http___en.wikipedia.org_wiki_Joseph_Haydn_2.xml
1.1 2.1 2.2 2.3 3.1 3.2 4.1 4.2 5.1 6.1 7.1 8.1 9.1 10.1 11.1 12.1 13.1 14.1 15.1 16.1 16.2 16.3 16.4 16.5 16.6 16.7 16.8 16.9 16.10 16.11 17.1 17.2 17.3 17.4 17.5 17.6 17.7 17.8 17.9 17.10 17.11 17.12 18.1 18.2 18.3 19.1 20.1 20.2 20.3 20.4 20.5 20.6 20.7 20.8 20.9 20.10 20.11 20.12 20.13 20.14 20.15 20.16 21.1 21.2 21.3 21.4 21.5 21.6 21.7 21.8 21.9 21.10 21.11 21.12 22.1 23.1 23.2 23.3 23.4 23.5 23.6 23.7 23.8 23.9 23.10 24.1 24.2 24.3 24.4 24.5 24.6 25.1 25.2 25.3 25.4 25.5 26.1 27.1 27.2 27.3 27.4 27.5 28.1 28.2 28.3 29.1 29.2 29.3 29.4 30.1 31.1 31.2 31.3 31.4 31.5 32.1 32.2 32.3 33.1 33.2 33.3 33.4 33.5 33.6 33.7 33.8 34.1 34.2 34.3 34.4 34.5 35.1 36.1 36.2 36.3 36.4 36.5 36.6 37.1 37.2 37.3 37.4 37.5 37.6 37.7 37.8 38.1 39.1 39.2 39.3 39.4 39.5 39.6 39.7 39.8 40.1 40.2 40.3 40.4 40.5 40.6 40.7 40.8 41.1 41.2 41.3 41.4 42.1 42.2 42.3 43.1 44.1 44.2 44.3 44.4 44.5 45.1 45.2 46.1 47.1 47.2 47.3 48.1 49.1 50.1 50.2 50.3 50.4 50.5 50.6 50.7 51.1 51.2 51.3 51.4 51.5 51.6 52.1 53.1 53.2 53.3 53.4 53.5 53.6 53.7 54.1 54.2 55.1 55.2 55.3 55.4 56.1 56.2 56.3 57.1 57.2 57.3 58.1 58.2 58.3 58.4 58.5 58.6 58.7 59.1 60.1 60.2 61.1 62.1 62.2 63.1 63.2 64.1 65.1 66.1 67.1 68.1 68.2 69.1 69.2 70.1 71.1 71.2 72.1 73.1 73.2 73.3 73.4 74.1 74.2 74.3 75.1 75.2 75.3 76.1 76.2 76.3 78.1 80.1 82.1 84.1 85.1 85.2 85.3 86.1 87.1 88.1 89.1 90.1 91.1 92.1 93.1 94.1 95.1 96.1 97.1 98.1 99.1 100.1 101.1 102.1 103.1 105.1 106.1 107.1 108.1 109.1 110.1 111.1 112.1 114.1 116.1 117.1 118.1 119.1 120.1 121.1 122.1 123.1 124.1 125.1 126.1 126.2 127.1 127.2 128.1 128.2 129.1 129.2 130.1 130.2 131.1 131.2 132.1 132.2 133.1 133.2 134.1 134.2 135.1 135.2 136.1 136.2 137.1 137.2 138.1 139.1 140.1 141.1 142.1 143.1 144.1 145.1 146.1 147.1 148.1 149.1 150.1 151.1 152.1 153.1 154.1 155.1 156.1 157.1 158.1 159.1 160.1 161.1 162.1 163.1 164.1 165.1 166.1 167.1 168.1 169.1 170.1 171.1 172.1 173.1 174.1 175.1 176.1 177.1 178.1 179.1 179.2 179.3 180.1 180.2 180.3 181.1 181.2 181.3 181.4 181.5 181.6 181.7 181.8 182.1 182.2 182.3 183.1 183.2 183.3 184.1 184.2 185.1 185.2 185.3 185.4 185.5 186.1 187.1 188.1 188.2 188.3 188.4 189.1 189.2 189.3 189.4 189.5 190.1 190.2 191.1 192.1 192.2 193.1 193.2 193.3 194.1 194.2 195.1 196.1 196.2 196.3 196.4 196.5 197.1 197.2 197.3 198.1 199.1 200.1 200.2 201.1 202.1 203.1
Йозеф Хайдн Франц Йозеф Хайдн (на немски: Franz Joseph Haydn), (31 март 1732 — 31 май 1809) е австрийски композитор според някои от хърватски произход [1], представител на виенската класическа школа. Изключително продуктивен творец, често наричан баща на класическата симфония и баща на струнния квартет. Изиграва важна роля в развитието на клавирното трио и сонатната форма.[2][3] Наричан е баща на симфонията. По-голямата част от своя професионален живот прекарва в имението на унгарските князе Естерхази, откъснат от другите композитори и музикалните течения. Своята изолираност и отсъствие на влияние върху неговото творчество Хайдн коментира с думи:„аз бях принуден да бъда оригинален“.[4] По негово време той е един от най-известните композитори в Европа. Йозеф Хайдн е брат на композитора Михаел Хайдн и тенора Йохан Евангелист Хайдн. Той е близък приятел на Волфганг Амадеус Моцарт и учител на Лудвиг ван Бетовен. Съдържание - 1 Биография - 2 Характер и външност - 3 Творчество - 4 Интересни факти - 5 Послеслов - 6 Произведения - 7 Източници - 8 Външни препратки Биография[редактиране | edit source] Детство[редактиране | edit source] Роден е в село Рорау (нем. Rohrau) със словашкото име Тръстеник на река Литава, близо до гр. Хайнбург на Дунав (Hainburg an der Donau) в областта Градище западно от събирането на днешните граници на Австрия, Словакия и Унгария, в семейството на Матиас Хайдн (Mathias Haydn) — майстор на каруци, и Мария Колер (Maria Koller) — готвачка в замъка на местния аристократ. Точни данни за рождената дата на композитора не съществуват. Официално е известна само датата на негово кръщаване — 1 април 1732 г. Според самия Хайдн той е роден на 31 март, докато според някои от роднините му датата е 1 април. [5] [6] [7] Родителите на Хайдн нямат музикално образование, но бащата е ентусиазиран народен певец и самоук изпълнител на арфа. Семейството често се събира с приятели и съседи, за да пеят заедно [8]. От многодетното семейство излизат трима професионални музиканти — Йозеф и неговите братя Михаел Хайдн (Michael Haydn), също композитор и Йохан Евангелист Хайдн (Johann Evangelist Haydn) — тенор. Родителите на Хайдн отрано забелязват музикалния талант на сина си и знаейки, че в малкото селце няма големи перспективи за негово развитие, изпращат детето при своя роднина Йохан Матиас Франц, учител по хорово майсторство в Хайнбург, на около 16 километра. Той отива там 6-годишен и повече никога не се връща да живее при родителите си. Животът му при Франц не е лесен — малкият Хайдн често гладува и е обект на подигравки заради плачевното състоянието на облеклото му. Но там той започва обучението си и скоро свири на клавесин и цигулка. Започва да пее и в църковния хор. Две години по-късно е забелязан от Георг фон Ройтер (Georg von Reutter) — диригента на катедралата „Свети Стефан“ във Виена, който търсел млади таланти за хора си. Хайдн минава прослушване и през следващите девет години работи във Виена като хорист, последните четири от тях заедно с по-младия си брат Михаел. Подобно на Франц, Ройтер също не се грижи за своите хористи и те често остават недохранени. Децата се радват, когато имат представления пред аристократическата публика, защото при тези случаи успяват да задоволят глада си, хапвайки от масата на господарите. Постепенно гласът на Хайдн се развива и той получава солови партии. Заедно с хора пее на градските празненства, сватби, погребения, придворни тържества. Съществува грешно мнение, че през 1741 г. Хайдн пее на погребалната панахида на Антонио Вивалди. Поради липса на средства за погребението на Вивалди не бе поръчана музика и не е имало хор, който да пее. Ройтер не се занимава системно с музикалното образование на Хайдн и уменията, които той придобива през този период, са резултат на неговата дейност като професионален певец. Макар много ценни уменията са само практически, тъй като по време на работата си като хорист Хайдн не получава сериозно обучение по музикална теория и композиция. Независимо от това през 1749 г. създава първите си две големи меси. На свободна практика[редактиране | edit source] През 1749 г. Хайдн вече е възмъжал, гласът му е променен и той не може да изпълнява сопрановите партии в хора. Управата на хоровото училище към катедралата използва дребен повод, за да го уволни и 17-годишният Хайдн се оказва на улица без средства и подслон. Първите няколко месеца той живее при приятеля си Йохан Михаел Шпанглер (Johann Michael Spangler), който обитава с цялото си семейство таванска стая. След това успява да наема малка стая и е много щастлив, защото намира и стар клавикорд, на който може да свири. Започва тежък десетгодишен период, през който Хайдн работи като музикант на свободна практика. Въпреки голямата бедност и много лишения той е жизнерадостен и не губи надежда. Свири като уличен музикант, работи като учител по музика и същевременно полага усилия да разширява своите музикални познания. Запълва празнотите в своето образование с упражнения по контрапункт по учебника на Йохан Фукс (Johann Joseph Fux), старателно изучава творчество на Йохан Матесон (Johann Mattheson) и клавирните произведения на Карл Филип Емануил Бах (вторият син на Йохан Себастиан Бах) [6]. За тях по-късно казва, че са били от съществено значение за неговото развитие. Хайдн композира музика за оркестри, в които участва и с които свири по кръчми, сватби и други увеселения. В тази среда се запознава отблизо с разнообразната музика на мултиетническата Виена — опит, който намира отражение в неговото творчество. С помощта на приятелите си се запознава с италианския композитор, певец и музикален педагог Никола Порпора (Nicola Porpora). Хайдн работи при него като камериер и преписвач на ноти, съпровожда го при пътуванията. Порпора се държи грубо с него, но същевременно има принос за израстването на младия композитор. При него Хайдн се запознава с неаполитанската оперна школа, получава полезни професионални съвети, научава основи на композицията. През 50-те години на XVIII век Хайдн създава голям брой произведения в различни музкални жанрове. Сред тях е първата му комична опера (зингшпил) "Куцият дявол", която има успешна премиера през 1753 г., но скоро е забранена от цензурата [6]. Талантът на Хайдн получава обществено признание и той забелязва, че много от творбите му се публикуват и продават в музикалните магазини [4]. В периода 1754 — 1756 г. Хайдн често е наеман като допълнителен музикант за баловете в кралския дворец по време на карнавалите, канен е като певец за литургиите в дворцовия параклис по време на Страстна седмица и Великден [9]. Увеличаващата се известност довежда до аристократично покровителство, което е решаващо за кариерата му. През 1756 г. се запознава с граф Карл Йозеф Фюрнберг (Carl Josef Fürnberg), който го кани в своето имение. Графът е любител на инструменталната музика и Хайдн пише за него своите първи струнни квартети. Предполага се, че 1757 е годината, през която по препоръката на Фюрнберг Хайдн е назначен в капелата на граф Максимилиан фон Морцин (Ferdinand Maximilian von Morzin).[6] Той става неговият първи постоянен работодател и в имението му Луковец в Чехия Хайдн композира многобройни дивертименти и малки симфонии. Морцин често е посещаван от унгарския княз Павел Антон Естерхази (Paul II. Anton Esterházy de Galantha), голям любител на музика, който харесва произведенията на Хайдн. Две години по-късно, през 1761 г., когато Морцин е принуден поради финансови затруднения да се раздели с Хайдн, това запознанство се оказа решаващо за съдбата на композитора[10][4][11][12] Капелмайстор при Естерхази[редактиране | edit source] Княз Естерхази, представител на един от най-богатите и влиятелните родове в Австро-Унгария, поддържа голям оркестър, хор и театър. През 1761 г. той ангажира Хайдн и го назначава за свой вице-капелмайстор. По време на 30-годишната си служба в качеството на придворен музикант Хайдн следва семейството Естерхази в имението им в Айзенщат на около 50 км от Виена, Зимния дворец във Виена и големия замък Естерхаза в Унгария. Неговите задължения включват композиране на музика по поръчка и вкус на княза, ръководство на оркестъра, свирене за и със княза, писане и постановка на опери. Старият капелмайстор Грегор Йозеф Вернер (Gregor Joseph Werner) се грижи само за литургичната музика, която след смъртта му през 1766 г. също става част от отговорностите на Хайдн, повишен в длъжност на капелмайстор. Положението на Хайдн в дома на Естерхази е като на слуга: той е длъжен да носи ливрея, няма право да напуска имението без разрешение, музиката му е собственост на неговия работодател. Той работи неуморно — само за баритон , любимия струнен инструмент на Естерхази, създава 126 творби. Но въпреки ограниченията и голямото натоварване годините при Естерхази са едни от най-успешните и щастливите в живота на Хайдн.