http___en.wikipedia.org_wiki_Denmark_e2_80_93Iceland_relations.xml
1.1 2.1 2.2 2.3 2.4 2.5 2.6 3.1 4.1 6.1 7.1 8.1 9.1 10.1 11.1 12.1 13.1 14.1 14.2 14.3 15.1 15.2 15.3 15.4 16.1 16.2 16.3 16.4 16.5 16.6 17.1 18.1 19.1 19.2 19.3 19.4 19.5 19.6 19.7 20.1 21.1 21.2 21.3 21.4 21.5 21.6 21.7 22.1 22.2 23.1 24.1 24.2 24.3 24.4 24.5 25.1 26.1 26.2 26.3 26.4 26.5 26.6 27.1 27.2 28.1 29.1 29.2 29.3 29.4 29.5 30.1 31.1 32.1 32.2 32.3 32.4 32.5 32.6 32.7 33.1 34.1 34.2 34.3 34.4 34.5 34.6 34.7 35.1 36.1 36.2 36.3 37.1 38.1 38.2 38.3 38.4 38.5 39.1 39.2 40.1 41.1 41.2 41.3 41.4 41.5 41.6 42.1 42.2 43.1 44.1 44.2 44.3 44.4 44.5 45.1 46.1 46.2 46.3 46.4 46.5 47.1 48.1 48.2 48.3 48.4 48.5 48.6 48.7 49.1 50.1 50.2 50.3 50.4 51.1 51.2 51.3 52.1 52.2 52.3 52.4 52.5 52.6 53.1 53.2 54.1 55.1 55.2 55.3 56.1 56.2 56.3 57.1 58.1 59.1 59.2 59.3 59.4 59.5 60.1 60.2 61.1 62.1 62.2 62.3 62.4 62.5 62.6 62.7 62.8 62.9 62.10 63.1 63.2 64.1 65.1 65.2 65.3 65.4 65.5 66.1 66.2 66.3 66.4 66.5 66.6 66.7 66.8 66.9 67.1 67.2 67.3 67.4 68.1 68.2 68.3 68.4 69.1 69.2 70.1 71.1 71.2 71.3 71.4 71.5 72.1 73.1 73.2 74.1 74.2 75.1 75.2 76.1 76.2 76.3 76.4 77.1 77.2 77.3 77.4 78.1 78.2 78.3 78.4 79.1 79.2 79.3 79.4 80.1 80.2 80.3 81.1 82.1 83.1 84.1 85.1 86.1 87.1 88.1 89.1 90.1 91.1 92.1 93.1 94.1
История на Исландия Първите народи, които заселват Исландия са норвегите през IX век. През 930 г. е създаден първият парламент (Алтинг), който е най-старият управляващ орган в света, съществуващ и до днес. През XIV в. тези земи попадат под датска власт, от която се освобождават през 1918 г., но за парична единица все още се използва датската крона. Републиката е провъзгласена през 1944 г. По времето на Втората световна война държавата е окупирана от САЩ и Великобритания и воюва на страната на съюзниците. Между 1972 и 1976 г. избухва „рибарска война“ между Исландия и Великобритания, причината за която е разширението на исландската акватория. Съдържание - 1 Ранна история - 3 Създаване на държава (930-1262) - 4 Малък ледников период - 5 Под властта на норвежки и датски крале (1262-1944) - 6 Република Исландия - 7 Допълнително четене - 8 Източници - 9 Външни препратки Ранна история[редактиране | редактиране на кода] В геологическо отношение Исландия е много млад остров. Той е започнал да се оформя преди около 20 милиона години чрез серия от вулканични изригвания по Средно-атлантическия подводен хребет. Исландската вулканична дейност също спомага отчасти за създаването на острова. Исландия за дълго време остава един от малкото по-големи острова, ненаселени от хора. Има теории, че земята, наречена Тул от гръцкия търговец Питей, е всъщност Исландия, макар че е малко възможно с оглед описанието на земята като земеделска страна с много мляко, мед и плодове. Точната дата, когато човешки крак стъпва за пръв път на остров Исландия, и до днес остава неясна. Древноримски монети, датиращи от III в., са открити в Исландия, но не се знае дали са донесени на острова по това време или са дошли с викингските заселници, след като монетите са парична единица векове наред. Съществуват писмени доказателства, че ирландски монаси са се заселили в Исландия преди пристигането на норвегите[1]. Но от страна на археологията няма никакви подкрепящи доказателства за тази теза. Ученият от XII в. Ари Торгилсон пише в книгата си Ислендингабок, че малки звънци, подобни на тези, използвани от ирландските монаси, са намерени от заселниците. Такива артефакти не са открити от археолозите. Някои исландци твърдят, че са наследници на ирландския крал Кървал мак Дунлънге (за тях Кярвал Ираконунг), когато се създава известната книга Ланднамабок, описваща подробно заселването на Исландия. Заселване (874-930)[редактиране | редактиране на кода] Откриване[редактиране | редактиране на кода] Според книгата Ланднамабок Исландия е открита от Надод, един от първите заселници на Фарьорските острови, който плава от Норвегия до въпросните острови, но се губи и достига до източните брегове на Исландия. Надод кръщава земята Snæland (Снежна земя). Шведският моряк Гардар Сваварсон също случайно достига до брега на Исландия. Той открива, че тя е остров и го кръщава Garðarshólmi (буквално островчето на Гардар), оставайки в местността, където сега се намира град Хусавик, за