http___simple.wikipedia.org_wiki_Caligula_1.xml
1.1 2.1 2.2 2.3 2.4 2.5 2.6 3.1 3.2 3.3 4.1 5.1 6.1 6.2 6.3 6.4 6.5 6.6 6.7 6.8 7.1 7.2 7.3 7.4 7.5 8.1 8.2 8.3 8.4 8.5 8.6 8.7 8.8 9.1 10.1 10.2 10.3 10.4 10.5 10.6 10.7 11.1 11.2 11.3 11.4 11.5 11.6 12.1 12.2 12.3 12.4 12.5 12.6 13.1 14.1 14.2 14.3 14.4 15.1 15.2 15.3 16.1 16.2 16.3 16.4 16.5 17.1 17.2 18.1 19.1 19.2 19.3 19.4 19.5 20.1 20.2 21.1 21.2 21.3 21.4 21.5 22.1 23.1 23.2 23.3 23.4 23.5 23.6 23.7 23.8 24.1 24.2 24.3 24.4 25.1 25.2 25.3 25.4 26.1 27.1 27.2 27.3 27.4 27.5 28.1 28.2 29.1 29.2 30.1 30.2 30.3 30.4 30.5 31.1 31.2 31.3 31.4 31.5 31.6 32.1 33.1 34.1 35.1 36.1 37.1 38.1 39.1 40.1 40.2 40.3 41.1 41.2 41.3
Калигула Гай Цезар Германик (на латински: Gaius Julius Caesar Augustus Germanicus; 31 август 12 – 24 януари, 41 г.), познат още като Гай Цезар или Калигула, е третият принцепс и римски император. Роден е в Анций (днешен Анцио). Управлява в периода 37 – 41 г. Известен е със своя показно екстравагантен, ексцентричен и жесток деспотизъм. Той е запомнен като лудия, заради странните му действия и решения. Калигула е убит през 41 г. от преторианци. Гай е член на Юлиево-Клавдиевата династия. Най-младият син на Германик и Агрипина Старата. Негов прапрадядо е Октавиан Август, Тиберий му е прачичо, а Клавдий — чичо. Съдържание Детство и юношество[редактиране | edit source] Животът на Гай започва обещаващо. Родителите му са много известни. Баща му Германик е най-обичаният генерал в Рим по това време. Той е осиновен от император Август, като това го свързва силно с Юлианския клон на династията. Майка му Агрипина Старата е правнучка на Август и е образец за подражание за жените в Рим. Малкият Гай става талисман на легионерите от бащината си армия. Войниците се развличали, когато Агрипина обличала Гай в малки войнишки дрехи, и скоро започнали да го наричат „Калигула“, което означава „Ботушчето“ на латински. Той си печели този прякор заради малките обувки, които били част от „костюма“ му. През 14 г., когато кончината на император Август става обществено достояние, войниците от лагера на Германик са на ръба да вдигнат бунт, противопоставяйки се на възкачването на Тиберий на императорския престол, тъй като искат Германик да стане император. Германик изпраща Агрипина и Калигула далеч от бурята, която била на път да се разрази, и се опитал да усмири хората си. Скоро напрежението стихва, защото легионерите се бояли, че техният талисман, Калигула, може да не се появи повече. Обещават да се държат благоприлично, стига Калигула да се завърне. Германик нарежда Агрипина и Калигула да бъдат доведени обратно. Тиберий, новият император, на свой ред също осиновява Германик. Но Тиберий не е привързан към генерала, вероятно заради страх и завист към неговата голяма популярност. Германик умира на 10 октомври 19 г., най-вероятно е отровен. Взаимоотношенията между Тиберий и Агрипина се влошили и Калигула, заедно със своите сестри, отива да живее при своята прапрабаба, Ливия (вдовица на Август и майка на Тиберий). Когато тя умира през 27 г., Калигула и сестрите му се преместват при баба си Антония. Домът на Антония е посещаван от много източни монарси. Тя е приятелка с роднините на Ирод Велики. При нея Калигула се запознава и се сприятелява с тримата синове на Антония Трифена и Котис от Тракия: Реметалк III (последен цар на сапейската династия), Котис IV (става цар на Армения) и Полемон II (става цар на Понт 38 – 64). Майка му Агрипина и прабаба му не отделят достатъчно внимание на младия Калигула и се понесла мълва, че Калигула се кръвосмешава със своите сестри. Животът на Калигула e постоянно в опасност. Сеян, префектът на преторианската гвардия, държи голяма власт в своите ръце, като прави всичко, което е по силите му, за да влияе на Тиберий. Скандални обвинения в измяна се носели около хората, които са най-близо до императора, включително повечето от членовете на семейството на Калигула. Майка му, Агрипина, е заточена на остров, където умира от глад. Двамата му по-големи братя, Нерон Цезар и Друз Цезар, също умират. Тялото на Друз е намерено в една тъмница, където той късал парчета от своето легло, за да не остане гладен. Сеян крои планове и за Калигула, но е свален и убит, тъй като Антония дава информация за него на Тиберий. По това време Калигула се радва на благоразположението на Тиберий. Той е поканен да отиде на остров Капри, където заедно с Тиберий прекарали своето време в една от многото вили на острова. Носели се слухове за извращенията, които ставали на о-в Капри. Тиберий вече няма хора около себе си, които да му