http___en.wikipedia.org_wiki_Grytviken_2.xml
1.1 2.1 2.2 2.3 2.4 3.1 4.1 4.2 4.3 4.4 4.5 4.6 4.7 5.1 5.2 5.3 5.4 6.1 6.2 6.3 6.4 6.5 6.6 6.7 7.1 8.1 8.2 9.1 9.2 9.3 9.4 10.1 10.2 10.3 10.4 11.1 11.2 12.1 12.2 12.3 13.1 13.2 13.3 13.4 14.1 14.2 14.3 14.4 14.5 15.1 16.1 16.2 16.3 16.4 17.1 18.1 19.1 20.1 21.1 22.1 23.1 24.1 25.1 26.1 27.1 28.1 28.2 28.3 29.1 29.2 30.1 31.1 31.2 31.3 31.4 32.1 32.2 33.1 33.2 34.1 35.1 35.2 36.1 37.1 38.1 38.2 38.3 38.4
История на Южна Джорджия и Южните Сандвичеви острови Британската задморска територия Южна Джорджия и Южни Сандвичеви острови e основана през 1985 г. Дотогава съставните британски острови Южна Джорджия, Южни Сандвичеви острови, скалите Шаг и скалите Кларк са зависима територия на Фолкландските острови. През 1993 г. юрисдикцията на задморската територия е разширена с обявяването на 200-милна (370 км) изключителна икономическа зона. Понастоящем Великобритания подготвя внасянето в ООН на подробно геоложко проучване, въз основа на което външната граница на континенталния шелф на Южна Джорджия и Южни Сандвичеви острови да бъде увеличена до 350 мили (650 км) в съгласие с Конвенцията на ООН по морско право от 1982 г.; в присъединената зона правителството на задморската територия ще има изключителни права върху експлоатацията на полезни изкопаеми от морското дъно, включително нефт и природен газ. [редактиране] XVII–XIX век Южноатлантическият остров Южна Джорджия е прочут със своята сурова красота и богато историческо наследство. Сравняван с Хималаи в Южния океан, островът е разположен южно от Антарктическата конвергенция и е първата земя в Антарктика, открита от човека. На път от Чили за Бразилия, през април 1675 г. корабът на лондонския търговец Антъни де ла Рошé е отнесен от бурята далече на изток и за две седмици намира убежище в един от заливите на острова. На картите се появява Остров Рошé, наречен в чест на откривателя. За втори път островът е видян през 1756, когато от минаващия испански кораб Леон му дават името Сан Педро. Тези ранни посещения не пораждат териториални претенции. В частност, Испания никога не е претендирала за Южна Джорджия, която впрочем се пада в „португалската“ половина на света според договора от Тордесиляс от 1494 г. между Испания и Португалия. Великият английски мореплавател Джеймс Кук с корабите Резолюшън и Адвенчър първи стъпва на брега, проучва и картографира Южна Джорджия. Той преименува острова на Остров Джорджия в чест на крал Джордж III, и взема територията в британско владение съгласно инструкциите на Адмиралтейството. Капитан Кук отплава на югоизток и открива скалите Кларк и Южните Сандвичеви острови. Част от последните острови (както и остров Аненков край Южна Джорджия) са открити от руската имперска експедиция на Белингсхаузен и Лазарев с корабите Восток и Мирни през 1819 г., а скалите Шаг са открити от испанския кораб Аврора през 1762 г. През последните десетилетия на XVIII век и целия XIX век Южна Джорджия е обитавана от английски и американски ловци на тюлени, които са живели продължително на острова и понякога са презимували. Ефективното, непрекъснато и неоспорвано британско владение и управление на Южна Джорджия се осъществява чрез британското Патентно писмо от 1843, впоследствие актуализирано през 1876, 1892 и 1908. Ловът на тюлени и тяхното опазване се регулират със специални наредби от 1881 и 1899. От 1887 островът се вписва в Годишника на Министерство на колониите. Южна Джорджия е управлявана като зависима територия на Фолкландските острови, като отделна единица администрирана чрез Фолкландските острови без обаче да е част от тях в политическо или финансово отношение. Британия анексира Южните Сандвичеви острови чрез Патентното писмо от 