през зимата. Първият скандинавец, който умишлено плава до Garðarshólmi е Флоуки Вилгертарсон, познат още като Хафна-Флоуки (Гарвана Флоуки). Флоуки прекарва зимата в областта Бардастрьонд. Времето е сурово и студено, така че когато Флоуки забелязва парчета откъснати ледове да плават измежду фиордите, той дава сегашното име на острова, а именно Ísland (Исландия - Ледена земя). Първият заселник[редактиране | редактиране на кода] Традиционно се смята, че първият заселник на остров Исландия е скандинавският вожд Ингоулвур Артнаршон. Според историята той хвърлил две резбовани дървени дънери през борда и се заклел да се засели там, където дънерите спрат. Корабът му пътувал по бреговете, докато двете резбовани дървета не са открити на югозападния полуостров, днес познат като Рейянескаги. Там се заселва със семейството си през около 874 г. на място, наречено Рейкявик (залив на пушека) заради геотермичните пари, издигащи се от земята. Това място впоследствие става столица и най-голям град на днешна Исландия. Ала има теории, че Ингоулвур Артнаршон може да не е първият човек, заселил се за постоянно на острова. Възможно е един роб на Гардар Сваварсон на име Натфари да остава в Исландия, след като господарят му отплава обратно към Скандинавия. По-голямата част от информацията за този период на заселване идва от Ланднамабок, писана приблизително три века след времето на първия заселник. Археологически открития в Рейкявик потвърждават датата, дадена в книгата – през около 870 г. на остров Исландия вече има заселници. Последвало заселване[редактиране | редактиране на кода] Ингоулвур е последван от много други скандинавски вождове, техните семейства и роби, които се заселват трайно по всички територии на острова през следващите десетилетия. Тези хора са основно от норвежки, ирландски и шотландски произход като повечето от тях са роби на скандинавските вождове според исландските саги, Ланднамабок и други документи. Едно обяснение за това преселване е бягство от суровото управление на Харалдюр Харфагри (Харалд Прекрасната коса), който по това време обединява някои части от днешна Норвегия. Смята се също, че по това време западните фиорди на Норвегия са просто пренаселени по това време. Според книгата Ислендингабок на Ари Торгилсон, която е написана по-късно и е по-непълна от Ланднамабок, целият остров е населен за около 60 години, което вероятно означава, че всяка територия е под властта на някоя група от заселници. Създаване на държава (930-1262)[редактиране | редактиране на кода] През 930 г. управляващите вождове създават събрание, наречено Алтинг/и (Alþingi). Тази ранна форма на парламент се свиква всяко лято в Тингветлир, където представителните вождове (Goðorðsmenn или Goðar) променят и поправят закони, решават спорове и назначават съдии. Законите не се записват, а вместо това са запаметявани от избран говорител (lögsögumaður - льогсьогумадюр). Алтингът се смята за най-старият парламент в света. Важно е да се спомене, че няма централизирана изпълнителна власт, тоест законите са прилагани само от самите хора. Това води до кървави вендета, които дават предостатъчно материал за писателите на исландските саги. По време на тези мирни години Исландия се радва на непрекъснат растеж и укрепване. Колонии от този период са открити по югоизточните брегове на Гренландия и Източна Канада, а сагите като Айрикс и Гренлендинга говорят за приключенските изследователски пътешествия на заселниците. Покръстване[редактиране | редактиране на кода] Заселниците на Исландия в по-голямата си част са езичници, които се кланят на нордическите богове от скандинавската митология като например Один, Тор, Балдур, Фриг, Фрейя и др. Ала през X век започва политическо напрежение от страна на континенталната част на Европа, която изисква Исландия да бъде покръстена. В края на хилядолетието много знатни исландци преминават към новата вяра. През 1000 г., когато гражданска война между религиозните групи изглежда неминуема, Алтингът избира един от вождовете – Торкейр Льоусветнинкакоди, да разреши религиозния проблем чрез арбитраж. Той решава, че е правилно цялата страна да бъде покръстена, но на езичниците да се разреши да изповядват своята вяра тайно. Първият исландски епископ е Ислейф Кизюрарсон, който е