https___en.wikipedia.org_wiki__C3_96d_C3_B6n_von_Horv_C3_A1th_2.xml
1.1 2.1 2.2 2.3 3.1 4.1 5.1 5.2 5.3 5.4 5.5 6.1 7.1 7.2 7.3 8.1 8.2 8.3 8.4 8.5 9.1 10.1 10.2 10.3 10.4 10.5 10.6 10.7 11.1 11.2 11.3 12.1 12.2 13.1 14.1 14.2 14.3 14.4 14.5 14.6 15.1 15.2 15.3 16.1 16.2 16.3 16.4 16.5 16.6 17.1 18.1 18.2 18.3 18.4 18.5 18.6 19.1 19.2 19.3 19.4 19.5 19.6 19.7 19.8 19.9 19.10 20.1 21.1 21.2 22.1 22.2 23.1 23.2 23.3 24.1 25.1 26.1 27.1 28.1 29.1 30.1 31.1 32.1 33.1 34.1 35.1 36.1 37.1 38.1 39.1 40.1 41.1 42.1 42.2 43.1 44.1 45.1 46.1 47.1 48.1 49.1 50.1 51.1 52.1 53.1 54.1 55.1 56.1 57.1 58.1 59.1 60.1
Йодьон фон Хорват Йодьон фон Хорват (на немски: Ödön von Horváth) е австрийски писател и драматург, роден във Фиуме, Австро-Унгария, днес Риека, Хърватия, в дома на унгарски дипломат от дребната аристокрация. Семейството се преселва в Белград (1902), а после в Будапеща (1908), където Хорват научава унгарски. През 1913 г. момчето отива в Мюнхен при родителите си и там научава немски език, който ще стане неговото средство за литературно изразяване. Съдържание Житейски път[редактиране | редактиране на кода] Хорват живее няколко години във Виена, а през 1919 г., след края на Първата световна война, става студент по психология, литературознние, театрознание и изкуствознание в Мюнхен. Оттогава датират и първите му литературни опити - "Книга на танците" е лирична пантомима, чието издание Хорват по-късно изкупува и сам унищожава. Двадесетгодишният студент пише също разкази, скици и приказки за възрастни, които публикува в реномираните списания "Симплицисимус" и "Югенд". След като осъзнава своята непригодност за каквато и да било буржоазна професия, Хорват решава да се отдаде изцяло на писателска дейност. Подобно на други начеващи таланти, той се чувства магически привлечен от Берлин - един от големите европейски културни центрове. Берлин и първи успехи[редактиране | редактиране на кода] В немската столицата Хорват се сблъсква с различни художествени стилове и направления; това му помага да намери бързо собствения си артистичен облик и да си пробие път до театралните сцени, да наложи името си. Така само за няколко години Хорват създава осем пиеси, пет от които се играят в Берлин. Сред тях особено място заемат "Бунтът на кота 3018" (1927), която му донася първия успех, "Сладек или Черната армия" (1928), "Италианска нощ" (1930), "Приказки от Виенската гора" (1931) и "Вяра, надежда и любов" (1932). Наред с това Хорват публикува романа "Вечният еснаф" (1930), посрещнат с голям интерес. По предложение на Карл Цукмайер през 1931 година той получава най-значимата за времето литературна награда "Хайнрих фон Клайст". Преди това наградата е била присъждана на млади писатели като Бертолт Брехт, Роберт Музил, Ана Зегерс. Хорват се утвърждава като един от най-ярките драматични таланти в немската литература на XX век. Самият Макс Райнхард поставя негова пиеса в Дойчес театър. Националсоциализъм[редактиране | редактиране на кода] Когато през 1933 г. в Германия идва на власт Хитлер, националсоциалистите виждат в произведенията на Хорват пример за "изродено изкуство". Цялото му творчество бива забранено. Още при представянето на първите му драми нацистите са го нарекли "украшение на немския комунистически лагер", а след излизането на романа "Вечният еснаф" го обругават като "автор на необуздана ляворадикална тенденциозна книжнина". Най-после партийният официоз "Фьолкишер беобахтер" го напада открито: "Йодьон Хорват е имал наглостта да охули националсоциалистите. Неговата Италианска нощ ни показва като страхопъзльовци, които едничка женска ругатня може да обърне в бяг. Този Йодьон ще има да се чуди! Сега завинаги трябва да се сложи край на тази безсрамна културболшевишка напаст..." Но