казват как да се държи, така че се чувства свободен да участва в каквито си пожелае извратености. Трудно е да се каже доколко това е така. Рядко е казвана истината за непопулярни императори като Тиберий и Калигула, и изворите от това време съдържат много слухове и неточности. Трудно е да се каже и какво е правил Калигула на о-в Капри. Той се държи много раболепно по отношение на Тиберий. Отнася се учудващо внимателно към човека, избил цялото му семейство. Историите, че посред нощ причинявал страдание на робите си и гледал весел кървави гладиаторски сблъсъци, са много популярни сред народа. През 33 г. Тиберий дава на Калигула титлата „почетен квестор“. Бляскаво начало[редактиране | edit source] Тиберий умира на 16 март 37 г. Допуска се, че Тиберий е бил задушен с възглавница от преторианския префект Макрон, за да бъде предадена по-бързо властта на Калигула. Но Калигула не е единственият наследник - Тиберий има правнук, Тиберий Гемел, който в завещанието е сънаследник на Калигула. Малолетният Гемел не представлява никаква пречка за Калигула, който го убива скоро, след като става император, а по-късно се отървава и от самия Макрон. Малко след възкачването си Калигула лично прибира и погребва с почести останките на майка си и братята си, умрели по времето на Тиберий при заточението си на различни места. Така той възстановява паметта на семейството си след несправедливостите, причинени от предходника му. Посмъртно са издадени монети с образите на Германик, Агрипина и братята на Калигула. Първите няколко месеца от управлението на Калигула са много успешни. Той идва на власт сред всеобща радост и одобрение. Калигула е обичан и превъзнасян от много хора заради факта, че е син на любимия на народа Германик; младият талисман, когото всички помнели. Освен това, е потомък на Август, и следователно има родствена връзка с Юлий Цезар. Той е и праправнукът на Марк Антоний, факт, който по-късно отрича с презрение. Новият император прави масови дарения на преторианците и най-бедните римски граждани; унищожава документите на Тиберий относно измяната, обявявайки, че процесите за измяна са вече в миналото; вика обратно изгнаниците, обявява всеобща свобода и амнистия; помага на онези, които са ограбени от императорската данъчна система. За разлика от предшественика си новият владетел е много щедър: започва да организира бляскави представления, игри и развлечения, за да спечели популярност сред народа. Лудостта на Калигула[редактиране | edit source] Скоро Калигула се разболява при неизяснени обстоятелства. Древните автори Дион Касий и Светоний казват, че е имал „мозъчна треска“, според други е бил отровен, или е страдал от епилепсия или друго мозъчно заболяване. Имал е чести присъпи на безсъние и невроза. След време той се подобрил физически, но не и психически. Започнал да се държи неадекватно, параноично и враждебно. Историческите съчинения го описват като налудничав на вид нездрав физически човек — висок и с мършаво тяло, голяма глава с хлътнали бузи и слепоочия, тънък врат, голямо чело с оредяваща коса, но иначе твърде окосмено тяло, мъртвешки тен на кожата, вдлъбнати очи, гледащи винаги заплашително. Нарочно пред огледалото правел гримаси, та и без това неприятното му лице да изглежда още по-страшно. Древните автори го окачествяват като напълно луд, като тиран. Днешните изследвания се опитват да извинят лудостта му с напрежението от трудното му детство или с това, че е останал неразбран - всъщност по-голямата част от сведенията за Калигула са били създадени от хора, произхождащи или свързани с благородните патрициански родове, аристокрацията на Рим, от чиито среди произхождали повечето жертви, засегнати от тиранията на Цезаря. Едно нещо се знае със сигурност - той се оказва напълно неподготвен и неподходящ за император. Някои може да кажат, че е бил прекалено млад, но Август е едва на 18, когато Юлий Цезар е убит. Други приемат, че стресът, на който е подложен Калигула, неговата неопитност и не на последно място интригите около него, са причина за лошите му прояви. „Принцепса“ и „чудовището“[редактиране | edit source] Светоний описва Калигула и противоположностите на проявите му с думите „принцепса“ и „чудовището“. Пръв Калигула започва да изисква от гражданите божествени почести за себе си. Влиза в открит конфликт със Сената, оскърбява и осъжда на смърт много от членовете му. В пристъпи на агресия той унижава и издевателства над приближените си, наказва жестоко хората около него, включително знатните. Неговите постоянни убийства, своеволия, ексцентричните му забавления и начин