ръкоположен от епископ Адалберт от Бремен през 1056 г. Гражданска война и край на държавата[редактиране | редактиране на кода] През XI и XII век централизирането на властта успява да се пребори с институциите на държавата, като предишните сравнително независими местни фермери и вождове предават управлението в ръцете на няколко аристократични семейства и техните водачи. Периодът от около 1200 до 1262 е познат като Sturlungaöld - Епохата на Стурлунките. Името идва от Стурла Тордарсон и неговите синове Тордюр, Сигхватюр и Снуре Стурласон, които са от един от двата клана, борещи се за власт над Исландия. Техните междуособици създават опустошения в страната, съставена почти изцяло от фермери, които не могат да си позволят да пътуват далече от своите земи, за да се бият на страната на водачите си. През 1220 Снуре Стурласон става васал на Хокон IV Норвежки; племенникът му Стурла Сигхватсон също става васал през 1235 г. Стурла използва силата и влиянието на семейството Стурлункар, за да започне война срещу другите кланове в Исландия. След десетилетия на конфликти исландските вождове се съгласяват да признаят върховната власт на Норвегия и подписват Старата Спогодба (Gamli sáttmáli), създавайки съюз със норвежката монархия. Малък ледников период[редактиране | редактиране на кода] Приблизително когато Исландия става васална държава на Норвегия, се случва промяна в климата – феномен, днес наречен Малък Ледников период. Зимите в области около Северния полярен кръг като Гренландия и Исландия стават по-дълги и по-студени за сметка на другите сезони. И понеже Исландия е най-вече страна на фермери в добри времена, промените в климата водят до трудности и изнемогване на населението. Отглеждането на ечемик - основната житна култура, става все по-трудно, а добитъкът изисква допълнителни фуражни храни, за да издържи по-дългите зими. Исландците започват да търгуват за жито с континентална Европа, което се оказва доста скъпо. За щастие църковните пости увеличават търсенето на чироз (най-вече от треска), който лесно се улавя и приготвя в Исландия. По този начин чирозът става неделима част от икономиката на държавата[2]. Под властта на норвежки и датски крале (1262-1944)[редактиране | редактиране на кода] Малко промени настъпват през десетилетията, последвали спогодбата. Затвърдяването на властта на Норвегия в Исландия е бавно, а Алтингът смята да задържи своята съдебна и законодателна власт. Въпреки това християнските духовници получават уникална възможност да добият големи богатства благодарение на данък десятък, а властта постепенно преминава в църковните власти, след като двамата исландски епископи в Скаулхолт и Хоулар получават земя за сметна на старите племенни вождове. Датско владичество[редактиране | редактиране на кода] Исландия остава под норвежка власт до 1380 г., когато смъртта на Олав IV поставя завършек на неговата династия. Норвегия (и следователно Исландия) стават част от Калмарската уния заедно с Швеция и Дания, но Дания е водещата сила. За разлика от Норвегия, Дания не се нуждае от исландския риболов и вълна. Това е причината за драматичен дефицит в исландската търговия, а резултатът е, че не се строят нови кораби за континентална търговия. Малката гренландска колония, създадена в края на X век, изчезва напълно преди 1500 г. Заедно с приемането на абсолютната монархия в Дания-Норвегия през 1660 от Фредерик III исландците губят своята автономност към короната, включително и правото си да гласуват и избират закони. Дания обаче не подпомага Исландия и не им осигурява защита, което се доказва през 1627 г., когато османски пирати върлуват над исландските брегове, вземат в плен и продават в робство почти 300 исландци. Реформация[редактиране | редактиране на кода] Към средата на XVI век Кристиан III започва да налага лутеранство на своите поданици. Йоун Арасон и Йогмюндюр Паулсон, католическите епископи на Скаулхолт и Хоулар, се противопоставят на усилията на Кристиан да развие реформаторски настроения в Исландия. Йогмюндюр е депортиран от датските власти през 1541 г., но Йоун Арасон оказва съпротива. Борбата срещу реформацията завършва през 1550 г., когато Арасон е заловен подир загубата в битката при Саудафетл, където противниковите сили за водени от Дади Гюдмюнтсон. Йоун