http___en.wikipedia.org_wiki_Rift_Valley_lakes.xml
1.1 2.1 3.1 3.2 4.1 5.1 5.2 5.3 5.4 5.5 5.6 6.1 6.2 6.3 6.4 7.1 7.2 7.3 7.4 7.5 7.6 7.7 7.8 7.9 7.10 8.1 8.2 8.3 8.4 8.5 9.1 10.1 10.2 10.3 10.4 10.5 10.6 11.1 11.2 11.3 11.4 12.1 12.2 12.3 12.4 12.5 12.6 13.1 14.1 14.2 14.3 14.4 15.1 15.2 15.3 15.4 16.1 16.2 16.3 16.4 16.5 16.6 17.1 17.2 18.1 19.1 19.2 19.3 20.1 20.2 20.3 21.1 21.2 21.3 21.4 22.1 22.2 23.1 23.2 24.1 24.2 24.3 24.4 25.1 25.2 25.3 25.4 26.1 27.1 27.2 28.1 29.1 30.1 31.1 32.1 33.1 34.1 35.1 36.1 37.1 38.1 39.1 40.1 41.1
Източноафриканска рифтова долина Източноафриканската рифтова долина (също Голямата рифтова долина) е голямо рифтово образувание на релефа, простиращо се в източната част на континента Африка с около 6400 км. дължина и 50-60 км ширина. Долината се намира между Източното и Западното разклонение на Големия африкански разлом. Ориентирана е в посока север-юг, като започва от Северна Сирия в Югозападна Азия и достига до Централен Мозамбик в Източна Африка.[1][2] Известна е още като Голямата рифтова долина — име, дадено ѝ от британския геолог, географ и изследовател Джон Уолтър Грегъри.[3][4] Образуване[редактиране | редактиране на кода] Източноафриканската рифтова система е образувана през терциера, преди около 30 милиона години, когато Арабският полуостров се отделя от Африка.[2] Това е едно от геоложките чудеса на света, място, където земните тектонични сили се опитват да създадат нови плочи, разделяйки старите. Ако процесът продължи, това би довело до отделянето на Източна Африка от континента. Рифтовата долина се намира на границата между две литосферни плочи – Африканската и Арабската, които се раздалечават една от друга. Те плават върху разтопената вътрешна астеносфера, горната част на земната мантия, и носят гранитните основи на континентите. При това раздалечаване са се образували Червено море и Аденският залив и като следствие от него в тази част на континента са се появили множество вулкани.[1][2] При това движение земната кора се разкъсва и се образуват разломи с нееднакво високи "брегове". Скалите от едната страна на разлома са по-високи от тези от другата страна.[1] Дълбочината на пропадането невинаги е достатъчно забележима, защото в цепнатините са се изливали големи потоци от лава, но въпреки това стръмните скали от двете страни на долината в някои зони са впечатляващи с височината си.[2] Обикновено земната кора е с дебелина около 100 км, но тук, в зоната на разлома тя е силно изтъняла и достига едва 20 км.[5] Точният механизъм на образуване на разлома все още е предмет на дебати между геолози и геофизици. Според един от популярните модели се приема, че повишеният поток на топлина от мантията и по-конкретно от астеносферата предизвиква издуване на земната кора и образуване на хорстова зона в региона Афар и Северна и Централна Етиопия. Тези височини могат лесно да бъдат открити на всяка топографска карта на района. Изпъкналите форми разтягат и разчупват земната кора, част от нея пропада, друга се издига и така се оформя класическата структура хорст-грабен.[6] Процесът на разтягане и раздуване обикновено се предшества и съпътства от огромни вулканични изригвания, които засягат големи площи. Следите от тях могат да се намерят по склоновете на рифтовата долина. Някои геолози наричат това изтичане на големи количества лава "базалтово наводнение". Лавата изригва по протежение на цялата фрактура, а не през отделни вулканични гърла и се разлива върху цялата повърхност както вода при наводнение. Такива изригвания покриват големи територии с дебел пласт лава. Когато това разтягане на земната кора продължи, се образуват зони на опън, които се покриват със слой от втечнен базалт и континентални скали. Този слой се е излял на дъното на Червено море и Аденския залив. Това е зона на вулканична и земетръсна дейност, изпъстрена с много кратери на загаснали и действащи вулкани.