Хорват намира морална подкрепа отвсякъде. Приятелят Франц Теодор Чокор му пише от Виена: "Известието, че като 'изроден' там вече не те играят, струва повече от всяка литературна награда - то официално ти потвърждава, че си поет! Аз също разглеждам заплахата от забрана на моите пиеси като високо отличие." Хорват не е застрашен непосредствено от преследване, защото има унгарско гражданство, а и според понятията на нацистите е "чистокръвен ариец". През този период възникват едни от най-зрелите му творби: пиесите "Непознатата от Сена" (1933), "Към небето" (1934), "Насам-натам" (1934) и сред тях най-значимите - "Фигаро се развежда" (1935) и "Дон Жуан се връща от война" (1936). Романи[редактиране | редактиране на кода] И въпреки всичко, когато в дома на родителите му се извършва обиск, той напуска Германия и се преселва в Австрия. Но много скоро Берлин започва да му липсва; освен всичко друго активната антинацистка съпротива, към която го подтикват обстоятелствата, го плаши. Той е само тридесет и шест годишен, зад гърба си има обемисто драматургично творчество - седемнадесет пиеси. Животът извън изкуството е за него непоносимо труден, той не може да диша без праха на театралната сцена. През последната година от живота си Хорват създава и две творби, които му отреждат видно място в немскоезичната белетристика - романите "Младост без бог" (1937) и "Дете на нашето време" (1938). Когато Томас Ман прочита първия от тях, оценява го като "най-хубавата книга през последните години"... С общо трите си романа Йодьон фон Хорват се изявява като необикновен за времето си сатирик; защото острият, разобличителен рисунък при него е смекчен от поетична и често приказна атмосфера. Клаус Ман смята, че Хорват е открил истински нова белетристична форма - "формата на лирично краткия, драматично напрегнатия, индиректно критичния роман". Писателят успява с необичайна пестеливост на фразата да изобрази типични за епохата човешки съдби; зад всяка негова дума пулсира действителният живот - това посочва още съвременната му критика. Въпреки всички опасности Хорват се завръща в Берлин. Започва мъчителен период на всекидневна, често унизителна борба за препитание, за пригаждане към условията. В немската столица писателят е принуден да работи за филмовата индустрия - разработва сюжети, пише диалози. И отново пътува за Виена, и отново се отправя за Германия, за да види за последен път родителите си, и пак бяга оттам. Едва когато през 1938 г. Австрия е присъединена към Райха, за Хорват започва краткият, но съдбоносен път на емиграцията. Емиграция[редактиране | редактиране на кода] Емиграцията отвежда Хорват през Будапеща, Милано, Цюрих и Брюксел в Амстердам. Тогава от Париж пристига предложението на една филмова компания да филмира романа му "Младост без бог". Това е големият шанс за писателя да стабилизира положението си, да разреши непреодолимите материални затруднения, които постоянно го отклоняват от творческата работа. И въпреки всичко той се колебае, нещо го смущава, без да знае какво е то. Тогава Хорват постъпва по начин, който би подхождал на някой от героите на неговите комедии: той отива при една амстердамска врачка, за да му каже дали доходната филмова сделка ще се осъществи. Опитната гадателка му отговаря многозначително, по маниера на древните оракули: "Господине, в Париж ще преживеете най-голямото приключение в своя живот!" Това мъгляво пророчество става решаващо за Хорват с неговия вкус към всичко странно и свръхестествено. Той веднага отпътува за Париж. Преговорите с филмовата компания се водят в една кантора на "Шанз Елизе", нещата, изглежда, се уреждат, Хорват вече е сигурен, че изгодният договор е в ръцете му. За първи път толкова много пари! В повишено настроение писателят