Арасон и двамата му синове са обезглавени в Скаулхолт. Впоследствие исландците преминават към лутеранството и остават основно протестанти до ден днешен. През 1602 г. на Исландия е забранено да търгува с други държави освен Дания по заповед на датското правителство. Датският монопол и власт остават до края на 1854 г. Движение за независимост[редактиране | редактиране на кода] През XVIII век климатичните условия се влошават и в Исландия се записват най-ниските температури от установяването на колонии. Отгоре на всичко вулканът Лаки избухва през 1783 г., изхвърляйки 12,5 км3 лава. Наводнения, пепел и изпарения убиват над 9 хил. деши и 89% от добитъка. Последвалият глад е причината за измирането на четвърт на населението на Исландия. Този период е познат като Мъглива беда (исландски: Móðuharðindin). Когато двете кралства на Дания и Норвегия се разделят вследствие на Килския договор от 1814 г., пряк резултат от Наполеоновите войни, Дания запазва власт над Исландия, която остава зависима държава. През XIX век климатът на Исландия продължава да се влошава. Поради тази причина голям брой преселници отпътуват за Новия свят или по-точно - Манитоба в Канада. Въпреки всичко ново национално съзнание се заражда в зависимата държава, вдъхновено от романтичните идеали на континентална Европа. Движението за независимост се развива благодарение на Йоун Сиюрдсон. През 1843 е сформиран нов алтинг с ролята на съветническо събрание. Собствено правителство и суверенитет[редактиране | редактиране на кода] През 1874 г. - хиляда години след първия признат заселник, Дания дава право на собствено управление на Исландия, което право бива отново отменено през 1904 г. Конституцията от 1874 г. е прегледана и редактирана през 1903 г. и министър по исландските въпроси, чиято резиденция е в Рейкявик, става отговорен за Алтинга. Първият такъв министър е Ханес Хафстейн. На 1 декември 1918 г. е сключен договор с Дания, който признава Исландия за напълно суверенна държава - Кралство Исландия, което обаче се обединява с Дания в лична уния, над която властва датския крал. Исландия избира свой собствен флаг и пожелава Дания да я представя по външни въпроси и защита. Решено е договорът да бъде преразгледан през 1940 г. и да бъде анулиран в случай, че три години след това не се достигне до съгласие. ВСВ и създаването на република[редактиране | редактиране на кода] Окупацията на Дания от Нацистка Германия започва на 9 април 1940 г., при което връзката между Исландия и Дания става значително ограничена. Като резултат на 10 април Парламентът на Исландия (Алтингът) решава да поеме контрол над външните работи, избирайки временен губернатор - Свейтн Бьосон, който впоследствие става и първият президент на републиката. По време на първите години от Втората световна война Исландия запазва позиция на неутралност, действайки едновременно срещу британски и немски сили, нарушаващи правилата на неутралитета. На 10 май 1940 г. британски военни сили започват инвазия на Исландия, като отплават за Рейкявик, поставяйки начало на Операция Форк. Правителството на Исландия надига глас на протест срещу това, което те наричат „очевидно потъпкване“ на исландската неутралност. В деня на инвазията министър-председателят Херман Йоунасон прочита изявление по радиото, казвайки на исландците да се държат учтиво с британските войници сякаш са гости. Окупацията на Исландия от Съюзниците продължава през цялата война. Във апогея на своята окупация в Исландия британците имат около 25 хил. войници, намиращи се на исландска територия. Всичко, което вършат, е да елиминират нуждата от работна ръка в околността на Рейкявик и стратегически важните места. През юли 1941 отговорността за защита на Исландия пада върху плещите на Съединените щати според Американско-Исландското съглашение за защита. Британците се нуждаят от всички свои сили у дома и поради това принуждават Алтинга да се съгласи американски сили да окупират острова. Над 40 хил. войници са разположени в Исландия, което надвишава броя на всички пълнолетни мъже на острова. По това време Исландия има население от около 120 000 души. След референдум Исландия става независима република на 17 юни 1944 г., докато Дания все още е окупирана от Германия. Въпреки това датският крал Кристиан X изпраща