[6] Доказателство, че този процес все още продължава са голямото количество активни и полу-активни вулкани, разположени по протежение на разлома, а също и наличието на голям брой горещи извори. Тук се намира Килиманджаро с най-високия връх в Африка – угасналия вулкан Ухуру (Кибо). Освен него по рифта са разположени загасналите вулкани Кения, Лонгонот, Сусва, Меру и много други.[2][1] Сеизмично Голямата рифтова долина все още е съвсем жива. Поне един път на десетилетие се наблюдава вулканична дейност и изливане на потоци лава в планината Вирунга северно от езерото Киву, в Западния клон на рифта.[5] Две вулканични изригвания през септември 2005 г. предизвикват разцепване с дължина около 60 км. и дълбочина 60 м. в североизточната част на Етиопия. Това дава уникална възможност на учените да изследват по-задълбочено тектонските движения в рифта. Нови данни показват, че изключително активната вулканична дейност по граничните ръбовете на тектонските плочи, може внезапно да доведе до възникване на големи пукнатини. От двете изригвания през 2005 г. насам, до 2010 г., са засечени още 12 подобни, макар и по-малко интензивни, сеизмични събития в региона.[7] Описание[редактиране | редактиране на кода] Най-северната част на рифта формира долината Бекаа в Ливан. Южно от нея в Израел носи името Долината Хула и се разполага между Голанските възвишения и Галилейските планини. Продължавайки на юг разломът минава по река Йордан, през езерото Хула и продължава през Галилейското езеро в Израел. После се разделя на два клона от двете страни на долината на Мъртво море, минава през планината Уади Араба по границата между Израел и Йордания, залива Акаба, през Червено море[5], Еритрея, Етиопия, Уганда, Руанда, Бурунди, Кения, Танзания, Демократична република Конго, Замбия, Малави и достига до Мозамбик. Територията между двата разлома е пропаднала и е образувала Голямата източноафриканска рифтова долина. Ерозията е изравнила някои части, но има участъци, особено в Кения и Танзания, където отвесните скали имат височина няколко хиляди метра.[2][4] В нея са разпръснати хълмове, някъде с остри и стръмни склонове, които достигат до 3000 м. височина.[2][8] Най-старият и най-добре очертан разлом се намира в региона Афар в Етиопия и е познат под името Афарски триъгълник или Етиопски рифт и образува депресията Афар (Данакил).[5] Той е много характерен с трите си разлома, които започват от една точка и сключват помежду си ъгли от 120°. Точката, от която водят началото си се нарича "троен възел" и именно такъв възел се намира в Афарския триъгълник в Етиопия.[6][9] Двата му клона са заети от Червено море и Аденския залив, а третият минава на юг по суша. Преди да се образува този разлом, Арабският полуостров се е допирал до Сомалийския полуостров.[5] По-нататък на юг се появяват серия от разломи, които включват Западния клон, Рифта на езерото Алберт, Източноафриканските езера и Източния клон, който пресича Кения от север на юг по линия, преминаваща западно от Найроби. Всъщност Източноафриканската разломна зона обхваща серия от последователни рифтове, свързани помежду си и оформящи релефа, геологията и топографията на Източна Африка.[6][9] Процесът на образуване на разломи в източната част на Африка се усложнява от факта, че двете направления са развити в различни зони. Едното е в западната част, където са се излели водите на големите африкански езера, а другото почти паралелно на около 600 км. на изток, пресичащо Кения от север на юг и продължаващо в Танзания. Езерото Виктория се намира между двата клона, разположено върху плато. Смята се, че тези пукнатини са по-стари структури върху древните континентални маси, които са се сблъскали преди милиарди години. Въпреки че източният и западният клон са образувани при един и същи процес, те всъщност са доста различни. Източният клон се характеризира с по-активна вулканична дейност, а западният – с по-голяма дълбочина, запълнена от множество езера и седиментни скали.