се отправя към своя хотел. Докато се шляе надолу по "Шанз Елизе", над Париж се извива буря. Силният вятър откъртва клон от един измежду многото платани, ограждащи булеварда. Това е дървото, под което е намерил закрила Йодьон фон Хорват. Тежкият клон се стоварва върху врата му като брадва. "Поетът, който не се страхуваше от нацистите, бе гилотиниран от едно миролюбиво парижко дърво" - добавя Клаус Ман в спомените си. Влияние[редактиране | редактиране на кода] Повече от половин столетие след абсурдния, тайнствен и сякаш съчинен от самия него край на писателя, творбите му се оказват извънредно жизнени - драмите му продължават да обикалят световните сцени, а романите му се издават наново и наново, преведени на десетки езици. Има някаква магическа сила в словото на Хорват, която привлича зрителя или читателя - тази сила произтича от сложната, противоречива, емоционално раздвижена, многобагрена душевност на художника, душевност, в която се проявява до голяма степен и славянската стихия. Влиянието на Хорват върху днешната немскоезична литература става все по-отчетливо - драматурзи като Франц Ксавер Крьоц виждат в пиесите му образец на действен политически театър, а Петер Хандке възкликва: "Харесвам Хорват с цялата му хаотичност и нестилизирана сантименталност... Обичам тези негови луди изречения, които разкриват скоковете и противоречията в съзнанието, нещо, което иначе намираме само при Чехов или Шекспир." Причината за този траен интерес към творчеството на Хорват се корени във факта, че основният мотив, който той разработва както в драмите, така и в своите романи, е "студенината като морална вина" - по думите на Франц Верфел. Сам Хорват схваща този студ, обхванал хората, като основен белег на своята епоха. Той пише: "Настъпват студени времена, иде 'епохата на рибите', в която човешката душа става неподвижна като застинала рибешка муцуна." Библиография[редактиране | редактиране на кода] Драми[редактиране | редактиране на кода] - Das Buch der Tänze, 1920 - Mord in der Mohrengasse, 1923 - Zur schönen Aussicht, 1926 - Die Bergbahn, 1926, първоначално Revolte auf Côte 3018 - Sladek der schwarze Reichswehrmann, 1929, първоначално Sladek oder Die schwarze Armee - Rund um den Kongreß, 1929 - Die Lehrerin von Regensburg, 1930, (фрагмент) - Italienische Nacht, 1931 - Geschichten aus dem Wiener Wald, 1931 - Glaube Liebe Hoffnung, 1932 - Kasimir und Karoline, 1932 - Die Unbekannte aus der Seine, 1933 - Hin und her, 1934 - Mit dem Kopf durch die Wand, 1934 - Don Juan kommt aus dem Krieg, 1936 - Figaro lässt sich scheiden, 1936 - Pompeji. Komödie eines Erdbebens, 1937 - Ein Dorf ohne Männer, 1937 - Himmelwärts, 1937 - Der jüngste Tag, 1937 Романи[редактиране | редактиране на кода] - Sechsunddreißig Stunden, 1929 - Der ewige Spießer, 1930 - Jugend ohne Gott, 1937 - Ein Kind unserer Zeit, 1938 - Adieu Europa, 1938 (незавършен) Проза[редактиране | редактиране на кода] - Sportmärchen, 1924-1926 - Interview, 1932 - Gebrauchsanweisung, 1932 - Stunde der Liebe, 1929 Източници[редактиране | редактиране на кода] - Тази статия се основава на материал, използван с разрешение. Външни препратки[редактиране | редактиране на кода] - Венцеслав Константинов: Йодьон фон Хорват: "Вечният еснаф", "Младост без бог", "Дете на нашето време"
1.1 2.1 2.2 3.1 4.1 5.1 6.1 6.2 6.3 7.1 8.1 8.2 8.3 8.4 8.5 9.1 10.1 10.2 10.3 10.4 10.5 10.6 10.7 10.8 10.9 11.1 11.2 12.1 12.2 12.3 12.4 13.1 14.1 15.1 16.1 17.1 18.1 19.1 20.1 21.1 22.1 23.1 24.1 25.1 26.1 27.1 28.1 29.1 30.1 30.2 31.1 32.1 33.1 34.1 35.1 36.1 37.1 38.1 39.1 40.1 41.1 42.1 43.1 44.1 44.2 45.1 45.2 45.3 46.1 46.2 46.3 47.1 47.2 48.1 49.1 49.2 50.1 51.1 52.1 53.1 53.2 54.1 54.2 55.1 56.1 57.1 58.1 59.1 60.1 61.1 62.1 63.1 64.1 65.1 66.1 67.1 68.1 69.1 70.1 71.1