1908 г. Тази конституционна уредба е в сила до 1985, когато Южна Джорджия и Южните Сандвичеви острови са обособени в отделна задморска територия на Обединеното Кралство. [редактиране] XX век През XX век Южна Джорджия става най-големият китоловен център в света, с брегови бази в Грютвикен (действаща 1904 - 64), Лийт Харбър (1909 - 65), Оушън Харбър (1909 - 20), Хусвик (1910 - 60), Стромнес (1912 - 61) и Принс Олав Харбър (1917 - 34). Китоловните станции на всички компании (норвежки, британски, аржентинска, южноафриканска, японски) работят с китоловни лицензи дадени от Губернатора на Фолкландските острови и Зависимите територии. Карл Антон Ларсен, основателят на Грютвикен, е натурализиран британец роден в Норвегия. Молбата му за британско поданство е подадена при британския Магистрат на Южна Джорджия и удовлетворена през 1910. Като мениджър на Аржентинската рибна компания, Ларсен ръководи изграждането на Грютвикен ― забележително начинание осъществено от екип от 60 норвежци между тяхното пристигане на 16 ноември и пускането в действие на завода за китова мас на 24 декември 1904. Ларсен избира мястото за китоловна база при посещението си през 1902, когато Шведската Антарктическа експедиция на Ото Норденшолд проучва част от острова и дава на неголям вътрешен залив името Грютвикен („Залив на Котлите“, на норвежки „Грютвика“) поради намерените там предмети на ловците на тюлени, между които голяма лодка и английски котли ползвани за топене на тюленова мас. Мнозинството от китоловците са норвежци, с нарастващ дял британци. През епохата на китолова, продължила до 1965, населението варира от над 1000 през лятото (над 2000 през някои години) до към 200 през зимата. Първото преброяване е направено на 31 декември 1909 от британския магистрат Джеймс Уилсън и регистрира население от 720 души, включващо 3 жени и 1 дете. По националност те са 579 норвежци, 58 шведи, 32 британци, 16 датчани, 15 финландци, 9 немци, 7 руснаци, 2 холандци, 1 французин и 1 австриец. Мениджъри и други старши служители на китоловните бази често живеят заедно със семействата си. Един от тях е Фритьоф Якобсен и съпругата му Клара Олете Якобсен, чиято дъщеря Солвейг Гунбьорг Якобсен е първият човек роден в Антарктика, на 8 октомври 1913. На острова има над 200 гроба датиращи от 1820 до днес. През 1922 в Грютвикен е погребан прочутият антарктически изследовател сър Ърнест Шекълтън, който през 1916 прекосява Море Скоша със седемметровата лодка Джеймс Кеърд и петчленен екипаж, в едно от най-забележителните пътешествия с малък плавателен съд в морската история. Шекълтън достига фиорда Кинг Хокон на западния бряг на Южна Джорджия, заедно с двама другари прекосява трудния планински и ледников терен до китоловната база Хусвик на североизточния бряг, и организира успешното спасяване на членовете на експедицията си, блокирани на Южните Шетлъндски острови. От ноември 1909 местната британска администрация на Южна Джорджия се ръководи от магистрат. Британското Патентно писмо от 1908 г., което учредява неговата длъжност, е връчено на аржентинското Министерство на външните работи и формално прието на 18 март 1909 без протест. Първото официално обявяване на аржентинска претенция към суверенитета на Южна Джорджия датира едва от 1927 г., а за Южните Сандвичеви острови — от 1938. Оттогава Аржентина поддържа претенции към островите, но неколкократно (през 1947, 1951, 1953, 1954 и 1955 г.) отказва да предостави решаването на претенциите си на Международния съд или на независим арбитражен трибунал. Аржентинската военноморска станция Корбета Уругвай е тайно изградена на остров Туле от Южните Сандвичеви острови на 7 ноември 1976 г. Британия протестира през януари 1977 и впоследствие отстранява