[2][6] Води[редактиране | редактиране на кода] Части от дъното на долината са заети от Червено море и многобройни езера. Най-големите от тях са Мъртво море в Азия, Танганика, Малави (Няса), Алберт (Мобуту Сесе Секо).[1] Въпреки че повърхността на Танганика и Малави се намират много над морското равнище, техните дъна лежат по-ниско от него и това определя голямата им дълбочина. Танганика, най-дълбокото езеро в Африка и второ по дълбочина в света, се е изляло в процепа на рифта и достига 1470 м.[5] максимална дълбочина, а най-голямото африканско езеро Виктория се намира в плитка падина на плато в долината между двата клона на разлома. В миналото един от вулканите в източната част на Демократична република Конго, на границата с Руанда и Уганда е разкъсал обширна зона от долината, където са се изляли част от водите на река Нил по онова време и са образували езерото Киву.[2] В северната част на долината езерата са разположени между високите планини по двата клона на разлома в Етиопия. По-голямата част от тях са безооточни и повечето са алкални. Въпреки това те са от голямо значение за Етиопия и нейната икономика. Тук са езерата Абая, Чамо, Шала (Shala), Кока, Лангано, Абията(Abijata)[10] и Аваса[2] На юг от Етиопските планини рифтовата долина се разделя на две падини. В източната част са разположени кенийските езера, а по-голямата част от Централноафриканските езера се намират в западната му част. Кенийската част е дом на 8 езера, от които 3 са сладководни, а останалите – алкални. Това са най-голямото кенийско езеро Туркана (Рудолф), езерата Баринго, Богория, Накуру, Елментейта, Найваша, Магади и Логипи.[2][5] Тук са и многобройните източноафрикански содени езера. В Танзания това са езерата Натрон, Еяси, Маняра и Макати. Долината тук е покрита с вулканична пепел и други седименти.[2] В южната част на рифтовата долина лежат още езерата Руква в Танзания, Маломбе и Чилва в Малави.[2] Разломът лесно може да бъде проследен нататък през продълговатото езеро Малави (Няса) между държавите Малави, Мозамбик и Танзания, и долината на река Шире. Най-накрая завършва при долното течение на река Замбези и Индийския океан близо до град Бейра в Мозамбик.[2] Фосили[редактиране | редактиране на кода] Този регион е много важен за изучаване на корените на човешката еволюция.[6] В някои от вулканичните отлагания по долините, например в долината Олдувай в Северна Танзания, са открити останки от древни предци на човека отпреди 2,5 милиона години. Южната част на Голямата рифтова долина в Източна Африка е вероятна люлка на цивилизацията, където се предполага, че са се появили първите хора.[1] Промените в релефа на континента довеждат и до резки промени в климатичните условия и многократна смяна на сухи и дъждовни сезони. Тази околна среда, би могла да бъде първопричината, необходима за нашите предци да станат двукраки същества с развит мозък, тъй като са се опитвали да се приспособяват към все по-новите климатични условия.[6] В Хадар в Афарския триъгълник са открити костите на няколко хоминида, предци на съвременния човек, включително и тези на "Луси", които представляват почти пълен скелет на австралопитек. Скелетът на женския хоменид "Луси" е открит от антрополозите Доналд Йохансон и Том Грей на 30 ноември 1974 г. в пластове на 3,5 милиона години, като това е най-древният австралопитек, който въобще е бил откриван някога. Ричард и Мери Лийки също имат значителен принос в изследването на тази област.