[11][12] Князете, отначало Павел Антон, а след неговата кончина пред 1762 г. наследилия го Никола Естерхази (Nikolaus I. Joseph Esterházy de Galantha), са познавачи на музиката, високо ценят своя талантлив капелмайстор и той се радва на възможността всекидневно да работи с оркестър, да чува и проверява всяко свое произведение. През това време Хайдн създава множество различни композиции, а стилът му се развива и се усъвършенства. 1779 г. става преломна в кариерата на Хайдн поради промяна в неговия договор: той получава разрешение да пише не само за Естерхази, но и за други и право да продава своите произведения. Използвайки тази свобода той намалява писането на опери и пренася акцента на своята работа върху композирането на квартети и симфонии. Хайдн почва да води преговори с австрийски и чужди издатели на музикална литература и това бързо и значително допринася за неговата международна популярност. До този момент положението на Хайдн се описва като парадоксално: „водещ композитор на Европа е принуден с договора си да работи като капелмайстор в отдалечен замък в унгарско село“. [13] Възможността да публикува води до създаването на голям брой нови струнни квартети — поредиците Op. 33, 50, 54/55, и 64. Хайдн пише и по поръчка от чужбина — Парижските симфонии (6 броя) и първоначалната оркестрова версия на 'Die sieben letzten Worte unseres Erlösers am Kreuze' (Седемте последни думи на нашия Спасител върху кръст) за Кадис, Испания. През 1790 г. Никола Естерхази умира. Неговият син и наследник Антон не проявява голям интерес към искуствата и изхождайки от икономически съображения прави съкращения сред наетите артисти. Хайдн запазва своето място и по-скоро има положение на пенсионер — задълженията са намалени, заплатата също, но освен нея той получава пенсия, назначена от княз Никола. Княз Антон не търси много услугите на Хайдн и той е свободен да напуска имението и да пътува. Пътувания в Англия[редактиране | edit source] През 1791 г., немският импресарио Йохан Петер Заломон (Johann Peter Salomon) предлага на Хайдн да посети Англия и да изнесе с голям оркестър нови симфонии. Предложението е изгодно и Хайдн осъществява две пътувания до Лондон ((1791–1792 и 1794–1795), които му носят огромен успех. Публиката щурмува неговите концерти, той се радва на кралски почести, получава почетна титла от Оксфордския университет. Славата му расте, доходите му се увеличават — тези пътувания го правят заможен човек. Той дори обмисля предложението да приеме английско гражданство и да се установи за постоянно в Англия, но все пак се отказва и се връща в Австрия. При първото си завръщане от Англия през юли 1792 г. Хайдн се запознава с младия Бетовен. Това се случва в Германия, недалече от Бон и те се договарят да се срещнат във Виена, където Хайдн дава уроци на Бетовен до своето второ заминаване за Лондон. От музикална гледна точка престоят на Хайдн в Лондон е много плодотворен. По силата на сключените договори той композира по 6 симфонии при всеки престой, които стават върхово постижение в неговото симфонично творчество (поредицата No.93 — No.104). Както винаги работи неуморно и в областта на камерната музика и създава много квартети и триа, сред които са популярните квартет „Конник“ и клавирното трио No.39 „Циганско рондо“. Единствената несполука, която го сполетява е свързана с операта L'anima del filosofo, която той написва по поръчка за кралския театър и която не се изпълнява на тази сцена поради противоречия между краля Джордж III (George William Frederick) и принца на Уелс Джордж IV (George Augustus Frederick).[6] Последни години[редактиране | edit source] Хайдн окончателно се връща във Виена през 1795 г. По това време княз Антон е починал и неговият наследник Никола II предлага на Хайдн, който формално продължава да е капелмайстор на семейството, да възстанови оркъестъра и да пише музика за него. Хайдн приема, но условията вече са корено различни — докато по-рано положението му беше като на слуга, сега той вече се храни на една маса с княза и може да живее отделно в своя голям дом в предградието на Виена. Този дом купува след първото завръщане от Лондон, по настояване на своята жена. Летата прекарва при Естерхази в Айзенщат и за няколко години композира за него 6 меси. През 1797 г. движен от патриотични чувства написва химн в чест на австро-унгарския император Франц II „Gott erhalte Franz den Kaiser“. Тази композиция много години е химн на Австрия, като неговия текст се променя в зависимост от името на на кайзера. По-настоящем мелодията му е в основата на химна на Германия. Впечатлен от ораториите на Хендел, с които се запознава в Лондон, решава да работи и в този жанр и създава "Сътворението на света" и "Годишните времена". Вече в напреднала възраст успява да ги завърши, но работата върху тях отнема много сили. Около 1802 г. състоянието му се влошава до степен, че вече не може да работи. Не е известно, от какво точно е боледувал — страдал е от обща слабост, световъртеж, невъзможност за концентрация и болезнено подути крака. [7] Физическата слабост не му позволява да се появява пред публика. На многобройните покани отговаря с новата си визитна картичка с надпис:„нямам вече сили, стар съм и слаб“. Не успява да присъства на тържеството по повод неговата 73-годишнина. Дните му са помрачени и от загубата на братята — Иохан Евангелист умира на 10 май 1805 г, а Михаел на 10 август 1806 г. Последният триумф е на 27 март 1808, когато в чест на неговата 76-годишнина се организира изпълнението на ораторията „Сътворението на света“. Съвсем слаб композиторът е внесен в залата с кресло и е бурно приветстван от публиката. Поздравяват го високопоставени лица, музиканти, сред които Салиери и Бетовен. Всички усещат, че това е последно сбогуване с композитора. А той, трогнат от посрещането и изтощен от преживяването, няма сили да стои до края и през антракта го връщат у дома.[6] Болният Хайдн прекарва времето си в къщи, обгрижван от домашните слуги, често посещаван от приятели и поклонници, удостояван с почести и награди: през 1803 г. е награден със златния медал на Виена (Salvatormedaille), през 1804 г. става неин почетен гражданин, през 1808 става почетен член на филхармоничното дружество на Санкт Петербург. Пoследните седмици на живота му са неспокойни. Домашната прислуга е разтревожена от бойните действия около Виена, които водят войските на Наполеон. Близо до дома пада снаряд и Хайдн се опитва да успокои своите хора с последните си думи:„Деца мои, не се бойте, там, където е Хайдн, нищо лошо няма да се случи“. [6] Когато Виена капитулира, Хайдн е на смъртно легло и Наполеон нарежда да се сложи охрана около дома на композитора, за да не се нарушава неговия покой. Умира на 31 май 1809 г. на 77-годишна възраст. На панахидата му на 15 юни 1809 г. се изпълнява Реквиемът на Моцарт. Погребват го отначало на виенско гробище, но през 1820 г. по нареждане на Естерхази останките се пренасят в Айзенщат и се погребват в градината на градската църква Бергкирхе. Тогава се открива, че черепът на Хайдн липсва. Той се оказва откраднат от двама поклонници на Хайдн и дълго време не може да се открие. Намира се след години и бива предаден на музикалното дружество на Виена. В течение на много години черепът се съхранява в дом-музей Музикферайн. През 1932 г. наследникът на Никола II, княз Павел Естерхази построява мраморна гробница в Бергкирхе. Целта му е черепът и другите кости да бъдат събрани на едно място, но това се случва едва през 1954 г. Останките на Хайдн намират покой 145 години след смъртта му. Личен живот[редактиране | edit source] Хайдн се влюбва в една от своите учениици, Тереза Келер (Teresa Keller), дъщеря на заможен майстор на перуки. Но родителите ѝ настояват тя да стане монахиня и през 1756 г. Тереза отива в манастир. Хайдн, имайки постояна работа и сигурен доход, се жени за нейната по-голяма сестра, Мария Ана Келер (Maria Anna Keller). Много скоро става ясно, че бракът е несполучлив.[6] Жена му е свадлива, не проявява никакъв интерес към музика и дори използва листата на партитурите за навиване на косата си. Отношенията им бързо прекъсват, общи деца нямат, но тогавашните закони не им позволяват да се разведат. И двамата имат любовници: Мария Ана има връзка с художника Людвиг Гутенбрун (Ludwig Guttenbrunn), автор на един от портретите на Хайдн; самият Хайдн има дългогодишни отношения с певицата Луиджия Ползели (Luigia Polzelli), която също работи за Естерхази.[11]. Съществува предположение, непотвърдено от биографите на Хайдн, че той е бащата на нейния син. Замъкът Естерхаза се намира на по-голямо разстояние от Виена, отколкото Айзенщат и когато е там Хайдн се чувства по-изолиран и самотен. Той тъгува по Виена, по приятелите си там, сред които е семейството на Петер фон Генцингер (Peter von Genzinger), личния лекар на княз Никола. [6] Приятелството им започва от 1789 г. и в това семейство Хайдн намира всичко, което му липсва в неговия брак. Особено близък е със съпругата, Мариана фон Генцингер (Marianne von Genzinger). Прекрасна певица и пианистка с искрен интерес към музиката на Хайдн и сърдечно отношение тя става за него много скъпа приятелка. Запазени са неговите писма към нея, в които той се оплаква от самотата си и изразява радост по повод няколкото им срещи във Виена; по-късно Хайдн ѝ пише и от Лондон. Нейната ранна кончина през 1793 г. е удар за него. Предполага се, че вариациите във фа минор за пиано са написани по този повод. Другият приятел във Виена е Волфганг Амадеус Моцарт, когото Хайдн среща около 1784 г. Хайдн е изключително впечатлен от работата на Моцарт и щедро го хвали на други хора. Моцарт от своя страна в знак на приятелство посвещава на Хайдн цикъл от шест концерта за пиано. Творчеството и на двамата е благотворно повлияно от това приятелство — Моцарт прецизира своите квартети, а Хайдн обогатява своя симфонии. По време на престоя си в Лондон той намира нови приятели и има кратка любовна връзка с Ребека Шрьотер (Rebecca Schröter), непрофесионална музикантка, вдовица на композитора и пианиста Йохан Шрьотер (Johann Schröter). Те се запознават след като тя моли Хайдн да ѝ дава уроци по музика. Отношенията им остават скрити за обществото и прекъсват напълно след завръщането на Хайдн в Австрия.