аржентинския персонал през юни 1982. По време на Фолкландската война, аржентинските сили окупират Грютвикен и Лийт Харбър на 3 април 1982 г. след двучасово сражение, при което е сериозно повредена аржентинската корвета Герико и един аржентински хеликоптер е свален. След понесените загуби аржентинците не успяват да превземат целия остров, и британската база Бърд Айлънд и полевите лагери в залива Шлипър, ледник Лайъл и залива Сейнт Ендрюз остават извън техен контрол. На 25 април 1982 Кралският флот поврежда и пленява аржентинската подводница Санта Фе край Южна Джорджия и аржентинският гарнизон се предава без съпротива. След Фолкландската война Британия поддържа малък военен гарнизон от сапьори на Южна Джорджия до март 2001 г., когато островът отново се връща към цивилно управление. Поради своята отдалеченост в океана и суров климат, Южна Джорджия не е имала коренно население, и досега семейства не са се установявали за повече от едно поколение. Днес селищата на острова включват Грютвикен, Кинг Едуард Пойнт (често разглеждан като част от близкия Грютвикен; входно пристанище на острова, седалище на британския магистрат и пристанищните, митнически, имиграционни, риболовни и пощенски власти), Бърд Айлънд и Хусвик. За улеснение на научните изследвания Правителството на стровите поддържа хижи в долината Сьорлинг, при нос Дартмът, заливите Майвикен, Сейнт Ендрюз, Коръл, Карлита, Джейсън Харбър, Оушън Харбър, и Харпън. От 1995 Южноафриканското метеорологично бюро с британско позволение поддържа автоматични метеорологични станции на островите Заводовски и Туле от необитаемия и вулканично активен Южносандвичев архипелаг. [редактиране] Виж също [редактиране] Исторически карти Карти на които е изобразен остров Рошé: - Карта на де Лил, Ковен и Мортие от 1700/20 - Карта на де Лил и Шатлен от 1705/19 - Карта на Ленс и Въртю от 1710 - Карта на Прайс от 1713 - Карта на Мол от 1736 - Карта на Сийл от 1745 - Карта на Джефрис от 1768 Първата карта на Южна Джорджия от 1777, изготвена и публикувана от Джеймс Кук: - James Cook, Chart of the Discoveries made in the South Atlantic Ocean, in His Majestys Ship Resolution, under the Command of Captain Cook, in January 1775, W. Strahan and T. Cadel, London, 1777 Втората карта на Южна Джорджия от 1802 г., изготвена от капитан Айзък Пендълтън и публикувана от А. Фаустини през 1906: [редактиране] Литература - Capt. Francisco de Seixas y Lovera, Descripcion geographica, y derrotero de la region austral Magallanica. Que se dirige al Rey nuestro señor, gran monarca de España, y sus dominios en Europa, Emperador del Nuevo Mundo Americano, y Rey de los reynos de la Filipinas y Malucas, Madrid, Antonio de Zafra, 1690. (Фрагмент описващ откриването на Южна Джорджия от англичанина Антъни де ла Рошé през април 1675.) - William Ambrosia Cowley, Cowley's Voyage Round the Globe, in Collection of Original Voyages, ed. William Hacke, James Knapton, London, 1699. - George Forster, A Voyage Round the World in His Britannic Majesty's Sloop Resolution Commanded by Capt. James Cook, during the Years 1772, 3, 4 and 5 (2 vols.), London, 1777. - South Georgia, Topographic map, 1:200000, DOS 610 Series, Directorate of Overseas Surveys, Tolworth, UK, 1958. - Robert K. Headland, The Island of South Georgia, Cambridge University Press, 1984. - Historia de las Relaciones Exteriores Argentinas, Obra dirigida por Carlos Escudé y Andrés Cisneros, desarrollada y publicada bajo los auspicios del Consejo Argentino para las Relaciones Internacionales (CARI), GEL/Nuevohacer (Buenos Aires), 2000. [редактиране] Бележки - ↑ Bowcott, Owen. The new British empire? UK plans to annex south Atlantic. // The Guardian {{{newspaper}}}, 2007-09-22.
