http___en.wikipedia.org_wiki_Dunama_Dabbalemi_1.xml
1.1 2.1 2.2 2.3 2.4 3.1 4.1 4.2 4.3 4.4 4.5 4.6 4.7 4.8 4.9 4.10 4.11 4.12 5.1 5.2 5.3 5.4 5.5 6.1 6.2 7.1 8.1 9.1 9.2 9.3 9.4 9.5 9.6 9.7 9.8 10.1 11.1 11.2 11.3 11.4 12.1 12.2 13.1 14.1 14.2 15.1 15.2 15.3 16.1 16.2 16.3 17.1 18.1 19.1 20.1
Канемска империя Канемската империя (или Канемско-борнуанско царство) е голяма историческа държава, съществувала на територията на днешните Нигерия, Нигер, Чад, Камерун и Либия от началото на VIII век до около 1900 година. Основана е от племето Теда, чиито предци са коренното население на централна Сахара. Върховният владетел на страната се е наричал маи. След XIV век основен източник на информация за царството е царската хроника Гиргам. Канемско царство[редактиране | редактиране на кода] В началото на VIII век на североизток от езерото Чад е основана държава близо до транссахарския търговски път. Новото Канемско царство бързо се разраства, появяват се големи градове. Голяма част от населението са били номади от народите Теда-Даза. Според една от теориите, базираща се на древни арабски ръкописи, благородническият елит и номадските племена са били обединени от народът Загава, който е бил най-многобройният в централна Сахара. Известно е, че в целия период на съществуване на Канемската империя са управлявали само две династии - Дугува и Сайфава. Последната взима увеличава влиянието си паралелно с разпространението на Исляма в Африка. В езическия период на Канемското царство владетелят е смятан за божество. Около 1068 първият мюсюлманин-Сайфава Хумай сваля от власт последният владетел от династията Дугува - маи Селма. Хумай е смятал Исляма за извор на полезни идеи от Арабия и Средиземноморието, както и възможност за увеличаване на грамотността на населението. Езическият народ Загава (дал началото на Дугува) вероятно е започнал да се противопоставя на новата религия. Новата династия премества столицата от Манан в Нджими. С течение на времето мощта на мюсюлманската държава нараства толкова много, че почти всички номадски народи и земеделци на нейната територия признават императора, плащайки му данък. Най-голямото териториално разширение е осъществено по време на маи Дунама Дабалеми. По време на енергичното си управление той влиза в приятелски взаимоотношения със северноафриканските султани и създава специален лагер в Кайро, който да улеснява поклонниците при пътуванията им до Мека. Дунама Дабалеми обявява свещена война (джихад) на езическите племена в империята. Канемското царство навлиза в период на интензивно териториално разширение - на север е завзет регионът Фесан (в днешна Либия), на изток границата стига до царство Уадаи, на юг до равнините на днешен Камерун и на запад до дн. Кано (Нигерия). Дунама Дабалеми също въвел система за възнаграждаване на по-висшите военни - те получавали територията, която са завзели с войниците си. По-късно този вид възнаграждаване е отменено, защото офицерите започнали да предават земите на своите наследници. Период на нестабилност[редактиране | редактиране на кода] Вижте също: Борнуанско царство След смъртта на Дабалеми в Канемското царство настъпва период на упадък и нестабилност. Избухва гражданска война заради противоречията кой от синовете му да заеме престола. Населението престава да плаща данъците си, територията и влиянието на царството намаляват. До края на XIV век вътрешнополитическите борби предизвикват разпада на Канемското царство. Около 1376 година е имало шест владетели, обявили се за маи. Народът билала избива пет от тях и към 1396 принуждават Умар Идрисми да напусне столицата Нджими и да се установи на западния бряг на езерото Чад. Това действие полага началото на Борнуанското царство, което се счита за наследник на Канемското. То просъществува до края на XIX век. Източници[редактиране | редактиране на кода] - Barkindo, Bawuro, "The early states of the Central Sudan: Kanem, Borno and some of their neighbours to c. 1500 A.D.", in: J. Ajayi und M. Crowder (Hg.), History of West Africa, Bd. Ausg. - Lange, Dierk, Ancient Kingdoms of West Africa: Africa-Centred and Canaanite-Israelite Perspectives, Dettelbach 2004. (авторът предполага връзка на канемското царство с финикийската експанзия) - Urvoy, Yves, L'empire du Bornou, Париж 1949. - Annie M.-D. Lebeuf, Les populations du Tchad (Nord du 10 parallèle), L'Harmattan, Париж, 2006 (ISBN2296004474) - Lange, Dierk: "The Chad region as a crossroads", in: M. Elfasi (Hg.), General History of Africa, vol. III, UNESCO, Лондон 1988, p. 436-460. - Lange, Dierk, "The kingdoms and peoples of Chad", in: D. Niane (ed.), General History of Africa, vol. IV, UNESCO, Лондон 1984, p. 238-265. Външни препратки[редактиране | редактиране на кода] - "The emergence of social complexity in the southern Chad Basin towards 500 BC: Archaeological and other evidence", Borno Museum Society Newsletter, 68-71 (2007), 49-68. - Времева линия на владетелите - The Story of Africa: Kanem — BBC World Service
1.1 2.1 3.1 3.2 3.3 3.4 4.1 4.2 4.3 5.1 5.2 5.3 6.1 7.1 8.1 9.1 10.1 11.1
Dunama Dabbalemi Dunama Dabbalemi, of the Sayfawa dynasty, was the mai (king) of the Kanem Empire, in present-day Chad, from 1203 to 1243. A fervent Muslim, Dabbalemi initiated diplomatic exchanges with sultans in North Africa and apparently arranged for the establishment of a special hostel in Cairo to facilitate pilgrimages to Mecca. In particular the historian Ibn Khaldun, who remembers him as "King of Kanem and Lord of Bornu", reports a Kanem embassy in 1257 to Tunisia.[1] During his reign, he declared jihad against the surrounding tribes and initiated an extended period of conquest, allegingly arriving to have under his command a cavalry 40.000 strong. After consolidating their territory around Lake Chad the Fezzan region (in present-day Libya) fell under Kanem's authority, and the empire's influence extended westward to Kano (in present-day Nigeria), eastward to Ouaddaï, and southward to the Adamawa grasslands (in present-day Cameroon). Through his wars he captured many slaves that he sold to the North African traders as the main item of the trans-Saharan trade.[2] He is also credited with destroying the mune, a mysterious object believed to possess unknown powers, possibly a symbol of divine kingship. It was probably destroyed so to cancel an important symbol of pre-Muslim beliefs, and to prove his determination in contrasting what he saw as the lax faith of his predecessors. The action generated some reprobation, as it is reported that the destruction opened a period of civil strive within the kingdom.[3] Dabbalemi devised a system to reward military commanders with authority over the people they conquered. This system, however, tempted military officers to pass their positions to their sons, thus transforming the office from one based on achievement and loyalty to the mai into one based on hereditary nobility. Dabbalemi was able to suppress this tendency, but it was to erupt after his death, provoking the loss of most of Dabbalemi's conquests. References[edit] References[edit] - Barkindo, Bawuro, "The early states of the Central Sudan: Kanem, Borno and some of their neighbours to c. 1500 A.D.", in: J. Ajayi und M. Crowder (ed.), History of West Africa, vol. - Chad: A Country Study - Lange, Dierk: "The Mune-symbol as the Ark of the Covenant between Duguwa and Sefuwa", Borno Museum Society Newsletter, 66/67 (2006), 84-106. - Nehemia Levtzion und John Hopkins: Corpus of Early Arabic Sources for West African History, Cambridge 1981.