поздравително съобщение на исландския народ. Република Исландия[редактиране | редактиране на кода] Исландия просперира по време на войната, натрупвайки значителни валутни резерви в чуждестранни банки. Правителството, съставено от три партии: консервативната (Sjálfstæðisflokkurinn), социалдемократите (Alþýðuflokkurinn) и социалистите (Sósíalistaflokkurinn), решава да изразходва валутните фондове за цялостен ремонт на рибарските съдове, построяване на предприятия за обработка на рибата и фундаментално подобряване на земеделието. Тези действия целят да запазят стандарта на живот в Исландия все така висок, какъвто е бил през годините на войната. Данъчната политика на правителството е стриктна, а целта им е да създадат нужната индустриална инфраструктура за развита, богата страна. Счита се за основно запазването на процента на безработните до абсолютен минимум и защитата на рибарската индустрия чрез валутни манипулации и други средства. Поради зависимостта на страната от непостоянния риболовен улов и на търсенето на рибни продукти от други страни, икономиката на Исландия остава доста нестабилна до 90-те години на XX век, когато бива разнообразена и капитали са вложени в най-различни предприятия. Членство в НАТО[редактиране | редактиране на кода] През октомври 1946 г. правителствата на Исландия и САЩ се договарят за преустановяването на американската отговорност за защитата на острова, ала САЩ запазва определени права в Кеплавк, като например правото на военно присъствие там в случай на военно положение. Исландия става член на НАТО на 30 март 1949 г. с уговорката, че ще вземе участие в офанзивни действия срещу други нации. Членството се случва посред анти-НАТО бунт в Исландия. След началото на Корейската война през 1950 г. и съгласно с желанието на военните власти на НАТО Съединените щати и Алтингът оново се договарят САЩ да поеме отговорността за защитата на Исландия. Този договор за защита, подписан на 5 май 1951 г., е основата на полемичното военно присъствие на американски сили на острова до 2006 г. Макар военните сили на САЩ вече да не присъстват в Исландия, Съединените щати все още носят отговорност за защитата на острова чрез НАТО. Исландия запазва силни връзки с останалите северни държави на Стария континент. Като следствие от това Норвегия, Дания, Германия и други европейски страни увеличават своето сътрудничество с Исландия след оттеглянето на американските сили. Рибарска война[редактиране | редактиране на кода] Рибарската война е серия от конфликти между Исландия и Обединеното кралство от края на 50-те до средата на 70-те години на XX век. Тя се разделя основно на три фази (етапи). Първата фаза започва през 1958 г., когато Великобритания не успява да попречи на Исландия да разшири водите, в които исландци ловят риба, от 7 на 22 км (4 до 12 мили) от брега на Исландия. Втората фаза трае от 1972 до 1973 г., когато Исландия увеличава водните граници до 93 км (50 мили). Третата фаза на рибарската война започва през ноември 1975 г., когато Исландия отново разширява риболовната си акватория от 93 на 370 км (от 50 на 200 мили). Великобритания не признава правото на Исландия да прави подобни разширения и продължава риболова в неуредените акватории, което представлява и третия път, когато двете държави са в лоши отношения заради права върху риболова. Исландия използва общо осем кораба: шест кораба брегова охрана и два построени в Полша траулера, за да подсили контрола над разширените си граници за риболов. Обединеното кралство отговаря с 22 фрегати, 7 провизионни кораба, 9 влекача и три помощни кораба за защита на 40-те траулера. Макар и от двете страни да се предприемат съвсем малко военни действия по време на 7-месечния конфликт, няколко кораба се сблъскват, причинявайки щети на плавателните съдове. Има ранени и загинали от екипажите[4]. Ситуацията става сериозна, когато Исландия заплашва да затвори авиобаза на НАТО в Кеплавик, което, както се смята по тогавашните военни разбирания по време на Студената война, би затруднило способността на НАТО да защитава Атлантическия океан от СССР. Като резултат британското правителство се съгласява рибарските кораби на Обединеното кралство да стоят извън границите за риболов на Исландия (370 км)[5]. Икономическа реформа и