1.1 2.1 2.2 2.3 2.4 3.1 4.1 5.1 6.1 6.2 6.3 6.4 6.5 6.6 6.7 7.1 7.2 7.3 8.1 9.1 9.2 9.3 10.1 10.2 10.3 11.1 11.2 12.1 13.1 13.2 13.3 13.4 13.5 13.6 13.7 14.1 14.2 14.3 15.1 15.2 15.3 15.4 15.5 15.6 16.1 17.1 17.2 18.1 18.2 18.3 18.4 18.5 18.6 19.1 19.2 19.3 19.4 19.5 20.1 21.1 22.1 22.2 23.1 23.2 24.1 25.1 26.1 27.1 28.1 31.1 33.1 35.1 38.1 39.1 40.1 41.1 42.1 43.1 44.1 45.1 45.2 45.3 46.1 47.1 47.2 48.1 48.2 49.1 49.2 50.1 50.2 51.1 51.2
Grytviken Grytviken (Swedish for "the Pot Bay")[1] is a settlement in the British territory of South Georgia in the South Atlantic. It was so named in 1902 by the Swedish surveyor Johan Gunnar Andersson who found old English try pots used to render seal oil at the site. It is the best harbour on the island, consisting of a bay (King Edward Cove) within a bay (Cumberland East Bay). The site is quite sheltered, provides a substantial area of flat land suitable for building, and has a good supply of fresh water. Contents History[edit] Carl Anton Larsen[edit] The settlement at Grytviken was established on 16 November 1904, by the Norwegian sea captain Carl Anton Larsen as a whaling station for his Compañía Argentina de Pesca (Argentine Fishing Company).[2] It was phenomenally successful, with 195 whales taken in the first season alone. The whalers used every part of the animals - the blubber, meat, bones and viscera were rendered to extract the oil and the bones and meat were turned into fertilizer and fodder. Elephant seals were also hunted for their blubber. Around 300 men worked at the station during its heyday, operating during the southern summer from October to March. A few remained over the winter to maintain the boats and factory. Every few months a transport ship would bring essential supplies to the station and take away the oil and other produce. The following year the Argentine Government established a meteorological station. Carl Anton Larsen, the founder of Grytviken, was a naturalised Briton born in Sandefjord, Norway. In his application for British citizenship, filed with the British Magistrate of South Georgia and granted in 1910, Captain Larsen wrote: "I have given up my Norwegian citizen's rights and have resided here since I started whaling in this colony on the 16 November 1904 and have no reason to be of any other citizenship than British, as I have had and intend to have my residence here still for a long time." His family in Grytviken included his wife, three daughters and two sons. As the manager of Compañía Argentina de Pesca, Larsen organised the construction of Grytviken, a remarkable undertaking accomplished by a team of sixty Norwegians between their arrival on 16 November and commencement of production at the newly built whale-oil factory on 24 December 1904. Larsen chose the whaling station's site during his 1902 visit while in command of the ship Antarctic of the Swedish Antarctic Expedition (1901–03) led by Otto Nordenskjöld. On that occasion, the name Grytviken ("The Pot Cove") was given by the Swedish archaeologist and geologist Johan Gunnar Andersson who surveyed part of Thatcher Peninsula and found numerous artifacts and features from sealers’ habitation and industry, including a shallop (a type of small boat) and several try-pots used to boil seal oil. One of those try-pots, having the inscription ‘Johnson and Sons, Wapping Dock, London’ is preserved at the South Georgia Museum in Grytviken.[3] Managers and other senior officers of the whaling stations often had their families living together with them. Among them was Fridthjof Jacobsen whose wife Klara Olette Jacobsen gave birth to two of their children in Grytviken; their daughter Solveig Gunbjørg Jacobsen was the first child ever born south of the Antarctic Convergence, on 8 October 1913. Several more children have been born on South Georgia: recently even aboard visiting private yachts. The whale population in the seas around the island was substantially reduced over the following sixty years until the station closed in December 1966, by which time the whale stocks were so low that their continued exploitation was unviable. Even now, the shore around Grytviken is littered with whale bones and the rusting remains of whale oil processing plants and abandoned whaling ships. Shackleton[edit] Grytviken is closely associated with the Anglo-Irish explorer Ernest Shackleton. Shackleton's most famous expedition set out from London on 1 August 1914, to reach the Weddell Sea on 10 January 1915, where the pack ice closed in on their ship, the Endurance. The ship was broken by the ice on 27 October 1915. The 28 crew members managed to flee to Elephant Island, off Antarctica, bringing three small boats with them. All of them survived after Shackleton and five other men managed to reach the southern coast of South Georgia in the James Caird. They arrived at Cave Cove, and camped at Peggotty Bluff, from where they trekked to