[5][11] Кооби Фора (Koobi-Fora) до езерото Туркана в Северна Кения включва около 1130 км2 на речни и езерни седименти и представлява до голяма степен непрекъсната последователност на отлагания от Плиоцена и Плейстоцена. Намерен е череп на Homo erectus на възраст 1 750 000 години. Намерени са и добре запазени фосили на възраст между 2,1 и 1,3 милиона години, включващи най-малко един здрав австралопитек, класифициран като Paranthropus и по един от Homo habilis, Homo rudolfensis, и Homo erectus. Тук са получени и най-голям брой доказателства за развитието на ранните хоминиди с обхват на възрастта от 4 милиона години (Australopithecus anamensis) до 1,4 милиона години (Homo erectus).[8][12] В геологическата формация Olorgesailie са намерени многобройни каменни брадви, които представляват едни от най-старите форми на човешка технология, а също и вкаменени скелети на изчезнали видове слонове и хипопотами. Районът е един от най-проучените извън дефилето Олдувай и дава добра представа как хоминидите за един милион години са се справяли с променящите се климатични условия.[12] В Hyrax Hill са намерени неолитни гробове с каменни стени, скелети от говеда и домашни овце, както и керамични съдове с чучури и дръжки. В Kariandusi има находки от периода на късния Плейстоцен, датирани към времето преди 700 000 до 1 000 000 години.[12] Lothagam в Северна Кения се характеризира с уникална геология и е известен с живописността си и с интересните си палеоархеологични разкопки. Най-известен е с парчето от челюст, намерено през 1967 г., за което се счита, че е един от най-старите известни фосили от хоминиди. То вероятно е принадлежало на член на Ardipithecus на възраст 4,4 до 5,8 милиона години. Подобни находки има и в Арамис в региона Афар на Етиопия.[8][12] Канапой в Северна Кения съдържа фосили от ранната фауна на Плиоцена, включително и хоминиди. Намерени са остатъци от ранен човешки предшественик Australopithecus anamensis, датирани като възраст между 4,2 и 4,1 милиона години. В Nariokotome е намерен най-цялостно запазеният скелет на Homo erectus. Други вкаменелости, намерени тук включват останки от Homo boisei, Homo habilis и архаичен Homo sapiens.[12] - Видео - The Hottest Place on Earth, Episode 1 Part 6 - Пукнатината, образувана в депресията Данакил през 2005 г. (на английски) Вижте още[редактиране | редактиране на кода] Източници и бележки[редактиране | редактиране на кода] - ↑ а б в г д е Start.bg - Пукнатините, където Земята се разделя - ↑ а б в г д е ж з и к л м н о Africa - East African Rift System - ↑ Australian Dictionary of Biography - Gregory, John Walter - ↑ а б Columbia Encyclopedia: Great Rift Valley - ↑ а б в г д е ж з Great Rift Valley - ↑ а б в г д е ж Geology gifts - East Africa's Great Rift Valley: A Complex Rift System - ↑ Ecomedia - Ще остане ли Африка в сегашния си вид за дълго - ↑ а б в Encyclopædia Britannica - ↑ а б Several Case Studies of Fracture Analysis - The East African Rift - ↑ Транскрибирането на български на името на езерото Абията е взето от "Атлас мира"/изд. 1999 г. - ↑ Novinar.net - Луси и „Първото семейство” - ↑ а б в г д UNESCO World Heritage Convention - Great Rift Valley Ecosystem
1.1 2.1 2.2 3.1 3.2 4.1 5.1 6.1 7.1 8.1 8.2 9.1 10.1 10.2 11.1 12.1 12.2 12.3 12.4 13.1 14.1 15.1 16.1 17.1 18.1 19.1 20.1 21.1 22.1 23.1 24.1 24.2 24.3 24.4 25.1 26.1 27.1 28.1 29.1 30.1 31.1 32.1 33.1 34.1 35.1 36.1 37.1 38.1 39.1 39.2 39.3 40.1 40.2 40.3 41.1 41.2 41.3 41.4 42.1 43.1 44.1 45.1 46.1 47.1 48.1 49.1 49.2 50.1 51.1 51.2 52.1 53.1 54.1 55.1 56.1 56.2 56.3 57.1 57.2 58.1 58.2 58.3 59.1 59.2 60.1 60.2 60.3