членство в ЕИЗ[редактиране | редактиране на кода] През 1991 г. Независимата партия, водена от Тавид Отсон, съставя коалиционно правителство със социалдемократите. Политиката на това правителство задвижва процесите по образуването на свободен пазар, приватизирайки значителен брой малки и големи компании. Сетне Исландия става членка на Европейската икономическа зона през 1994 г. Икономическата стабилност се засилва и предишната хронична инфлация е намалена драстично. През 1995 г. Независимата партия формира коалиционно правителство с Прогресивната партия. Заедно те продължават политиката на свободния пазар, приватизирайки две големи банки и националната телекомуникационна компания Симитн. Данък доход за корпоративните предприятия е намален на 18% (от около 50% в началото на десетилетието), данък наследство е значително намален, а данък богатство е напълно премахнат. Система от индивидуални квоти, за които е възможно прехвърляне, представена за пръв път през 70-те, бива доразвита. Коалиционното правителство остава на власт след относително успешни избори през 1999 и 2003 г. През 2004 г. Тавид Отсон се отказва от поста си като министър-председател след 13 години служба. Хатлтоур Аускримсон, водач на Прогресивната партия, става министър-председател от 2004 до 2006 г., последван от Кейр Хорде - наследникът на Отсон като водач на Независимата партия. След временната рецесия в началото на 90-те икономическият растеж е значителен – около 4% годишно (средно от 1994 г.). Правителствата в периода 1990-2010 сляпо се придържат към устойчива външна политика, насочена към стабилна връзка със САЩ. Тази политика обаче е силно полемична вътре в Исландия. Това естествено води до задължителна подкрепа на действията на НАТО в Косовската война и участието по време на инвазията на Ирак през 2003 г. През март 2006 г. Съединените щати обявяват, че имат намерение да изтеглят по-голямата част от исландските защитни сили. На 12 август 2006 г. последните четири изтребителя F-15 напускат исландското въздушно пространство. САЩ затваря авиобазата в Кеплавик през септември същата година. След изборите през май 2007 г. Независимата партия, водена от Кейр Хорде, остава на власт, включена в нова коалиция със Социалдемократичния съюз. Финансова криза[редактиране | редактиране на кода] През октомври 2008 г. Исландската банкова система се срива, което кара държавата да търси големи заеми от МВФ и други държави. Всеобщи протести в края на 2008 г. и началото на 2009 г. водят до оставка на правителството на Кейр Хорде, което е заместено на 1 февруари 2009 г. от коалиционно правителство, водено от Социалдемократичния съюз и движението на зелените. Министър Йоухана Сиюрдардоухтир е назначена за министър-председател. Провеждат се избори през април същата година, след които коалиционното правителство продължава да управлява. Допълнително четене[редактиране | редактиране на кода] - Axel Kristinsson. "Is there any tangible proof that there were Irish monks in Iceland before the time of the Viking settlements?" (2005) на английски и исландски - Bergsteinn Jónsson and Björn Þorsteinsson. "Íslandssaga til okkar daga" Sögufélag.[1] Reykjavík. - Byock, Jesse. Medieval Iceland: Society, Sagas and Power University of California Press (1988) ISBN 0-520-06954-4 ISBN 0-226-52680-1 - Guðmundur Hálfdanarson;„Starfsmaður | Háskóli Íslands“. Hug.hi.is. „Historical Dictionary of Iceland“ Scarecrow Press. Maryland, USA. - Gunnar Karlsson. „History of Iceland“ Univ. of Minneapolis. (2000) ISBN 0-8166-3588-9 „The History of Iceland (Gunnar Karlsson) - book review“. Dannyreviews.com. - Gunnar Karlsson. „Iceland's 1100 Years: History of a Marginal Society“. Hurst. London. - Helgi Skúli Kjartansson; „Helgi Skúli Kjartansson“. Starfsfolk.khi.is. 2004-09-26. „Ísland á 20. öld“. Reykjavík. - Miller, William Ian; „University of Michigan Law School Faculty & Staff“. Bloodtaking and Peacemaking: Feud, Law, and Society in Saga Iceland. University Of Chicago Press (1997) ISBN 0-226-52680-1 Източници[редактиране | редактиране на кода] - ↑ Ирландски монах и географ от 9 век Дикуил описва Исландия в своята творба Liber de Mensura Orbis Terrae - ↑ ((en)) Информация за храната в Исландия през Средните векове - ↑ ((en)) Исландия:Ничие дете - 22 април 1940 г. - ↑ ((en)) Информация за Рибарската война - ↑ „Now, Cod Peace“ - Time, 14 юни 1976, стр. 37 - ↑ ((en)) Moody, Jonas (2009-01-30) - Iceland Picks the World's First Openly Gay PM - ↑ ((en)) First gay PM for Iceland cabinet, BBC News Външни препратки[редактиране | редактиране на кода] - ((de)) История и култура на Исландия - ((en)) Вилхйалмюр Йортн Вилхялмсон - Исландия, евреите и антисемитизмът - ((en)) Антични исландски карти - ((en)) Обстоен текст за Исландия като цяло - ((en)) История на Исландия в EuroDocs