Stromness on the northeast coast. From Grytviken, Shackleton organised a rescue operation to bring home the remaining men. He again returned to Grytviken, but posthumously, in 1922. He had died unexpectedly from a heart attack at sea at the beginning of another Antarctic expedition, and his widow chose South Georgia as his final resting place. His grave is located south of Grytviken, alongside those of the whalers who died on the island. On 27 November 2011, the ashes of Frank Wild, Shackleton's 'right-hand man', were interred on the right-hand side of Shackleton's grave-site. The inscription on the rough-hewn granite block set to mark the spot reads "Frank Wild 1873-1939, Shackleton's right-hand man." Wild's relatives and Shackleton's only granddaughter, the Hon Alexandra Shackleton, attended a service conducted by the Rev Dr Richard Hines, rector of the Falkland Islands. The writer Angie Butler discovered the ashes in the vault of Braamfontein Cemetery, Johannesburg, while researching her book The Quest For Frank Wild. She said "His ashes will now be where they were always supposed to be. It just took them a long time getting there".[4] Falklands War[edit] During the Falklands War, Grytviken was captured by Argentine forces in early April 1982 following a brief battle with British Royal Marines. The Royal Marines, SAS and SBS retook the settlement three weeks later without a shot being fired in return.[citation needed] Supported by the corvette ARA Guerrico on 3 April 1982, the ARA Bahía Paraíso landed a party of Argentine marines who attacked the platoon of 22 Royal Marines deployed at Grytviken. The two-hour battle resulted in the ARA Guerrico being damaged and an Argentine Puma helicopter shot down. The Argentine forces sustained 3 men killed and a similar number of wounded, with one wounded on the British side. The British commanding officer Lieutenant Keith Mills was awarded a Distinguished Service Cross for the defence of South Georgia. While the British Magistrate and other civilians and military present in Grytviken were removed from South Georgia, another 15 Britons remained beyond Argentine reach. The losses suffered at Grytviken prevented Argentina from occupying the rest of the island,[citation needed] with Bird Island base, and field camps at Schlieper Bay, Lyell Glacier and St. Andrew's Bay remaining under British control. On 25 April, the Royal Navy damaged and captured the Argentine submarine ARA Santa Fe at South Georgia. The Argentine garrison in Grytviken surrendered without returning fire. The following day the detachment in Leith Harbour commanded by Captain Alfredo Astiz also surrendered. Finally, the Argentine personnel were removed from the South Sandwich Islands by HMS Endurance on 20 June. Due to evidence of an unauthorised visit, the closed station Corbeta Uruguay was destroyed in January 1983. Current situation[edit] Along with the surrounding area, the station has been declared an Area of Special Tourist Interest (ASTI). Grytviken is a popular stop for cruise ships visiting Antarctica, and tourists usually land to visit Shackleton's grave. The South Georgia Museum is housed in the manager's house of the former whaling station, and is open during the summer tourist season. The station's church is the only building which retains its original purpose, and is still used occasionally for services. There have been several marriages in Grytviken, the first being registered on 24 February 1932, between A.G.N. Jones and Vera Riches, and the most recent on 19 February 2006, between Peter W. Damisch and Lesley J. Friedsam.[5] On 28 January 2007, a service was conducted in remembrance of Anders Hansen (a Norwegian whaler buried at Grytviken Cemetery in 1943) and to celebrate his great-great-grandson Axel Wattø Eide's baptism occurring in Oslo, Norway, the same day. Geography[edit] Climate[edit] In popular culture[edit] The church and abandoned whaling station at Grytviken make an appearance in the 2006 Oscar-winning feature film, Happy Feet.[citation needed] Gallery[edit] Whaling and sealing ships at Grytviken Thatcher Peninsula with King Edward Cove and Grytviken. The Norwegian Church in Grytviken (built in 1913). See also[edit] - History of South Georgia and the South Sandwich Islands - King Edward Point - South Georgia Museum - Carl Anton Larsen - Solveig Gunbjørg Jacobsen References[edit] Andersson. Antarctic. Stockholm: Saxon & Lindström, 1944. - ^ R.K. Headland, The Island of South Georgia, Cambridge University Press, 1984. - ^ British Antarctic Survey (1962), Scientific reports, vol. 101-105, British Antarctic Survey, p. 44, OCLC 10362390 - ^ "Forgotten hero Frank Wild of Antarctic exploration finally laid to rest, beside his 'boss' Sir Ernest Shackleton". Telegraph. - ^ "Vows - Lesley Friedsam and Peter Damisch". New York Times. Globalbioclimatics. Retrieved 24 April 2012. DMI.DK. Retrieved 24 April 2012.