Rift Valley lakes The Rift Valley lakes are a group of lakes in the East African Rift which runs through the whole eastern side of the African continent from north to south. These lakes include some of the oldest, largest and deepest lakes in the world, and many are freshwater ecoregions of great biodiversity, while others are alkaline "soda lakes" supporting highly specialised organisms. The Rift Valley lakes are well known for the evolution of at least 800 cichlid fish species that live in their waters. More species will be discovered.[1] The World Wildlife Fund has designated the African Rift Valley lakes one of its Global 200 priority ecoregions for conservation. In this article, the major lakes are listed, generally in order from north to south, and more detailed articles on each lake can be accessed through the linked names. Contents Geology[edit] The East African Rift came into being approximately 40 million years ago as the African tectonic plate began to split. Lakes such as Lake Malawi and Lake Tanganyika have formed in the various valleys of the rift zone, including the huge Lake Victoria. Ecology[edit] Although the East African Rift lakes contribute comparatively little greenhouse gas emission, nonetheless there is a need to reduce the deforestation rate of surrounding areas and restore cleared areas. These forests provide carbon sinks for greenhouse gases and therefore mitigate climatic changes. Ethiopian Rift Valley lakes[edit] The Ethiopian Rift Valley lakes are the northernmost of the African Rift Valley lakes. In central Ethiopia the Great Rift Valley splits the Ethiopian highlands into northern and southern halves, and the Ethiopian Rift Valley lakes occupy the floor of the rift valley between the two highlands. Most of the Ethiopian Rift Valley lakes do not have an outlet, and most are alkaline. Although the Ethiopian Rift Valley lakes are of great importance to Ethiopia's economy, as well as being essential to the survival of the local people, there were no intensive and extensive limnological studies undertaken of these lakes until recently.[2] The major ones are - Lake Abaya (1162 km2, elevation 1285 m), the largest Ethiopian Rift Valley lake - Lake Chamo (551 km2, elevation 1235 m) - Lake Zway or Dambal (485 km2, elevation 1636 m) - Lake Shala (329 km2, elevation 1558 m), the deepest Ethiopian Rift Valley lake - Lake Koka (250 km2, elevation 1590 m) - Lake Langano (230 km2, elevation 1585 m) - Lake Abijatta (205 km2, elevation 1573 m) - Lake Hawasa (129 km2, elevation 1708 m) Lake Tana, the source of the Blue Nile, lies in the Ethiopian highlands north of the Rift Valley; it is not a Rift Valley lake.[3] Eastern Rift Valley lakes (Kenya and Tanzania)[edit] South of the Ethiopian highlands, the rift valley splits into two major troughs. The Eastern Rift is home to the Kenyan Rift Valley lakes, while most of the Central African Rift Valley lakes lie in the Western Rift. The Kenyan section of the Rift Valley is home to eight lakes, of which 3 are freshwater and the rest alkaline. Of the latter, the shallow soda lakes of the Eastern Rift Valley have crystallised salt turning the shores white, and are famous for the large flocks of flamingo that feed on crustaceans. - Lake Turkana (6405 km², elevation 360 m, freshwater) is the largest of the Kenyan lakes, on the border of Kenya and Ethiopia. - Lake Logipi is a shallow hot-spring fed soda lake in the Suguta Valley just south of Lake Turkana. - Lake Baringo (80 sq miles, elevation 1000 m) freshwater, second largest of the Kenyan Rift Valley lakes, - Lake Bogoria (34 km², elevation 990 m) shallow soda lake, a national preserve - Lake Nakuru (40 km², elevation 1759 m) shallow soda lake, has been a national park since 1968 - Lake Elmenteita, shallow soda lake - Lake Naivasha (160 km² – varies somewhat with rainfall, elevation 1,890 m), freshwater lake, is the highest in this group. - Lake Magadi, shallow soda lake near the southern border with Tanzania. The Tanzanian section of this group has alkaline lakes: - Lake Natron, shallow soda lake which has categorised by the World Wildlife Fund as the East African