[15] [16] Характер и външност[редактиране | edit source] Хайдн е известен сред своите съвременици със своя весел и оптимистичен характер. Той има чувство за хумор, обича да се шегува и това намира отражение и в неговите музикални произведения. Работещите под неговото ръководство музиканти ценят създаваната от него сърдечна работна атмосфера и активната му намеса при защита на техните интереси пред Естерхази. Те с обич и уважение го наричат „татко Хайдн“. Това обръщение постепенно се разпространява извън този кръг, използва се и от Моцарт. По отношение на материалните си интереси проявява неотстъпчивост, като търси максимална финансова изгода при сключване на договори за музикални композиции и при преговори с издатели. От друга страна той участва в благотворителните концерти, щедър е към своите роднини и слуги. Хайдн е дълбоко вярващ католик и когато има проблеми с композирането, често се обръща към броеницата, убеден в ползата на тази практика.[51] Ръкописи на своите композиции обикновено започва с „in nomine Domini“ („в името на Господа“) и завършва с „Laus Deo“ („Слава на Бога“). Като цяло не се отличава с привлекателна външност — нисък е на ръст, лицето е с белези от едра шарка (вариола), носът е голям и орлов, обезобразен от полип. [20] Художниците на неговите портрети се стремят да предадат не толкова чертите, колкото излъчването му, в резултат на което няма два портрета, които да си приличат. Според един от неговите биографи Хайдн се чудил, как така бил харесван от толкова красиви жени и се шегувал, че едва ли причината за това е била неговата красота. Творчество[редактиране | edit source] Творчеството на Йозеф Хайдн включва 104 симфонии (една от най-известните е 101-ва симфония), над 70 струнни квартета, инструментални концерти, 52 сонати за пиано, 24 опери, ораториите "Сътворението" и "Годишните времена", обработки на народни песни. Наричан по традиция баща на симфония и струнен квартет Хайдн има постижения във всички музикални жанрове, в които е работил и оригинални приноси в инструменталната музика. Неговият начин на оркестриране чрез балансиране на оркестровите групи и майсторско включване на отделните инструменти става класически. Хайдн допринася за развитието на симфония и нейното налагане като една от основните форми в областта на инструменталната музика. Композициите му постепенно утвърждават симфонична структура от четири части: алегро (бързо) - адажио (бавна) - менует (танцувална) - алегро. Но формата не се абсолютизира — почти всички лондонски симфонии започват с адажио. Хайдн разнообразява сонатните форми чрез създаване на сонатно рондо и вариации на две теми. Любимият подход на Хайдн да използва контрастност се превръща в принцип за големите музикални форми — контрастно подрежда не само частите на симфонията и сонатата, но развива контрастно и отделните им части. Жизнерадостната и мелодичната музика на Хайдн е разбираема за широката публика. Неговите симфонии са като картинни илюстрации и названията, които те носят, в повечето случаи са дадени след изпълнението на творбите и отразяват начина, по който публиката ги възприема. Много от идеите за своите музикални теми Хайдн черпи от мелодиите на австрийската, чешката и хърватската фолклорна музика. Особено голямо влияние оказват изпълненията на циганските музиканти и той има няколко произведения написани в този стил. Изобретателен и весел Хайдн е известен със своите развлекателни композиции и най-вече с музикалните шеги. Той често използва неочаквани обрати, внезапни включвания на тимпани и объркващи музикални паузи. Музикални шеги[редактиране | edit source] Хайдн обича да се шегува с публиката си и често включва изненади в своите творби. Една от най-известните се съдържа в симфонията No. 94 в сол мажор, втората от Лондонската поредица. След изпълнението в Лондон тя става популярна под името „Сюрприз“ заради шегата в нея. Втората част на творбата започва с бавна тема, която се прекъсва с внезапен тимпанен удар. Задремалите сред публиката веднага се събуждат, останалите очакват продължение в същия дух, ала музиката продължава в спокойно темпо, все едно нищо не се е случило. Публиката вече е готова за нов внезапен фортисимо акорд, но пак е изненадана — в последвалите вариации той не се повтаря. На немски тази симфония се нарича „Mit dem Paukenschlag“ —„С тимпанен удар“. Финалът на симфония No. 60, наречена „Разсеяният“, съдържа една от най-прочутите музикални шеги на Хайдн: неочаквано музиката се превръща в оркестров дисонанс, защото цигулките изведнъж „се сещат“, че имат нужда от настройване на струните и го правят в течение на 10-15 секунди. След което оркестърът продължава да свири, запазвайки пълна невъзмутимост. Струнният квартет в ми-бемол, „Шегата“ (Op. 33, No. 2), е изпъстрен със шеги, но най-голямата закачка с публиката е във финалната част. Преди края музиката спира, но след малко мелодията отново започва, пак спира, и това се повтаря отново и отново, докато най-накрая мелодията е завърщена. И тогава, след като всички мислят, че това е краят, отново се изпълнява първата фраза — вече наистина за последен път. В резултат публиката е изцяло объркана и не знае, кога да аплодира. Симфония No.70: Финалната част се свири с пет повтарящите се ноти, отначaло тихо, после още по-тихо и неочаквано форте. Това нелепо нещо се повтаря няколко пъти и изведнъж се прекъсва с мощна и сериозна фуга в стила на Бетовен. В края на фугата отново се връща 5-нотната шегичка, превръщайки всичко в едно голямо забавление. Симфония No.61: Финалът пак съдържа шега. Мелодията е подобна на ловна песен, но всяка музикална фраза завършва с „коментар“ на обои, състоящ се от две ноти. Цялата част обоите свирят само тези две ноти, отново и отново. Симфония No.45 има название „Прощална“. Тя не съдържа шега, но има история, в която Хайдн проявява своето остроумие. Той и оркестърът много дълго се намират в замъка Естерхаза, откъснати от домовете и семействата си в Айзенщат. Продължилият престой тежи на оркестрантите, те са уморени, мечтаят за почивка и искат да се връщат в Айзенщат. Хайдн намеква за това на княза чрез музика: по време на финалното (и неочаквано като последна част на симфония) адажио музикантите един по един спират да свирят, загасват свещта на своя пюпитър и напускат подиума. На края остават само двама, единият от които е самият Хайдн. Никола Естерхази изглежда разбира намека и още на следващия ден музикантите се връщат у дома. Интересни факти[редактиране | edit source] - Хайдн никога не използва името си Франц. Като дете го наричат Зеперл (Sepperl), умалително на Йозеф. - Хайдн цял живот пази чука на баща си в специално изработена декоративна кутия. - Младият Хайдн отрязва плитката на своя колега от хора към катедралата Св. Стефан и това е поводът за неговото уволняване. - В двореца Естерхаза Хайдн, за да се подобри акустиката, настоява да се изкърти мраморния под на концертната зала и да се замени с дюшеме. Дървената настилка е запазена до днес. - Хайдн много обича вино и настоява то да бъде част от неговото заплащане. - Хайдн и Моцарт заедно свирят струнни квартети във Виена през 80-те години на XVIII век. - Бетовен е толкова респектиран от струнните квартети на Хайдн, че за да избегне сравнение с тях преобразува своите ранни работи и ги публикува като клавирни произведения. - В Англия Хайдн получава покана от кралското семейство да остане, като му се предлага апартамент в двореца Уиндзор. - По времето на Хайдн, неговият брат Микаел е смятан за по-добър композитор на литургичната музика. Хайдн също го признава. - През бедния период от живота си Брамс прекарва нощите в Музикферайн, тъй като няма свой дом. При композиране той използва за вдъхновение черепа на Хайдн, която по това време се пази там. - При първите изпълнения на "Годишните времена" в кралския дворец сопрановата партия се изпълнява от съпругата на императора Франц I. - 100-годишнината от смъртта на Хайдн се отбелязва от група френски композитори със съчинени в негова чест произведения. Сред тях са: „Homage à Haydn“ на Клод Дебюси, „Menuet sur le nom de Haydn“ на Морис Равел, „Prélude élégiaque“ на Пол Дюка. Послеслов[редактиране | edit source] Предполага се, че от големия брой произведения на Хайдн не всички са намерени. Като една от причините се изтъква фактът, че те са собственост на фамилията Естерхази и са извън обществен достъп. През 1932 г. светът тържествено отбелязва 200-годишния юбилей на Хайдн и по този повод се провежда издирване на неговите съчинения. Тогава в резултат на търсене из архивите и библиотеките — църковни и частни — са намерени над 400 неизвестни преди ръкописи. Малко по-забравен от широката публика в сравнение с Моцарт и Бетовен, Хайдн привлича нейния интерес отново през 1959 г., когато се отбелязват 150 години от неговата кончина. По този повод във всички големи градове звучи музиката му. В старинния замък на Естерхази се изпълнява ораторията „Годишни времена“ и се представя изненада — смятана за загубила се симфония „La Passione“. По повод 200-години от смъртта 2009 г. е обявена за Годината на Хайдн. Музикалните прояви се провеждат по целия свят, а в Австрия програмата на културните празненства съдържа около 1500 концерта, оперни спектакли и изложби. И отново центърът на събитията е замъкът Естерхаза, където се свирят неговите симфонии. В България Световната година на Хайдн се отбелязва с първата на българска сцена постановка на операта "Истинското постоянство" (La Vera Costanza). Постановката е европейска копродукция, в която участват Националната опера и балет, Националната музикална академия "Проф. Панчо Владигеров", Кралския театър — Мадрид, Театро Комунале — Тревизо, Опера Роял — Валония, и Операта на Руан. Банкнота 20 шилинга, Австрия, 1950 г. Монета 20 шилингa, Австрия, 1982 г., по случай 250-години от рождението на Йозеф Хайдн Пощенска марка, ФРГ, 1959 г., по случай 150-години от смъртта на Йозеф Хайдн Произведения[редактиране | edit source] Антони ван Хобокен (Anthony van Hoboken) създава пълен списък на произведенията на Хайдн, известен като каталог на Хобокен. Изброените в списъка долу симфонии са номерирани според този каталог. При другите творби пълните каталожни номера на Хобокен са дадени в скоби. Оркестрови произведения[редактиране | edit source] - 107 симфонии, сред които: - Симфония No.6 в ре мажор, „Le matin“ („Утро“, 1761)) - Симфония No.7 в до мажор, „Le midi“ („Обед“, 1761) - Симфония No.8 в сол мажор, „Le soir“ („Вечер“, 1761) - Симфония No.22 в ми-бемол