1.1 2.1 2.2 2.3 2.4 3.1 3.2 4.1 5.1 6.1 7.1 7.2 7.3 7.4 7.5 7.6 7.7 8.1 9.1 9.2 9.3 9.4 9.5 9.6 10.1 10.2 10.3 11.1 12.1 13.1 13.2 13.3 13.4 14.1 15.1 15.2 15.3 16.1 17.1 17.2
Denmark–Iceland relations Denmark–Iceland relations are foreign relations between Denmark and Iceland. Iceland was a part of the Kingdom of Denmark from 1814 to 1918 and a separate kingdom in a personal union with Denmark until 1944, when Iceland declared independence. Denmark has an embassy in Reykjavík. Iceland has an embassy in Copenhagen and consulates-general in Nuuk and Tórshavn. Both countries are full members of the Council of the Baltic Sea States, Nordic Council, NATO, and Council of Europe. There are around 18,000 Icelanders living in Denmark[1] and 2,900 Danes living in Iceland.[2] The relationship between Iceland and Denmark remained close after Iceland's independence, and for many years Danish was taught as the second language in Iceland, and is still taught as a third language from seventh grade onward. History[edit] 19th century[edit] Iceland achieved home rule in 1874, and became a fully sovereign state in 1918, united with Denmark under a common king. In 1814, following the Napoleonic Wars, Denmark-Norway was broken up into two separate kingdoms via the Treaty of Kiel. Iceland, however, remained a Danish dependency. Throughout the 19th century, the country's climate continued to grow worse, resulting in mass emigration to the New World, particularly Manitoba in Canada. About 15,000 out of a total population of 70,000 left.[3] However, a new national consciousness was revived, inspired by romantic and nationalist ideas from Continental Europe, and an Icelandic independence movement arose under the leadership of Jón Sigurðsson. In 1874, Denmark granted Iceland a constitution and limited home rule, which was expanded in 1904. The Icelanders abolished the monarchy in 1944. 20th century[edit] The German occupation of Denmark on 9 April 1940 severed communications between Iceland and Denmark. As a result, on 10 April, the Parliament of Iceland, Alþingi, elected to take control of foreign affairs, electing a provisional governor, Sveinn Björnsson, who later became the republic's first president. During the first year of World War II, Iceland strictly enforced a position of neutrality, taking action against both the United Kingdom and German forces violating the laws of neutrality. On 10 May 1940, Operation Fork was launched and UK military forces began an invasion of Iceland by sailing into Reykjavík harbor. The government of Iceland issued a protest against what it called a "flagrant violation" of Icelandic neutrality. On the day of the invasion, prime minister Hermann Jónasson read a radio announcement telling Icelanders to treat the British troops with the politeness as guests. Following a referendum on 24 May 1944, Iceland formally became an independent republic on 17 June 1944. Since Denmark was still occupied by Nazi Germany, many Danes felt offended that the step should have been taken at this time. Despite this the Danish king, Christian X, sent a message of congratulations to the Icelandic people. See also[edit] References[edit] - ^ Ulla Agerskov, Margrethe Pihl Bisgaard (editors). "Statistical Yearbook 2011 (large PDF file)". Danmarks Statistik. Retrieved May 25, 2012. This consists of 8,959 Icelandic nationals resident in Denmark and 9,069 Iceland-born migrants. - ^ "Statistics". Statistics Iceland. Retrieved May 25, 2012. Residing in Iceland in 2011, there were 1,604 Danish-born people with two Icelandic parents, 698 Danish-born with one Icelandic parent, and 650 other Danish-born migrants. - ^ "For Iceland, an exodus of workers". New York Times.