на живот всяват страх и ненавист. Отнася се предизвикателно и с простолюдието. Това става причина той много бързо да загуби подкрепата си в Рим. Стига дори дотам, че дава право на робите да свидетелстват в съда срещу своите господари - една нечувана постъпка, с която посяга на самите основи на робовладелското общество. Спорно е дали Калигула всъщност е бил луд. Филон Александрийски, който е един от малкото древни автори, които са се срещали с Калигула, не мисли така. Той е бил предводител на делегация, изпратена до Калигула, за да спре издигането на огромна статуя върху важно за евреите място. Смятал е Калигула за злонамерен субект. Съществуват легенди, че направил (или е обявил че ще направи) Инцитат, своя любим жребец, сенатор. Други скандални истории включват кръвосмешенията му със сестрите си (най-вече Друзила); оргията в двореца; военният поход в Британия, който завършва със събирането на мидени черупки като „морска плячка“; войната му с бог Нептун; желанието му да се издигне негова статуя в Йерусалим (Ирод Агрипа го спрял), самоопределянето му като божество и др. Опитал се да измести почитането на Юпитер с култ към самия себе си. Считал, че е придобил божествена същност - наредил да бъде почитан като жив бог. Принципат[редактиране | edit source] През краткото си управление Калигула успява да похарчи огромното завещание, оставено от Тиберий (ок. 3 млн. сестерции), най-вече прахосвойки парите за пиршества, разкош или налудничави проекти. Нуждата от нови средства и желанието му да скандализира обществото, са причина не само да въведе данък върху проституцията, но и да отвори публичен дом в императорския дворец. Задължил гражданите да правят дарения по случай раждането на дъщеря му и за целта навсякъде в града поставил каси за събиране на пари; монетите после били натрупвани на големи купчини, върху които императорът се просвал и се търкалял. Калигула започва да конфискува собствеността на богати граждани, които са екзекутирани или заточвани по обвинение в измяна. Говори се, че всекидневно провеждал съдебни процеси, изтезания и смъртни наказания. Необмислената политика на императора предизвиква финансова криза и временна поява на глад в Рим. Същевременно са предприети и някои обществени строежи: завършва се храмът на Август в Рим, разширен е дворцовият комплекс на Палатин, ремонтирани са пътища и пристанища в Италия, с цел да се подобри снабдяването и търговията. Според летописците Калигула заповядал да направят плаващ мост от кораби в залива на Неапол (между Байя и Пуетоли), по който преминал яхнал жребеца Инцитат, носейки ризницата на Александър Македонски, която била открадната от гробницата му в Египет. Смята се, че сторил това заради предишните твърдения, че е имал същите шансове да дойде на трона, колкото и да премине през залива на кон. Калигула целенасочено засяга интересите на евреите в Александрия, където избухват размирици (Александрийски погром). В 38 г. назначава нови владетели на клиентните държави Тракия (Одриско царство), Понт и Армения. При завръщането си от бутафорната кампания срещу Британия, приключена поради липсата на кораби, той празнува триумф в Рим и получава почести на победител. Убива съюзния владател на Мавритания, след като го е поканил в Рим (40 г.), понеже в носел пурпурна царска мантия в негово присъствие. Малко по-късно, при Клавдий това води до присъединяване на страната към империята. Калигула управлява едва три години и десет месеца. На 24 януари 41 г. най-новият заговор срещу него успява да сложи край на живота му. Докато Калигула прекосява сам един коридор в подземията на Палатин, той е убит от Касий Херея — мъж, който е бил част от армията на Германик преди много време, и който е обиден на Калигула, защото Калигула обичал да се подиграва с гласа му. Жената на Калигула, Цезония, също е убита, както и бебето им — Юлия Друзила, чиято глава е размазана в една стена. Калигула става първият убит император, а след настъпилия смут старият му чичо Клавдий бива издигнат на негово място. Калигула умира едва на 28 години, след кратко, но кърваво властване. Външни препратки[редактиране | edit source] - (на английски) The Crimes and Times of Caligula - CALIGULA: HISTORICAL BACKGROUND хронология на управлението му - Biography from De Imperatoribus Romanis - Caligula: The First Autocrat - Светоний, The Lives of Twelve Caesars, Life of Caligula - Тацит, Annals, Book 6 Литература[редактиране | edit source] - Balsdon, V. The Emperor Gaius. Oxford: Clarendon Press. - Barrett, Anthony A. Caligula: the corruption of power. London: Batsford.