мажор, „Der Philosoph“ („Философът“, 1764) - Симфония No.30 в до мажор, „Alleluja“ („Алилуя“ 1765) - Симфония No.31 в до мажор, „Hornsignal“ („Със сигнал от рог“, 1765) - Симфония No.43 в ми-бемол мажор, „Merkur“ („Меркурий“, 1771) - Симфония No.44 в ми минор, „Trauer-Sinfonie“ („Траурна“, 1771) - Симфония No.45 в фа-диез минор, „Abschiedssinfonie“ („Прощална“, 1772) - Симфония No.48 в до мажор, „Maria Theresia“ („Мария Терезия“, 1773) - Симфония No.49 в фа минор, „La Passione“ („Страстна“, 1768) - Симфония No.53 в ре мажор, „L'Impériale“ („Императорска“, 1775) - Симфония No.55 в ми-бемол мажор, „Der Schulmeister“ („Учителят“, 1774) - Симфония No.59 в ла мажор, „Feuer“ („Огнена“, 1768) - Симфония No.60 в до мажор, „Il distratto“ („Разсеяният“, 1775) - Симфония No.73 в ре мажор, „La Chasse“ („Ловът“, 1781) - Парижки симфонии - Симфония No.82 в до мажор, „L'Ours“ („Мечката“, 1786) - Симфония No.83 в сол минор, „La Poule“ („Кокошката“, 1785 - Симфония No.84 в ми-бемол мажор, „In nomine Domini“ („В името Господне“, 1786) - Симфония No.85 в си-бемол мажор, La Reine („Царицата“, 1785/1786) - Симфония No.86 в ре мажор (1786) - Симфония No.87 в ла мажор (1786) - Парижки симфонии - Симфония No.92 "Оксфордска" /1789/ - Лондонски симфонии, сред които: - Симфония No.94 в сол мажор, „Mit dem Paukenschlag“ („Сюрприз“ или „С тимпанен удар“, 1791) - Симфония No.96 в ре мажор, „Le Miracle“ („Чудото“ 1791) - Симфония No.100 в сол мажор, „Militär“ („Военна“, 1794) - Симфония No.101 в ре мажор, „Die Uhr“ („Часовникът“, 1794) - Симфония No.103 в ми-бемол мажор, „Mit dem Paukenwirbel“ („Тремоло с тимпани“, 1795) - Симфония No.104 в ре мажор, „London“ („Лондон“, 1795) - Лондонски симфонии, сред които: Сценични произведения[редактиране | edit source] - 24 опери, сред които: - „Acide e Galatea“ (1762, Hob. XXVIII:1) - „La Canterina“ (1766, Hob. XXVIII:2) - „Lo Speziale“ (1768, Hob. XXVIII:3) - „Le pescatrici“ (1769, Hob. XXVIII:4) - „L’Infedeltà Delusa“ (1773, Hob. XXVIII:5) - „L’Incontro improvviso“ (1775, Hob. XXVIII:6) - „Il Mondo della Luna“ (1777, Hob. XXVIII:7) - „La vera constanza“ (1777/78, Hob. XXVIII:8) - „L’Isola Disabitata“ (1779, Hob. XXVIII:9) - „La fedeltà premiata“ (1780, Hob. XXVIII:10) - „Orlando Paladino“ (1782, Hob. XXVIII:11) - „Armida“ (1784, Hob. XXVIII:12) - „L’Anima del Filosofo – Orfeo ed Euridice“ (1791, Hob. Литургични произведения[редактиране | edit source] - 14 меси: - „Missa brevis“ (~1750, Hob. - „Missa Sunt bona mixta malis“ (1768, Hob. - „Missa Rorate coeli desuper“ (~ 1750, Hob. - „Missa in honorem Beatissimae Virginis Mariae“ (1770, Hob. - „Missa Cellensis in honorem Beatissimae Virginis Mariae“ (1766, Hob. - „Missa Sancti Nicolai“, (1772, Hob. - „Missa brevis Sancti Johannis de Deo“ (~1778, Hob. - „Missa Cellensis“ (1782, Hob. - „Missa in tempore belli“ (1796, Hob. - „Missa Sancti Bernardi de Offida“ (1796, Hob. - „Missa in angustiis“ (1798, Hob. - „Theresienmesse“ (1799, Hob. - „Schöpfungsmesse“ (1801, Hob. - „Harmoniemesse“ (1802, Hob. - 6 оратории, сред които: - „Die Schöpfung“ („Сътворение“, 1796–1798, Hob. - „Die Jahreszeiten“ („Годишни времена“, 1799-1801, Hob. - „Die sieben letzten Worte unseres Erlösers am Kreuze“ („Седемте последни думи на нашия Спасител върху кръст“, 1796, Hob. - „Il ritorno di Tobia“ („Завръщане на Тобий“, 1775, Hob. Солови концерти[редактиране | edit source] - 2 концерта за хорн - 6 концерта за орган - 11 концерта за пиано - 5 концерта за лира - 4 концерта за баритон - 1 концерт за тромпет - 4 концерта за цигулка - 2 концерта за виолончело: Камерна музика[редактиране | edit source] - 83 струнни квартета - 46 клавирни триа - 21 струнни триа - 126 за баритон, виола (или цигулка) и чело Клавирна музика[редактиране | edit source] - 52 сонати Вокални произведения[редактиране | edit source] Източници[редактиране | edit source] - ↑ William Henry Hadow: Hrvatski skladatelj: bilješke prema studiji o Josipu Haidenu, 2005. - ↑ Rosen, Charles (1997). The classical style: Haydn, Mozart, Beethoven (2nd ed.). New York: Norton. - ↑ Smallman, Basil (1992). The Piano Trio: Its History, Technique, and Repertoire. Oxford University Press. pp. 16–19. - ↑ а б в г Griesinger, Georg August (1963). "Biographical Notes Concerning Joseph Haydn". In Gotwals, Vernon, translator and editor. Haydn: Two Contemporary Portraits. Milwaukee: University of Wisconsin Press. Превод от немския оригинал: "Biographische Notizen über Joseph Haydn" (1810). Leipzig. Както при Dies, биографията е написана на основата на интервюта с възрастния Хайдн. - ↑ Новак Л. Йозеф Гайдн. Жизнь, творчество, историческое значение. - ↑ а б в г д е ж з и к л Geiringer, Karl; Geiringer, Irene (1982). Haydn: A Creative Life in Music (3rd ed.). University of California. - ↑ а б в Jones, David Wyn (2009) The Life of Haydn. Oxford University Press. - ↑ а б Dies, Albert Christoph (1963). "Biographical Accounts of Joseph Haydn". In Gotwals, Vernon, translator and editor. Haydn: Two Contemporary Portraits. Milwaukee: University of Wisconsin Press. - ↑ Dexter Edge, „New Sources for Haydn's Early Biography“, Lecture at AMS Conference, Montréal, 7 November 1993, (The New Grove Dictionary of Music and Musicians (2001), vol. 11, p. 265) - ↑ Годините, споменати в този абзац, не са сигурни, те се различават в рамките на една-две в зависимост от източника. - ↑ а б в Landon, H. Robbins; Jones, David Wyn (1988). Haydn: His Life and Music. Indiana University Press. - ↑ а б в Webster, James; Feder, Georg (2001). "Joseph Haydn". The New Grove Dictionary of Music and Musicians. Публикувано като отделна книга: The New Grove Haydn. New York: Macmillan. 2002. - ↑ Jones, David Wyn (2009) Oxford Composer Companions: Haydn. Oxford University Press. - ↑ Neil Butterworth "Haydn", "Omnibus Press", London / New York / 1987. - ↑ Robbins Landon, H. (1959) The Collected Correspondence and London Notebooks of Joseph Haydn - ↑ Robbins Landon, H. (1976) Haydn: Chronicle and Works, Vol. 3. Bloomington: Indiana University Press. - ↑ Deutsch, Otto Erich (1965) Mozart: A Documentary Biography. Stanford, CA: Stanford University Press. - ↑ Grove, George, ed.; A dictionary of music and musicians 1450-1889 (1900), Том 1, стр. 702 - ↑ Larsen, Jens Peter (1980). "Joseph Haydn". New Grove Dictionary of Music and Musicians. Публикувано отделно като The New Grove: Haydn. New York: Norton. 1982. - ↑ Hadden, James Cuthbert (2010). Haydn (Reissue ed.). London: Cambridge University Press. - ↑ btvnews.bg Външни препратки[редактиране | edit source] - Albert Christoph Dies: Biographische Nachrichten von Joseph Haydn. Wien: Camesinaische Buchhandlung, 1810. - Encyclopaedia Britannica: Joseph-Haydn - BBC: Joseph Haydn Видео
1.1 2.1 2.2 2.3 3.1 3.2 4.1 4.2 5.1 6.1 7.1 8.1 9.1 10.1 11.1 12.1 13.1 14.1 15.1 16.1 16.2 16.3 16.4 16.5 17.1 17.2 17.3 17.4 18.1 18.2 19.1 19.2 20.1 21.1 21.2 22.1 23.1 23.2 23.3 24.1 25.1 25.2 26.1 26.2 26.3 27.1 27.2 27.3 28.1 29.1 29.2 29.3 29.4 29.5 29.6 29.7 30.1 30.2 30.3 31.1 31.2 31.3 31.4 32.1 32.2 32.3 33.1 33.2 34.1 34.2 35.1 35.2 35.3 35.4 36.1 36.2 36.3 36.4 36.5 37.1 38.1 38.2 38.3 39.1 39.2 39.3 40.1 40.2 41.1 41.2 41.3 42.1 43.1 43.2 43.3 43.4 43.5 43.6 43.7 43.8 43.9 43.10 44.1 44.2 44.3 44.4 45.1 45.2 45.3 46.1 46.2 46.3 46.4 47.1 48.1 48.2 48.3 49.1 49.2 50.1 51.1 51.2 51.3 51.4 52.1 52.2 52.3 53.1 54.1 55.1 55.2 56.1 57.1 57.2 58.1 58.2 58.3 58.4 59.1 59.2 60.1 61.1 61.2 61.3 61.4 61.5 61.6 61.7 61.8 61.9 62.1 63.1 63.2 64.1 64.2 65.1 65.2 65.3 65.4 65.5 66.1 66.2 66.3 66.4 66.5 67.1 67.2 67.3 67.4 67.5 68.1 68.2 68.3 69.1 69.2 69.3 69.4 69.5 69.6 69.7 70.1 70.2 71.1 72.1 72.2 72.3 73.1 74.1 75.1 76.1 77.1 78.1 79.1 80.1 81.1 82.1 83.1 84.1 85.1 86.1 87.1 88.1 89.1 90.1 91.1 92.1 93.1 94.1 95.1 96.1 97.1 98.1 99.1 100.1 101.1 102.1 103.1 104.1 105.1 105.2 105.3 106.1 106.2 106.3 106.4 107.1 109.1 109.2 109.3 110.1 111.1 113.1 115.1 115.2 117.1 118.1 119.1 122.1 123.1 124.1 124.2 125.1 126.1 127.1 128.1 129.1 129.2 130.1 130.2 131.1 131.2 132.1 133.1 134.1 134.2 135.1 135.2 136.1 138.1 139.1 140.1 142.1 143.1 143.2 143.3 144.1 145.1 145.2 146.1 147.1 148.1 148.2 148.3 149.1 150.1 151.1 152.1 153.1 155.1 156.1 157.1 158.1 158.2 158.3 159.1 161.1 161.2 162.1 163.1 163.2 164.1 165.1 166.1 166.2 167.1 168.1 169.1 170.1 171.1 171.2 172.1 172.2 174.1 175.1 176.1 177.1 178.1 178.2 178.3 178.4 178.5 178.6 178.7 178.8 179.1 179.2 179.3 179.4 180.1 180.2 180.3 180.4 181.1 181.2 181.3 181.4 181.5 181.6 181.7 181.8 182.1 182.2 182.3 183.1 183.2 183.3 183.4 183.5 184.1 184.2 184.3 185.1 185.2 185.3 186.1 186.2 186.3 186.4 187.1 187.2 187.3 187.4 187.5 188.1 188.2 188.3 188.4 188.5 189.1 189.2 189.3 189.4 189.5 189.6 190.1 191.1 191.2 191.3 191.4 191.5 191.6 192.1 192.2 192.3 192.4 192.5 192.6 193.1 193.2 193.3 193.4 194.1 194.2 194.3 195.1 195.2 195.3 195.4 196.1 196.2 196.3 196.4 196.5 196.6 197.1 197.2 198.1 198.2 198.3 199.1 199.2 199.3 199.4 200.1 200.2 200.3 200.4 201.1 202.1 203.1 204.1 205.1 205.2 206.1 207.1 207.2 207.3 208.1 209.1 210.1 211.1 212.1 213.1 214.1 215.1 216.1 217.1 218.1 219.1 220.1 221.1 222.1 223.1 224.1 225.1 226.1 227.1 228.1 229.1 230.1 231.1 232.1 233.1 234.1 235.1 236.1 237.1 238.1 239.1