Ödön von Horváth Edmund Josef von Horváth (9 December 1901 Sušak, Rijeka, then in Austria–Hungary, now in Croatia – 1 June 1938 Paris) was a German-writing Austro-Hungarian-born playwright and novelist. He preferred the Hungarian version of his first name and published as Ödön von Horváth. Contents Early life and education[edit] Horváth was the oldest son of an Austro-Hungarian diplomat of Hungarian origin from Slavonia, Edmund (Ödön) Josef Horvát, and Maria Lulu Hermine (Prehnal) Horvát, who was from an Austro-Hungarian military family. From 1908 he attended elementary school in Budapest and later the Rákóczianum, where he was educated in Hungarian. In 1909, his father was ennobled (indicated in German by the preposition "von", and in Hungarian by an additional "h" at the end of the last name) and assigned to Munich, but Ödön and his mother did not accompany him. The young Horváth went to high school in Bratislava and Vienna, where he was taught German – this not being his native tongue – beginning in 1913, and where he also earned his Matura (high school diploma), before finally re-joining his parents at Murnau, and, from 1919, studying at the Ludwig Maximilians University in Munich. Later life and death[edit] He started writing as a student, from 1920. Quitting university without a degree in early 1922, he moved to Berlin. Later, he lived in Salzburg and Murnau am Staffelsee in Upper Bavaria. In 1931, he was awarded, along with Erik Reger, the Kleist Prize. In 1933, at the beginning of the Nazi regime in Germany, he relocated to Vienna. Following Austria's Anschluss with Germany in 1938, Horváth emigrated to Paris. Ödön von Horváth was hit by a falling branch from a tree and killed during a thunderstorm on the Champs-Élysées in Paris, opposite the Théâtre Marigny, in June 1938. Ironically, only a few days earlier, von Horváth had said to a friend: "I am not so afraid of the Nazis … There are worse things one can be afraid of, namely things one is afraid of without knowing why. For instance, I am afraid of streets. Roads can be hostile to one, can destroy one. Streets scare me." And a few years earlier, von Horváth had written poetry about lightning: "Yes, thunder, that it can do. And bolt and storm. Terror and destruction."[1][2] Ödön von Horváth was buried in Saint-Ouen cemetery in northern Paris. In 1988, on the 50th anniversary of his death, his remains were transferred to Vienna and reinterred at the Heiligenstädter Friedhof. Important topics in Horváth's works were popular culture, politics and history. He especially tried to warn of the dawn of fascism and its dangers. Among Horváth's most enduringly popular works, Jugend ohne Gott (Youth Without God) describes the youth in Nazi Germany from a disgruntled teacher's point of view, who, himself at first an opportunist, is helpless against the racist and militaristic Nazi propaganda that his pupils are subjected to and that de-humanizes them. At last, the teacher loses his job but gains his identity. The title of his novel Ein Kind unserer Zeit (A Child of Our Time) was used in English by Michael Tippett for his oratorio (1939–1941), composed during World War II. Works[edit] Plays[edit] - Das Buch der Tänze, 1920 - Mord in der Mohrengasse, 1923 - Zur schönen Aussicht, 1926 - Die Bergbahn, 1926, originally Revolte auf Côte 3018 - Sladek der schwarze Reichswehrmann, 1929, originally Sladek oder Die schwarze Armee (Sladek in volume Plays One, translation by Penny Black, Oberon, 2000, ISBN 1-84002-133-0) - Rund um den Kongreß, 1929 (A Sexual Congress in volume Plays One, translation by Penny Black, Oberon, 2000, ISBN 1-84002-133-0) - Italienische Nacht, 1930 (Italian Night in