1.1 2.1 2.2 2.3 2.4 3.1 4.1 4.2 4.3 5.1 5.2 5.3 5.4 5.5 5.6 5.7 6.1 6.2 6.3 7.1 7.2 7.3 7.4 8.1 8.2 8.3 8.4 9.1 10.1 10.2 11.1 11.2 12.1 12.2 12.3 12.4 12.5 12.6 12.7 12.8 12.9 12.10 13.1 14.1 14.2 14.3 15.1 16.1 17.1 18.1 19.1
Caligula Caligula (Gaius Julius Caesar Augustus Germanicus, 31 August 12 – 24 January 41), was the third Roman Emperor. He reigned from AD 37. After less then four years, he was assassinated by members of his bodyguard and the Roman Senate. During his reign, many innocent people were killed without fair trials.[1] Even with all that, he was popular with the Roman public in his time. Life[change | change source] Caligula's father Germanicus was the nephew and adopted son of emperor Tiberius. He was a very successful general. He was one of Rome's most beloved public figures. When Germanicus died at Antioch in 19 AD, his mother Agrippina the Elder returned to Rome with her six children. She had a bitter feud with Tiberius. That eventually led to the destruction of her family. Caligula was the only male survivor. In 31, he joined the emperor on the island of Capri. Tiberius had gone there five years earlier. When Tiberius died in 37, Caligula became emperor. There are few surviving sources on Caligula's reign. He is described as a noble and moderate ruler during the first two years of his rule. After this, the sources focus upon his cruelty, extravagance, and sexual perversity, presenting him as an insane tyrant. Caligula worked to give more authority to the emperor. He put a lot of his effort into ambitious construction projects and luxurious dwellings for himself. He started the construction of two new aqueducts in Rome: the Aqua Claudia and the Anio Novus. During his reign, the empire took over the Kingdom of Mauretania and made it into a province. In early 41, Caligula was assassinated. There was a conspiracy involving officers of the Praetorian Guard, members of the Roman Senate and members of the imperial court. After Caligula's death, the conspirators' tried to bring back the Roman Republic, but they were unsuccessful. The Praetorian Guard declared Caligula's uncle Claudius emperor in his place. Insanity?[change | change source] There are stories about Caligula that show cruelty and insanity. He was accused of killing just for amusement.[2] He was accused of committing incest with his sisters and prostituting them with other men.[3] He was accused of turning the palace into a brothel.[4] Caligula appeared in public dressed as various gods. He demanded to be worshipped as a god.[5] He appointed a horse to the priesthood.[6] It is difficult to know anything for certain about Caligula. Only two sources from his time still exist. Those are the works of Philo and Seneca. They give mostly anecdotes. At one time, there were detailed histories on Caligula. Now they are lost. Caligula's sister, Agrippina the Younger, wrote an autobiography which certainly had a lot of information about Caligula's reign. It is also lost. No surviving source paints Caligula in a favorable light. It is not known whether Caligula was insane. References[change | change source] - ↑ Barrett, Anthony A. 1989. Caligula: the corruption of power. Batsford, London. - ↑ Seneca the Younger, On Anger III.xviii.1. - ↑ Cassius Dio, Roman History LIX.11, LIX.22; Suetonius, The Lives of Twelve Caesars, Life of Caligula 24. - ↑ Suetonius, The Lives of Twelve Caesars, Life of Caligula 41. - ↑ Cassius Dio, Roman History LIX.26-28. - ↑ Suetonius, The Lives of Twelve Caesars, Life of Caligula 55; Cassius Dio, Roman History LIX.14, LIX.28.