Joseph Haydn Franz Joseph Haydn (/ˈdʒoʊzəf ˈhaɪdən/; German: [ˈjoːzɛf ˈhaɪdən] ( ); 31 March[1] 1732 – 31 May 1809), known as Joseph Haydn,[2] was an Austrian[3] composer, one of the most prolific and prominent of the Classical period. He is often called the "Father of the Symphony" and "Father of the String Quartet" because of his important contributions to these forms. He was also instrumental in the development of the piano trio and in the evolution of sonata form.[4][5] A lifelong resident of Austria, Haydn spent much of his career as a court musician for the wealthy Esterházy family on their remote estate. Isolated from other composers and trends in music until the later part of his long life, he was, as he put it, "forced to become original".[6] At the time of his death, he was one of the most celebrated composers in Europe. Joseph Haydn was the brother of Michael Haydn, himself a highly regarded composer, and Johann Evangelist Haydn, a tenor. He was also a friend of Wolfgang Amadeus Mozart and a teacher of Ludwig van Beethoven. Contents - 1 Biography - 2 Character and appearance - 3 Works - 4 Media - 5 See also - 6 Notes - 7 References - 8 External links Biography[edit] Early life[edit] Joseph Haydn was born in Rohrau, Austria, a village that at that time stood on the border with Hungary. His father was Mathias Haydn, a wheelwright who also served as "Marktrichter", an office akin to village mayor. Haydn's mother Maria, née Koller, had previously worked as a cook in the palace of Count Harrach, the presiding aristocrat of Rohrau. Neither parent could read music;[7] however, Mathias was an enthusiastic folk musician, who during the journeyman period of his career had taught himself to play the harp. According to Haydn's later reminiscences, his childhood family was extremely musical, and frequently sang together and with their neighbors.[8] Haydn's parents had noticed that their son was musically gifted and knew that in Rohrau he would have no chance to obtain serious musical training. It was for this reason that they accepted a proposal from their relative Johann Matthias Frankh, the schoolmaster and choirmaster in Hainburg, that Haydn be apprenticed to Frankh in his home to train as a musician. Haydn therefore went off with Frankh to Hainburg 12 kilometres (7.5 mi) away and never again lived with his parents. He was about six years old. Life in the Frankh household was not easy for Haydn, who later remembered being frequently hungry[9] and humiliated by the filthy state of his clothing.[10] He began his musical training there, and could soon play both harpsichord and violin. The people of Hainburg heard him sing treble parts in the church choir. There is reason to think that Haydn's singing impressed those who heard him, because in 1739[11] he was brought to the attention of Georg von Reutter, the director of music in St. Stephen's Cathedral in Vienna, who happened to be visiting Hainburg and was looking for new choirboys. Haydn successfully auditioned with Reutter, and after several months of further training moved to Vienna (1740), where he worked for the next nine years as a chorister. Haydn lived in the Kapellhaus next to the cathedral, along with Reutter, Reutter's family, and the other four choirboys, which after 1745 included his younger brother Michael.[12] The choirboys were instructed in Latin and other school subjects as well as voice, violin, and keyboard.[13] Reutter was of little help to Haydn in the areas of music theory and composition, giving him only two lessons in his entire time as chorister.[14] However, since St. Stephen's was one of the leading musical centres in Europe, Haydn learned a great deal simply by serving as a professional musician there.[15] Like Frankh before him, Reutter did not always bother to make sure Haydn was properly fed. As he later told his biographer Albert Christoph Dies, Haydn was motivated to sing very well, in hopes of gaining more invitations to perform before aristocratic audiences—where the singers were usually served refreshments.[16] Struggles as a freelancer[edit] By 1749, Haydn had matured physically to the point that he was no longer able to sing high choral parts (see voice break). Empress Maria Theresa herself complained to Reutter about his singing, calling it "crowing".[17] One day, Haydn carried out a prank, snipping off the pigtail of a fellow chorister.[17] This was enough for Reutter: Haydn was first caned, then summarily dismissed and sent into the streets with no home to go to.[18] He had the good fortune to be taken in by a friend, Johann Michael Spangler, who shared his family's crowded garret room with Haydn for a few months. Haydn immediately began his pursuit of a career as a freelance musician. During this arduous time, Haydn worked at many different jobs: as a music teacher, as a street serenader, and eventually, in 1752, as valet–accompanist for the Italian composer Nicola Porpora, from whom he later said he learned "the true fundamentals of composition".[19] He was also briefly in Count Friedrich Wilhelm von Haugwitz's employ, playing the organ in the Bohemian Chancellery chapel at the Judenplatz.[20] When he was a chorister, Haydn had not received serious training in music theory and composition, which he perceived as a serious gap. To fill it, he worked his way through the counterpoint exercises in the text Gradus ad Parnassum by Johann Joseph Fux, and carefully studied the work of Carl Philipp Emanuel Bach, whom he later acknowledged as an important influence.[21] As his skills increased, Haydn began to acquire a public reputation, first as the composer of an opera, Der krumme Teufel, "The Limping Devil", written for the comic actor Johann Joseph Felix Kurz, whose stage name was "Bernardon". The work was premiered successfully in 1753, but was soon closed down by the censors.[22] Haydn also noticed, apparently without annoyance, that works he had simply given away were being published and sold in local music shops.[23] Between 1754 and 1756 Haydn also worked freelance for the court in Vienna. He was among several musicians who were paid for services as supplementary musicians at balls given for the imperial children during carnival season, and as supplementary singers in the imperial chapel (the Hofkapelle) in Lent and Holy Week.[24] With the increase in his reputation, Haydn eventually obtained aristocratic patronage, crucial for the career of a composer in his day. Countess Thun,[25] having seen one of Haydn's compositions, summoned him and engaged him as her singing and keyboard teacher.[26] In 1756, Baron Carl Josef Fürnberg employed Haydn at his country estate, Weinzierl, where the composer wrote his first string quartets. Fürnberg later recommended Haydn to Count Morzin, who, in 1757,[27] became his first full-time employer.[28] The years as Kapellmeister[edit] Haydn's job title under Count Morzin was Kapellmeister, that is, music director. He led the count's small orchestra and wrote his first symphonies for this ensemble. In 1760, with the security of a Kapellmeister position, Haydn married. His wife was the former Maria Anna Aloysia Apollonia Keller (1729–1800), the sister of Therese (b. 1733), with whom Haydn had previously been in love. Haydn and his wife had a completely unhappy marriage,[29] from which the laws of the time permitted them no escape. They produced no children. Both took lovers.[30] Count Morzin soon suffered financial reverses that forced him to dismiss his musical establishment, but Haydn was quickly offered a similar job (1761) by Prince Paul Anton, head of the immensely wealthy Esterházy family. Haydn's job title was only Vice-Kapellmeister, but he was immediately placed in charge of most of the Esterházy musical establishment, with the old Kapellmeister, Gregor Werner, retaining authority only for church music. When Werner died in 1766, Haydn was elevated to full Kapellmeister. As a "house officer" in the Esterházy establishment, Haydn wore livery and followed the family as they moved among their various palaces, most importantly the family's ancestral seat Schloss Esterházy in Eisenstadt and later on Esterháza, a grand new palace built in rural Hungary in the 1760s. Haydn had a huge range of responsibilities, including composition, running the orchestra, playing chamber music for and with his patrons, and eventually the mounting of operatic productions. Despite this backbreaking workload,[31] the job was in artistic terms a superb opportunity for Haydn.[32] The Esterházy princes (Paul Anton, then from 1762–1790 Nikolaus I) were musical connoisseurs who appreciated his work and gave him daily access to his own small orchestra. During the nearly thirty years that Haydn worked at the Esterházy court, he produced a flood of compositions, and his musical style continued to develop. 1779 was a watershed year for Haydn, as his contract was renegotiated: whereas previously all his compositions were the property of the Esterházy family, he now was permitted to write for others and sell his work to publishers. Haydn soon shifted his emphasis in composition to reflect this (fewer operas, and more quartets and symphonies) and he negotiated with multiple publishers, both Austrian and foreign. Of Haydn's new employment contract Jones writes, - "This single document acted as a catalyst in the next stage in Haydn's career, the achievement of international popularity. By 1790 Haydn was in the paradoxical, if not bizarre, position of being Europe's leading composer, but someone who spent his time as a duty-bound Kapellmeister in a remote palace in the Hungarian countryside."[33] The new publication campaign resulted in the composition of a great number of new string quartets (the six-quartet sets of Op. 33, 50, 54/55, and 64). Haydn also composed in response to commissions from abroad: the Paris symphonies (1785–1786) and the original orchestral version of The Seven Last Words of Christ (1786), a commission from Cadiz, Spain. The remoteness of Esterháza, which was farther from Vienna than Eisenstadt, led Haydn gradually to feel more isolated and lonely.[34] He longed to visit Vienna because of his friendships there.[35] Of these, a particularly important one was with Maria Anna von Genzinger (1754–93), the wife of Prince Nikolaus's personal physician in Vienna, who began a close, platonic, relationship with the composer in 1789. Haydn wrote to Mrs. Genzinger often, expressing his loneliness at Esterháza and his happiness for the few occasions on which he was able to visit her in Vienna; later on, Haydn wrote to her frequently from London. Her premature death in 1793 was a blow to Haydn, and his F minor variations for piano, Hob. XVII:6, may have been written in response to her death.[36] Another friend in Vienna was Wolfgang Amadeus Mozart, whom Haydn had met sometime around 1784. According to later testimony by Michael Kelly and others, the two composers occasionally played in string quartets together. Haydn was hugely impressed with Mozart's work and praised it unstintingly to others. Mozart evidently returned the esteem, as seen in his dedication of a set of six quartets, now called the "Haydn" quartets, to his friend. For further details see Haydn and Mozart. The London journeys[edit] In 1790, Prince Nikolaus died and was succeeded as prince by his son Anton. Following a trend of the time,[37] Anton sought to economize by dismissing most of the court musicians. Haydn retained a nominal appointment with Anton, at a reduced salary of 400 florins, as well as a 1000-florin pension from Nikolaus.[38] Since Anton had little need of Haydn's services, he was willing to let him travel, and the composer accepted a lucrative offer from Johann Peter Salomon, a German impresario, to visit England and conduct new symphonies with a large orchestra. The visit (1791–92), along with a repeat visit (1794–95), was a huge success. Audiences flocked to Haydn's concerts; he augmented his fame and made large profits, thus becoming financially secure.