointed the Lord of Tiberias,[3] with the expressed aim of resettling Jews in Palestine and encouraging industry there; the attempt failed, and, later, he was appointed the Duke of Naxos and the Seven Islands.[4] Nasi also brought about war with the Republic of Venice, at the end of which Venice lost the island of Cyprus to the Ottomans. After the death of Selim, he lost influence in the Ottoman Court, but was allowed to keep his titles and pension for the remainder of his life. [edit] Early life Joao Micas, Yosef Nasi was born in Spain as a Marrano (practicing Judaism in secret), and was a friend of Maximilian, nephew of the Habsburg King Charles I of Spain.[5] He escaped to Portugal after Charles decided to confiscate the Mendes fortune,[5] and, after the Holy Inquisition began operating against Portuguese Marranos, moved to Antwerp, in the Habsburg Netherlands, with his aunt, Doña Gracia Mendes Nasi. He studied at the University of Louvain,[5] but had to flee the Inquisition in 1547.[5] He then moved to France and later to Venice, before finally leaving for the Ottoman realm in 1554, Where he married Doña Reyna the daughter of his aunt Gracia Mendes Nasi.[5] [edit] Ottoman Court When he arrived in Constantinople together with his aunt Gracia Mendes Nasi, Nasi made a fortunate decision in supporting the future sultan Selim, against his rival Bayezid; as a result, he was favored by the Seraglio, and eventually became a high ranking diplomat and minister.[5] Due to his trading connections in Europe, he was able to exercise great influence on Ottoman foreign policy.[3] Among his achievements were negotiating peace with Poland, and influencing the new election of the Polish king. He was awarded the monopoly of the beeswax trade with Poland, and of the wine trade with Moldavia, and maneuvered in the latter country to keep princes favorable to his policies in power. In 1561, Nasi backed Ioan Iacob Heraclid to rule as despot, supported Alexandru Lăpuşneanu's return to the throne in place of Ştefan Tomşa (1564), and ultimately endorsed Ion Vodă cel Cumplit (1572);[6] he was himself considered a suitable choice for hospodar of either Moldavia or Wallachia in 1571, but Selim II rejected the proposal.[6] During the war between the Ottomans and the Republic of Venice, Nasi's negotiations with the Jewish community in Venetian-ruled Cyprus were uncovered, and, as a result, the Jewish population of Famagusta (with the exception of Jews who were natives of the city) was expelled in June 1568 (see History of the Jews in Cyprus).[7] It is believed that he intended parts of Cyprus to be a Jewish colony, and encouraged the Ottoman annexation of Cyprus in the war to that end; he was granted a coat of arms by Selim that indicated he would be given viceregal rank in that colony.[8] Nasi's relative Abraham Beneviste (Righetto Marrano) was arrested in 1570, on charges of having set fire to the Venetian Arsenal on Nasi's instigation.[9] Maintaining contacts with William the Silent,[10] Nasi encouraged the Netherlands to revolt against Spain, a major adversary of the Ottoman Empire (the rebellion was ultimately carried out by the Union of Utrecht, as the start of the Eighty Years' War).[11] For this and other achievements, he was appointed by Selim to become the Duke of Naxos; he also later became the Count of Andros. Represented locally by one Francesco Coronello,[4] Nasi mainly ruled the Duchy from his palace of Belvedere, where he also maintained his own Hebrew printing press (kept by his wife and cousin, Doña Reyna, after Joseph's death). [edit] Settling Tiberias Joseph Nasi is best known to history for his attempt to resettle the towns of Tiberias and Safed in 1561.[12] He was the first person to attempt to settle Jews in the cities of Palestine by practical means, as opposed to waiting for the Messiah.[13] Nasi secured a grant giving ruling authority from the Sultan, and, with the assistance of Joseph ben Adruth,[14] rebuilt the walls and the town. He also attempted to turn it into a textile (silk) center by planting mulberry trees and encouraging craftsmen to move there.[14] Arrangements were made for Jews to move from the Papal States, but, when the Ottomans and the Republic of Venice went to war, the plan was abandoned.[12] [edit] Notes - ^ Yosef Eisen (2004). Miraculous journey: a complete history of the Jewish people from creation to the present. - ^ Hillgarth, p.171 - ^ a b Pasachoff & Littman, p.163 - ^ a b Freely, p.168 - ^ a b c d e f Pasachoff & Littman, p.162 - ^ a b Rezachevici, p.61 - ^ Urman & McCracken Flesher, p.62 - ^ Morris, p.154 - ^ Urman & McCracken Flesher, p.63 - ^ Bulut, p.112 - ^ Bulut, p.112; Hillgarth, p.171; Pasachoff & Littman, p.162 - ^ a b Gordon, p.209; Stillman, p.52 - ^ Stillman, p.52 - ^ a b Gordon, p.209 [edit] References - Mehmet Bulut, Ottoman-Dutch Economic Relations in the Early Modern Period 1571-1699, Hilversum, Uitgeverij Verloren, 2001 - John Freely, The Cyclades, London, I.B. Tauris, 2006 - Benjamin Lee Gordon, New Judea: Jewish Life in Modern Palestine and Egypt, Manchester, New Hampshire, Ayer Publishing, 1977 - Jocelyn Nigel Hillgarth, The Mirror of Spain, 1500-1700, Ann Arbor, University of Michigan Press, 2000 - Jan Morris, The Venetian Empire, London, Penguin Books, 1980 - Naomi E. Pasachoff, Robert J. Littman, A Concise History of the Jewish People, Lanham, Rowman & Littlefield, 2005 - Constantin Rezachevici, "Evreii în ţările române în evul mediu", in Magazin Istoric, September 1995, p.59-62 - Cecil Roth, A Bird's Eye History of the World, New York City, Union of American Hebrew Congregations, 1954 - Norman A. Stillman, Sephardi Religious Responses to Modernity, London, Routledge, 1995 - Dan Urman, Paul Virgil McCracken Flesher, Ancient Synagogues: Historical Analysis and Archaeological Data, Leiden, Brill, 1995 [edit] External links - 1524 births - 1579 deaths - Court Jews - Ottoman culture - Duchy of the Archipelago - Spanish people of the Eighty Years' War - Jewish Romanian history - Jews in Ottoman and British Palestine - Ottoman political people - Spanish and Portuguese Jews - Spanish Jews - Ottoman Jews - Immigrants to the Ottoman Empire - 16th-century Spanish people - 16th-century Ottoman people - Aliyah in ancient times