volume Plays Two, Oberon, 2000, ISBN 1-84002-152-7) - Geschichten aus dem Wiener Wald (Tales from the Vienna Wood), 1931, winner of the Kleist Prize the same year ; available as well in volume Plays Two, Oberon, 2000, ISBN 1-84002-152-7) - Glaube, Liebe, Hoffnung, 1932 (Faith, Hope, and Charity in volume Four Plays, PAJ Publications, 1986, ISBN 1-55554-002-3) - Kasimir und Karoline, 1932 (Kasimir and Karoline in volume Four Plays, PAJ Publications, 1986, ISBN 1-55554-002-3) - Die Unbekannte aus der Seine, 1933 - Hin und her, 1934 - Don Juan kommt aus dem Krieg, 1936 (Don Juan Comes Back From the War, Faber & Faber, 1978, ISBN 0-571-11301-X) - Figaro läßt sich scheiden, 1936 (Giselher Klebe wrote the libretto and composed his 1963 opera of the same name based on this work) (Figaro Gets a Divorce in volume Four Plays, PAJ Publications, 1986, ISBN 1-55554-002-3) - Pompeji. Komödie eines Erdbebens, 1937 - Ein Dorf ohne Männer, 1937 - Himmelwärts, 1937 - Der jüngste Tag, 1937 (Giselher Klebe composed his 1980 opera of the same name based on this work; Lore Klebe wrote the libretto) (Judgement Day in volume Four Plays, PAJ Publications, 1986, ISBN 1-55554-002-3) Novels[edit] - Sechsunddreißig Stunden, 1929 - Der ewige Spießer, 1930 (The Eternal Philistine, 2011) - Jugend ohne Gott, 1938 (The Age of the Fish, 1939) - Ein Kind unserer Zeit, 1938 (A Child of Our Time, 1939) Other prose[edit] - Sportmärchen, 1924–1926 - Interview, 1932 - Gebrauchsanweisung, 1932 Quotes[edit] - "Nothing conveys the feeling of infinity as much as stupidity does." (Motto of Geschichten aus dem Wienerwald) - "Eigentlich bin ich ganz anders, nur komme ich so selten dazu." "Actually I'm quite different. But I so rarely have time to show it." - Ödön von Horváth was once walking in the Bavarian Alps when he discovered the skeleton of a long dead man with his knapsack still intact. Von Horváth opened the knapsack and found a postcard reading "Having a wonderful time". Asked by friends what he did with it, von Horváth replied "I posted it". - "If you ask me what is my native country, I answer: I was born in Fiume, grew up in Belgrade, Budapest, Pressburg [Bratislava], Vienna and Munich, and I have a Hungarian passport, but I have no fatherland. I am a very typical mix of old Austria–Hungary: at once Magyar, Croatian, German and Czech; my country is Hungary; my mother tongue is German." In popular culture[edit] - Christopher Hampton's play Tales from Hollywood (1984, adapted for television in 1992) portrays a fictional Horváth. He survives the falling branch and moves to the United States, where expatriate German authors such as Bertolt Brecht and Heinrich Mann write for the motion picture industry. - Danilo Kiš's short story, "The Man Without A Country", published in the 1994 collection "The Lute and The Scars" fictionalizes the death of von Horváth. - Lydia Davis' short story, "Ödön von Horváth Out Walking," published in the 2014 collection "Can't and Won't," concerns Horváth's encounter with the skeleton in the Alps. References[edit] - ^ Hildebrand D. Horvath. Rororo publishers. - ^ Krischke K. Ödön von Horvath. Heyne publishers. Bibliography[edit] Balme, Christopher B., The Reformation of Comedy Genre Critique in the Comedies of Odon von Horvath University of Otago, Dunedin 1985 ISBN 0-9597650-2-6 - 1901 births - 1938 deaths - Austrian dramatists and playwrights - Austrian emigrants to France - Austrian novelists - Austrian people of Hungarian descent - Austrian writers - Austro-Hungarian writers - German-language writers - Hungarian nobility - People from Rijeka - People who emigrated to escape Nazism - Kleist Prize winners - 20th-century novelists - 20th-century dramatists and playwrights