[39] He received the Doctor Honoris causa in the University of Oxford. Charles Burney reviewed the first concert thus: "Haydn himself presided at the piano-forte; and the sight of that renowned composer so electrified the audience, as to excite an attention and a pleasure superior to any that had ever been caused by instrumental music in England."[40] Musically, the visits to England generated some of Haydn's best-known work, including the Surprise, Military, Drumroll, and London symphonies, the Rider quartet, and the "Gypsy Rondo" piano trio. The only misstep in the venture was an opera, L'anima del filosofo, which Haydn was contracted to compose, but whose performance was blocked by intrigues.[41] Haydn made many new friends and was involved for a time in a romantic relationship with Rebecca Schroeter. While traveling to London in 1790, Haydn had met the young Ludwig van Beethoven in his native city of Bonn. On Haydn's return, Beethoven came to Vienna and during the time up to the second London visit was Haydn's pupil. For discussion of their relationship, see Beethoven and his contemporaries.[42] Last years[edit] Haydn returned to Vienna in 1795. Prince Anton had died, and his successor Nikolaus II proposed that the Esterházy musical establishment be revived with Haydn serving again as Kapellmeister. Haydn took up the position, though only on a part-time basis. He spent his summers with the Esterházys in Eisenstadt, and over the course of several years wrote six masses for them. But by this time Haydn had become a public figure in Vienna. He spent most of his time in his own home, a large house in the suburb of Windmühle,[43] and wrote works for public performance. In collaboration with his librettist and mentor Gottfried van Swieten, and with funding from van Swieten's Gesellschaft der Associierten, Haydn composed his two great oratorios The Creation (1798) and The Seasons (1801). Both were enthusiastically received. Haydn frequently appeared before the public, often leading performances of The Creation for charity benefits. He also composed instrumental music: the popular Trumpet Concerto and the last nine in his long series of string quartets, including the Fifths, Emperor, and Sunrise quartets. During the later years of this successful period Haydn faced incipient old age and fluctuating health, and he had to struggle to complete his final works. By about 1802, his condition had declined to the point that he became physically unable to compose.[44] This was doubtless very difficult for him because, as he acknowledged, the flow of fresh musical ideas waiting to be worked out as compositions did not cease. Haydn was well cared for by his servants, and he received many visitors and public honors during his last years, but they could not have been very happy years for him. During his illness, Haydn often found solace by sitting at the piano and playing Gott erhalte Franz den Kaiser, which he had composed himself as a patriotic gesture in 1797.[45] This melody was later used for the Austrian and German national anthems. A final triumph occurred on 27 March 1808, when a performance of The Creation was organized in Haydn's honor. The very frail composer was brought into the hall on an armchair to the sound of trumpets and drums, and was greeted by Beethoven, by Salieri (who led the performance), and by other musicians and members of the aristocracy – many of whom probably sensed that they were saying goodbye to the elderly composer. Haydn was both moved and exhausted by the experience, and had to depart at intermission.[46] Haydn lived on for another year. He died, aged 77, at the end of May 1809, shortly after an attack on Vienna by the French army under Napoleon. Among his last words was his attempt to calm and reassure his servants when cannon shot fell in the neighborhood:[47] "My children, have no fear, for where Haydn is, no harm can fall." Two weeks later, a memorial service was held in the Schottenkirche on 15 June 1809, at which Mozart's Requiem was performed. Character and appearance[edit] James Webster writes of Haydn's public character thus: "Haydn's public life exemplified the Enlightenment ideal of the honnête homme (honest man): the man whose good character and worldly success enable and justify each other. His modesty and probity were everywhere acknowledged. These traits were not only prerequisites to his success as Kapellmeister, entrepreneur and public figure, but also aided the favorable reception of his music."[48] Haydn was especially respected by the Esterházy court musicians whom he supervised, as he maintained a cordial working atmosphere and effectively represented the musicians' interests with their employer; see Papa Haydn and the tale of the "Farewell" Symphony. Haydn had a robust sense of humor, evident in his love of practical jokes[49] and often apparent in his music, and he had many friends. For much of his life he benefited from a "happy and naturally cheerful temperament",[50] but in his later life, there is evidence for periods of depression, notably in the correspondence with Mrs. Genzinger and in Dies's biography, based on visits made in Haydn's old age. Haydn was a devout Catholic who often turned to his rosary when he had trouble composing, a practice that he usually found to be effective.[51] He normally began the manuscript of each composition with "in nomine Domini" ("in the name of the Lord") and ended with "Laus Deo" ("praise be to God").[52] Haydn's primary character flaw was greed as it related to his business dealings. Webster writes, "As regards money, Haydn was so self-interested as to shock [both] contemporaries and many later authorities .... He always attempted to maximize his income, whether by negotiating the right to sell his music outside the Esterházy court, driving hard bargains with publishers or selling his works three and four times over; he regularly engaged in 'sharp practice' and occasionally in outright fraud. When crossed in business relations, he reacted angrily."[53] Webster notes that Haydn's ruthlessness in business might be viewed more sympathetically in light of his struggles with poverty during his years as a freelancer, and notes that outside of the world of business—in dealings with relatives and servants, and in volunteering his services for charitable concerts—Haydn was a generous man.[53] Haydn was short in stature, perhaps as a result of having been underfed throughout most of his youth. He was not handsome, and like many in his day he was a survivor of smallpox, his face being pitted with the scars of this disease.[54] His biographer Dies wrote, "he couldn't understand how it happened that in his life he had been loved by many a pretty woman. 'They couldn't have been led to it by my beauty'".[55] His nose, large and aquiline, was disfigured by polypus, which he suffered from for much of his adult life.[56] This was an agonizing and debilitating disease in the 18th century, and at times it prevented him from writing music.[57] Works[edit] James Webster summarizes Haydn's role in the history of classical music as follows:[58] "He excelled in every musical genre... He is familiarly known as the 'father of the symphony' and could with greater justice be thus regarded for the string quartet; no other composer approaches his combination of productivity, quality and historical importance in these genres." Structure and character of his music[edit] A central characteristic of Haydn's music is the development of larger structures out of very short, simple musical motifs, often derived from standard accompanying figures. The music is often quite formally concentrated, and the important musical events of a movement can unfold rather quickly.[59] Haydn's work was central to the development of what came to be called sonata form. His practice, however, differed in some ways from that of Mozart and Beethoven, his younger contemporaries who likewise excelled in this form of composition. Haydn was particularly fond of the so-called "monothematic exposition", in which the music that establishes the dominant key is similar or identical to the opening theme. Haydn also differs from Mozart and Beethoven in his recapitulation sections, where he often rearranges the order of themes compared to the exposition and uses extensive thematic development.[60] Haydn's formal inventiveness also led him to integrate the fugue into the classical style and to enrich the rondo form with more cohesive tonal logic (see sonata rondo form). Haydn was also the principal exponent of the double variation form—variations on two alternating themes, which are often major- and minor-mode versions of each other. Perhaps more than any other composer's, Haydn's music is known for its humor.[61] The most famous example is the sudden loud chord in the slow movement of his "Surprise" symphony; Haydn's many other musical jokes include numerous false endings (e.g., in the quartets Op. 33 No. 2 and Op. 50 No. 3), and the remarkable rhythmic illusion placed in the trio section of the third movement of Op. 50 No. 1. Much of the music was written to please and delight a prince, and its emotional tone is correspondingly upbeat.[citation needed] This tone also reflects, perhaps, Haydn's fundamentally healthy and well-balanced personality. Occasional minor-key works, often deadly serious in character, form striking exceptions to the general rule. Haydn's fast movements tend to be rhythmically propulsive and often impart a great sense of energy, especially in the finales. Some characteristic examples of Haydn's "rollicking" finale type are found in the "London" symphony No. 104, the string quartet Op. 50 No. 1, and the piano trio Hob XV: 27. Haydn's early slow movements are usually not too slow in tempo, relaxed, and reflective. Later on, the emotional range of the slow movements increases, notably in the deeply felt slow movements of the quartets Op. 76 Nos. 3 and 5, the Symphonies No. 98 and 102, and the piano trio Hob XV: 23. The minuets tend to have a strong downbeat and a clearly popular character. Over time, Haydn turned some of his minuets into "scherzi" which are much faster, at one beat to the bar. Evolution of Haydn's style[edit] Haydn's early work dates from a period in which the compositional style of the High Baroque (seen in Bach and Handel) had gone out of fashion. This was a period of exploration and uncertainty, and Haydn, born 18 years before the death of Bach, was himself one of the musical explorers of this time.