halophytics ecoregion. - Lake Manyara, - Lake Eyasi, shallow soda lake - Lake Makati, shallow soda lake Western or Albertine Rift Valley lakes[edit] The lakes of the Western or Albertine Rift, with Lake Victoria, include the largest, deepest and oldest of the Rift Valley Lakes. They are also referred to as the Central African lakes. Lakes Albert, Victoria, and Edward are part of the Nile River basin. Lake Victoria (elevation 1134 m), with an area of 68,800 km², is the largest lake in Africa. It is not in the rift valley; it occupies a depression between the eastern and western rifts, formed by the uplift of the rifts to either side. Lakes Victoria, Tanganyika, and Malawi are sometimes collectively known as the African Great Lakes. The Western Rift Valley lakes are fresh water and home to an extraordinary number of species. Approximately 1,500 cichlid fish (Cichlidae) species live in the lakes. In addition to the cichlids, populations of Clariidae, Claroteidae, Mochokidae, Poeciliidae, Mastacembelidae, Centropomidae, Cyprinidae, Clupeidae and other fish families are found in these lakes. They are also important habitats for a number of amphibian species, including Amietophrynus kisoloensis, Bufo keringyagae, Cardioglossa cyaneospila, and Nectophryne batesii. - Lake Albert (5300 km², elevation 615 m) is the northernmost lake in the western rift. - Lake Edward (2325 km², elevation 912 m) drains north into Lake Albert - Lake Kivu (2220 km², elevation 1460 m) empties into Lake Tanganyika via the Ruzizi River. - Lake Tanganyika (32,000 km², elevation 773 m) is the largest and deepest of the Rift Valley lakes (more than 1400 m), and is the second deepest fresh water lake on the planet (after Lake Baikal).[1] Below roughly 200 m depth, its water is anoxic, and devoid of life besides anoxic bacteria.[3] It is very sensitive to climate.[4] It is part of the Congo River basin, feeding into the River Congo via the Lukuga River. Southern Rift Valley lakes[edit] The Southern Rift Valley lakes are like the Western Rift Valley lakes in that, with one exception, they are freshwater lakes. - Lake Rukwa (about 5670 km² but quite variable) in Tanzania is the alkaline exception, lying south-east of Tanganyika, and has no outlet. - Lake Malawi (30,000 km², elevation 500 m), the second largest and second deepest of the Rift Valley lakes at over 700 m, is drained by the Shire River, a tributary of the Zambezi River. Also known as Lake Nyasa. - Lake Malombe (450 km²) is on the Shire River - Lake Chilwa (1750 km², elevation 622 m) has no outlet but extensive wetlands. It is the southernmost of the Rift Valley lakes. Other lakes of the Great Rift Valley[edit] - Lake Mweru (5120 km²,[5] elevation 922 m) lies in the Lake Mweru-Luapula graben which is a branch off the Albertine rift. - Lake Mweru Wantipa (1500 km², elevation 930 m) is a marshy lake between lakes Tanganyika and Mweru, and is endorheic but may overflow into Lake Mweru at times of very high flood. References[edit] - ^ a b "WWF Global 200 Ecoregions – Rift Valley Lakes (182)". www.worldwildlife.org. Archived from the original on 2006-10-07. - ^ Hynes, H.B.N. "Tudorancea, C. & Taylor W.D. (Eds) Ethiopian Rift Valley Lakes". www.euronet.nl. - ^ a b Smith, Anthony (1988). The Great Rift: Africa's Changing Valley. London: BBC Books. - ^ Hydrobiologia, 407: 45-58 Limnological annual cycle inferred from physical-chemical fluctuations at three stations of Lake Tanganyika. Plisnier P.-D., Chitamwebwa D., Mwape L., Tshibangu K., Langenberg V. and E. Coenen 1999.http://link.springer.com/article/10.1023/A%3A1003762119873 - ^ Bos AR, CK Kapasa and PAM van Zwieten (2006). "Update on the bathymetry of Lake Mweru (Zambia), with notes on water level fluctuations". African Journal of Aquatic Science 31 (1): 145–150.