[62] An older contemporary whose work Haydn acknowledged as an important influence was Carl Philipp Emanuel Bach.[21] Tracing Haydn's work over the six decades in which it was produced (roughly from 1749 to 1802), one finds a gradual but steady increase in complexity and musical sophistication, which developed as Haydn learned from his own experience and that of his colleagues. Several important landmarks have been observed in the evolution of Haydn's musical style. In the late 1760s and early 1770s Haydn entered a stylistic period known as "Sturm und Drang" (storm and stress). This term is taken from a literary movement of about the same time, though it appears that the musical development actually preceded the literary one by a few years.[63] The musical language of this period is similar to what went before, but it is deployed in work that is more intensely expressive, especially in the works in minor keys. James Webster describes the works of this period as "longer, more passionate, and more daring."[64] Some of the most famous compositions of this time are the "Trauer" (Mourning) Symphony No. 44, "Farewell" Symphony No. 45, the piano sonata in C minor (Hob. XVI/20, L. 33), and the six string quartets of Op. 20 (the "Sun" quartets), all from c. 1771–72. It was also around this time that Haydn became interested in writing fugues in the Baroque style, and three of the Op. 20 quartets end with a fugue. Following the climax of the "Sturm und Drang", Haydn returned to a lighter, more overtly entertaining style. There are no quartets from this period, and the symphonies take on new features: the scoring often includes trumpets and timpani. These changes are often related to a major shift in Haydn's professional duties, which moved him away from "pure" music and toward the production of comic operas. Several of the operas were Haydn's own work (see List of operas by Joseph Haydn); these are seldom performed today. Haydn sometimes recycled his opera music in symphonic works,[65] which helped him continue his career as a symphonist during this hectic decade. In 1779, an important change in Haydn's contract permitted him to publish his compositions without prior authorization from his employer. This may have encouraged Haydn to rekindle his career as a composer of "pure" music. The change made itself felt most dramatically in 1781, when Haydn published the six string quartets of Opus 33, announcing (in a letter to potential purchasers) that they were written in "a new and completely special way".[66] Charles Rosen has argued that this assertion on Haydn's part was not just sales talk, but meant quite seriously; and he points out a number of important advances in Haydn's compositional technique that appear in these quartets, advances that mark the advent of the Classical style in full flower. These include a fluid form of phrasing, in which each motif emerges from the previous one without interruption, the practice of letting accompanying material evolve into melodic material, and a kind of "Classical counterpoint" in which each instrumental part maintains its own integrity. These traits continue in the many quartets that Haydn wrote after Opus 33.[67] In the 1790s, stimulated by his England journeys, Haydn developed what Rosen calls his "popular style", a method of composition that, with unprecedented success, created music having great popular appeal but retaining a learned and rigorous musical structure.[68] An important element of the popular style was the frequent use of folk or folk-like material, as discussed in the article Haydn and folk music. Haydn took care to deploy this material in appropriate locations, such as the endings of sonata expositions or the opening themes of finales. In such locations, the folk material serves as an element of stability, helping to anchor the larger structure.[69] Haydn's popular style can be heard in virtually all of his later work, including the twelve London symphonies, the late quartets and piano trios, and the two late oratorios. The return to Vienna in 1795 marked the last turning point in Haydn's career. Although his musical style evolved little, his intentions as a composer changed. While he had been a servant, and later a busy entrepreneur, Haydn wrote his works quickly and in profusion, with frequent deadlines. As a rich man, Haydn now felt that he had the privilege of taking his time and writing for posterity. This is reflected in the subject matter of The Creation (1798) and The Seasons (1801), which address such weighty topics as the meaning of life and the purpose of humankind, and represent an attempt to render the sublime in music. Haydn's new intentions also meant that he was willing to spend much time on a single work: both oratorios took him over a year to complete. Haydn once remarked that he had worked on The Creation so long because he wanted it to last.[70] The change in Haydn's approach was important in the history of classical music, as other composers were soon following his lead. Notably, Beethoven adopted the practice of taking his time and aiming high.[71] Identifying Haydn's works[edit] Haydn's works are listed in a comprehensive catalogue prepared by Anthony van Hoboken. This Hoboken catalogue provides each work with an identifying number, called its Hoboken number (abbreviation: H. or Hob.). The string quartets also have Hoboken numbers, but are usually identified instead by their opus numbers, which have the advantage of indicating the groups of six quartets that Haydn published together; thus for example the string quartet Opus 76, No. 3 is the third of the six quartets published in 1799 as Opus 76. Media[edit] See also[edit] Works[edit] - Hoboken catalogue - List of concertos by Joseph Haydn - List of masses by Joseph Haydn - List of operas by Joseph Haydn - List of piano trios by Joseph Haydn - List of solo piano compositions by Joseph Haydn - List of string quartets by Joseph Haydn - List of symphonies by Joseph Haydn - Baryton trios (Haydn) - Gott erhalte Franz den Kaiser (God save Franz, the Emperor; the melody was later used in Das Lied der Deutschen, which is still Germany's national anthem.) - The Creation - The Seasons Contemporaries[edit] - Haydn and Mozart - Beethoven and his contemporaries, e.g. Joseph Haydn - Marianne von Martines – as a child one of Haydn's first students; as an adult a friend and an eminent musician in her own right - Johann Peter Salomon – organizer of the London journeys - Gottfried van Swieten – the librettist of The Creation and The Seasons - List of Austrians in music Other topics[edit] - Haydn's name – the status of "Franz"; other names used by Haydn - Haydn and folk music - Haydn's head – how it was stolen after his death - Joseph Haydn's ethnicity – an old controversy: was Haydn a Croatian? - List of residences of Joseph Haydn - "Papa" Haydn - Mannersdorf am Leithagebirge – where Haydn visited and built his career during summer 1753 - Haydn and timpani Notes[edit] - ^ The date is uncertain. Haydn himself told others he was born on this day (Geiringer (1982, 9); Jones (1810, 8)), but some of his family members reported 1 April instead (Geiringer). The difficulty arises from the fact that in Haydn's day official records recorded not the birth date but rather the date of baptism, which in Haydn's case was 1 April (Wyn Jones 2009, 2–3). - ^ Although he is sometimes called "Franz Joseph Haydn", the name "Franz" was not used in the composer's lifetime and is avoided by scholars today. (Webster, James: "Haydn, Joseph", Grove Music Online ed. Macy (Accessed 18 January 2007), http://www.grovemusic.com). See also Haydn's name. - ^ Webster and Feder, 2001 - ^ Smallman, Basil (1992). The Piano Trio: Its History, Technique, and Repertoire. Oxford University Press. - ^ Haydn made the remark to his friend and biographer Georg August Griesinger; cited from English version by Vernon Gotwals (Griesinger 1963:17) - ^ Haydn reported this in his 1776 Autobiographical sketch. - ^ Griesinger 1963, p. 9 - ^ Finscher 2000, p. 12. Jones (2009:7) dates the visit to early summer, i.e. cherry season, since during the visit Reutter plied the child with fresh cherries as a means of inducing him to learn to sing a trill. - ^ Finscher 2000, p. 12 - ^ Griesinger 1963, p. 10 - ^ Landon & Jones 1988, p. 27 - ^ Geiringer 1982, p. 27 - ^ Larsen 1980, p. 8 - ^ Rita Steblin, 'Haydns Orgeldienste "in der damaligen Gräfl. Haugwitzischen Kapelle"', in: Wiener Geschichtsblätter 65/2000, pp. 124–34. - ^ a b Geiringer 1982, p. 30 - ^ Geiringer 1982, pp. 30–32 - ^ Griesinger 1963, p. 15 - ^ Dexter Edge, 'New Sources for Haydn's Early Biography', unpublished paper given at the AMS Montréal, 7 November 1993, (see The New Grove Dictionary of Music and Musicians (2001), vol. - ^ Various individuals bore the title "Countess Thun" over time. Candidates for the countess who engaged Haydn are (a) "the elder Countess Maria Christine Thun", (Webster 2002); (b) Maria Wilhelmine Thun (later a famous salon hostess and patroness of Mozart), (Volkmar Braunbehrens, 1990, Mozart in Vienna). - ^ Webster 2002, p. 8. Webster expresses doubts, since the source is the early biography of Nicolas-Étienne Framery, judged (Webster 2002, p. 1) the least reliable of Haydn's early biographers. - ^ This date is uncertain, since the early biography of Griesinger (1963) gives 1759. For the evidence supporting the earlier date see Landon & Jones (1988, p. 34) and Webster (2002, p. 10). - ^ Source for this paragraph: Geiringer 1982, pp. 34–35 - ^ See, e.g., Geiringer 1982, pp. 36–40 - ^ Mrs. Haydn's paramour (1770) was Ludwig Guttenbrunn, an artist who produced the portrait of Haydn seen above (Landon & Jones 1988, p. 109). Joseph Haydn had a long relationship, starting in 1779, with the singer Luigia Polzelli, and was probably the father of her son Antonio (Landon & Jones 1988, p. 116). - ^ Robbins Landon and Jones (1988, 100) write: "Haydn's duties were crushing. We can notice the effect in his handwriting, which becomes hastier as the 1770s turn to the 1780s: the notation starts to become ever more careless in the scores and the abbreviations multiply." - ^ This view is given, for instance, by Webster (2002, p. 13) and Landon & Jones (1988, p. 37). - ^ Geiringer 1982, p. 60 - ^ For details see Geiringer 1982, Chapter 6 - ^ Geiringer 1982, p. 316, citing Robbins Landon - ^ Geiringer (1982, 96) - ^ According to Jones, the London visits yielded a net profit of 15,000 florins. Haydn continued to prosper after the visits and at his death left an estate valued at 55,713 florins. These were substantial sums; for comparison, the house he bought in Gumpendorf in 1793 (and then remodeled) cost only 1370 florins (all figures from Jones 2009:144–46). - ^ From Burney's memoirs; quoted from Landon & Jones (1988, p. 234) - ^ The premier performance occurred only in 1951, at the Florence May Festival with Maria Callas in the role of Euridice. The opera and its history are discussed in Geiringer 1982, pp. 342–43. - ^ Geiringer 1982, pp. 131–35 - ^ The house, at Haydngasse 19, has since 1899 been a Haydn museum ([1], [showUid]=27&cHash=0a55f69cfa). - ^ Diagnosis was uncertain in Haydn's day, so the precise illness is unlikely ever to be identified. Haydn's symptoms were weakness, dizziness, inability to concentrate, and painfully swollen legs (Jones 2009a:146). Jones (2009b:216) suggests that Haydn suffered from arteriosclerosis. - ^ Geiringer 1982, pp. 161–2 - ^ Source for this paragraph: Geiringer (1982:186–187) - ^ Geiringer 1982, p. 189 - ^ Webster 2002, p. 44 - ^ Griesinger 1963, p. 20; Dies 1963, pp. 92–93 - ^ Griesinger 1963, p. 54 - ^ Larsen 1980, p. 81 - ^ a b New Grove, online edition, "Haydn, Joseph", section 6 - ^ The date of Haydn's bout with smallpox is not preserved. It was prior to the time he was hired by Countess Thun (i.e. as a young adult; see above), since it is recorded that when she first encountered Haydn she observed his scars as part of the generally poor impression his appearance made on her. See Geiringer (1983:34) - ^ Dies 1963, p. 157; translation taken from Robbins Landon and Jones 1988 - ^ Cohen, Jack (1998) "The agony of nasal polyps and the terror of Their removal 200 years ago". The Laryngoscope 108(9): 1311–1313, September 1998. - ^ New Grove, online edition, article "Joseph Haydn"; downloaded 3 Feb. 2007 - ^ Sutcliffe (1989, p. 343) mentions this in a criticism of contemporary Haydn performance practice: "[Haydn's] music sometime seems to 'live on its nerves' ... It is above all in this respect that Haydn performances often fail, whereby most interpreters lack the mental agility to deal with the ever-changing 'physiognomy' of Haydn's music, subsiding instead into an ease of manner and a concern for broader effects that they have acquired in their playing of Mozart." - ^ Hughes (1970, p. 112) writes: "Having begun to 'develop', he could not stop; his recapitulations begin to take on irregular contours, sometimes sharply condensed, sometimes surprisingly expanded, losing their first tame symmetry to regain a balance of a far higher and more satisfying order." - ^ See, for instance, Brendel (2001), which focuses on the humor of Haydn and Beethoven. - ^ Rosen (1997, p. 57) writes, "the period from 1750 to 1775 was penetrated by eccentricity, hit-or-miss experimentation, resulting in works which are still difficult to accept today because of their oddities." Similar remarks are made by Hughes (1970, pp. 111–112) - ^ See Webster (2002, p. 18): "the term has been criticized: taken from the title of a play of 1776 by Maximilian Klinger, it properly pertains to a literary movement of the middle and late 1770s rather than a musical one of about 1768–1772." - ^ Webster 2002, p. 18 - ^ Webster and Feder 2001, section 3.iii - ^ Original German "Neu, gantz besonderer Art"; Sisman (1993, 219) - ^ Rosen's case that Opus 33 represents a "revolution in style" (1971 and 1997, 116) can be found in chapter III.1 of (Rosen 1971 and 1997). For dissenting views, see Larsen (1980, p. 102) and Webster (1991). - ^ Rosen discusses the popular style in ch. VI.1 of Rosen (1971 and 1997). - ^ Geiringer 1982, p. 158 - ^ For discussion, see Antony Hopkins (1981) The Nine Symphonies of Beethoven, Heinemann, London, pp. 7–8. References[edit] Biographical sources - Dies, Albert Christoph (1963). "Biographical Accounts of Joseph Haydn". In Gotwals, Vernon, translator and editor. Haydn: Two Contemporary Portraits. Milwaukee: University of Wisconsin Press. A translation from the original German: "Biographische Nachrichten von Joseph Haydn nach mündlichen Erzählungen desselben entworfen und herausgegeben" ("Biographical accounts of Joseph Haydn, written and edited from his own spoken narratives") (1810). Camesinaische Buchhandlung, Vienna. One of the first biographies of Haydn, written on the basis of 30 interviews carried out during the composer's old age. - Finscher, Ludwig (2000). Joseph Haydn und seine Zeit. Laaber: Laaber-Verlag. Highly detailed discussion of life and work; in German. - Geiringer, Karl; Geiringer, Irene (1982). Haydn: A Creative Life in Music (3rd ed.). University of California. The first edition was published in 1946 with Karl Geiringer as the sole author. - Griesinger, Georg August (1963). "Biographical Notes Concerning Joseph Haydn". In Gotwals, Vernon, translator and editor. Haydn: Two Contemporary Portraits. Milwaukee: University of Wisconsin Press. A translation from the original German: "Biographische Notizen über Joseph Haydn" (1810). Leipzig. Like Dies's, a biography produced from interviews with the elderly Haydn. - Hadden, James Cuthbert (2010). Haydn (Reissue ed.). London: Cambridge University Press. - Hughes, Rosemary (1970). Haydn (Revised ed.). New York: Farrar, Straus and Giroux. Originally published in 1950. Gives a sympathetic and witty account of Haydn's life, along with a survey of the music. - Jones, David Wyn (2009a) The Life of Haydn. Oxford University Press. Focuses on biography rather than musical works; an up-to-date study benefiting from recent scholarly research on Haydn's life and times. - Jones, David Wyn (2009b) Oxford Composer Companions: Haydn. Oxford University Press. A one-volume encyclopedia with detailed contributions from many Haydn scholars. - Landon, H.C. Robbins (1976–1980). Haydn: Chronicle and Works. Bloomington, IN: Indiana University Press. An extensive compilation of original sources in five volumes. - Landon, H. C. Robbins; Jones, David Wyn (1988). Haydn: His Life and Music. Indiana University Press. Biography chapters by Robbins Landon, excerpted from Robbins Landon (1976–1980) and rich in original source documents. Analysis and appreciation of the works by Jones. - Larsen, Jens Peter (1980). "Joseph Haydn". New Grove Dictionary of Music and Musicians. Published separately as The New Grove: Haydn. New York: Norton. - Webster, James; Feder, Georg (2001). "Joseph Haydn". The New Grove Dictionary of Music and Musicians. Published separately as a book: The New Grove Haydn. New York: Macmillan. Careful scholarship with little subjective interpretation; covers both life and music, and includes a very detailed list of works. Criticism and analysis sources - Brendel, Alfred (2001). "Does classical music have to be entirely serious?". In Margalit, Edna; Margalit, Avishai. Isaiah Berlin: A Celebration. Chicago: University of Chicago Press. On jokes in Haydn and Beethoven. - Celestini, Federico (2010). "Aspekte des Erhabenen in Haydns Spätwerk". In Celestini, Federico; Dorschel, Andreas. Arbeit am Kanon. Vienna: Universal Edition. On the sublime in Haydn's later works; in German. - Clark, Caryl, ed. The Cambridge Companion to Haydn. Cambridge: Cambridge University Press. Covers each of the genres Haydn composed in as well as stylistic and interpretive contexts and performance and reception. - Griffiths, Paul (1983). The String Quartet. New York: Thames and Hudson. - Hughes, Rosemary (1966). Haydn String Quartets. London: BBC. A brief (55 page) introduction to Haydn's string quartets. - Rosen, Charles (1997). The classical style: Haydn, Mozart, Beethoven (2nd ed.). New York: Norton. First edition published in 1971. Covers much of Haydn's output and seeks to explicate Haydn's central role in the creation of the classical style. The work has been influential, provoking both positive citation and work (e.g., Webster 1991) written in reaction. - Sisman, Elaine (1993) Haydn and the classical variation. Cambridge: Harvard University Press. - Sutcliffe, W. Dean (1989). "Haydn's Musical Personality". The Musical Times 130 (1756): 341–344. - Sutcliffe, W. Dean (1992). Haydn, string quartets, op. 50. Cambridge: Cambridge University Press. Covers not just Op. 50 but also its relevance to Haydn's other output as well as his earlier quartets. - Webster, James (1991). Haydn's "Farewell" symphony and the idea of classical style: through-composition and cyclic integration in his instrumental music. Cambridge: Cambridge University Press. This book focuses on a single work, but contains many observations and opinions about Haydn in general. External links[edit] - Site about Haydn's symphonies - Site about Haydn's Creation - Haydn Festival Eisenstadt - Albert Christoph Dies: (German) Biographische Nachrichten von Joseph Haydn. Wien: Camesinaische Buchhandlung, 1810. - Haydn's Late Oratorios: The Creation and The Seasons by Brian Robins - Full text of the biography Haydn by J. Cuthbert Hadden, 1902, from Project Gutenberg. The end of book contains documentary material including a number of Haydn's letters. Alternatively scanned copy Haydn at archive.org. - Works by or about Joseph Haydn in libraries (WorldCat catalog) - No Royal Directive: Joseph Haydn and the String Quartet by Ron Drummond - musicologie.org, with biography (French) - 'Haydn – Quartet in F minor, Op.20 No.5', Lecture by Professor Roger Parker, with the Badke Quartet, Gresham College, 8 April 2008 (available for video, audio and text download). - Haydn anniversary page on Bachtrack, includes lists of live performances Scores and recordings[edit] - Free scores by Joseph Haydn at the International Music Score Library Project - Free scores by Joseph Haydn in the Choral Public Domain Library (ChoralWiki) - www.kreusch-sheet-music.net – Free Scores by Haydn - Free scores at the Mutopia Project - Works by Joseph Haydn at Project Gutenberg - Kunst der Fuge: Franz Joseph Haydn – Hundreds of MIDI files - Haydn's page at Classical Archives - Haydn Symphonies from the British Library Sound Archive - Complete recording of Joseph Haydns Pianosonatas on a sampled Walther Pianoforte - Complete recording of Joseph Haydns Pianosonatas on a sampled Steinway D - Joseph Haydn - 1732 births - 1809 deaths - 18th-century Austrian people - 18th-century composers - Age of Enlightenment - Austrian expatriates in Hungary - Austrian Roman Catholics - Classical-period composers - Composers for piano - Harrach family - House of Esterházy - National anthem writers - Oratorio composers - People from Bruck an der Leitha District - Viennese composers