http___en.wikipedia.org_wiki_Exploration_of_Uranus_2.xml
1.1 2.1 2.2 2.3 3.1 4.1 5.1 6.1 6.2 6.3 6.4 6.5 6.6 7.1 8.1 9.1 9.2 9.3 10.1 10.2 10.3 10.4 11.1 12.1 12.2 13.1 13.2 14.1 14.2 14.3 14.4 15.1 15.2 15.3 16.1 17.1 18.1 18.2
Изследване на Уран Изследването на Уран е осъществено единствено чрез сондата Вояджър 2, като засега не се планират посещения от други космически апарати. Най-близко до планетата, Вояджър 2 се доближава на 24 януари 1986 г. Апаратът открива 10 нови спътника на Уран, изследва уникалната му атмосфера, породена от наклона на оста от 97,77° и изследва планетните му пръстени.[1] Съдържание Вояджър 2[редактиране | edit source] По време на първото си прелитане около планетите, Вояджър 2 се доближава най-близо до Уран на 24 януари 1986 година на височина 81 500 от най-горния слой облаци на планетата. Уран е третата по големина планета в Слънчевата система. Обикаля около Слънцето на разстояние 2,8 км и завършва една обиколка на всеки 84 години. Продължителността на денят на Уран е 17 часа и 14 минути (измерен от Вояджър 2). Една от най-характерните черти на Уран е наклонът на неговата ос на въртене от почти 90 градуса. Смята се, че необикновенното му положение се дължи на сблъсък с планетоподобно тяло (планетоид) в ранната история на Слънчевата система. Затова на полярните области никога не достига слънчева светлина. Магнитно поле[редактиране | edit source] Вояджър 2 открива, че една от най-забележителните характеристики е магнитното му поле, което е наклонено на 60 градуса от оста на въртене на планетата. Наличието на магнитно поле на планетата е било неизвестно преди пристигането на Вояджър 2. Интензивността на полето може грубо да се сравни с това на Земята, но то се изменя много в различните си точки, което се дължи на изместването на центърът на Уран. Специфичната ориентация на полето предполага, че то се генерира на средна дълбочина във вътрешността на планетата, където налягането е достатъчно за да стане водата елкетропроводима. Радиационния пояс на Уран е много подобен на този на Сатурн. Висок слой мъгла е открит на полюса осветен от Слънцето, който и излъчва големи количества ултравиолетова светлина. Средната температура на повърхността е 60 келвина (-350 градуса по Фаренхайт). Учудващо, осветените и тъмните полета, а и по-голямата част от планетата показват еднаква температура, като на горните слоеве облаци. Естествени спътници и планетни пръстени[редактиране | edit source] Вояджър 2 открива 10 нови естествени спътника, с което броят им е 15 по това време. Повечето от тези спътници са малки с диаметър около 150 km. Миранда, най-вътрешният от петте големи спътника, е обозначено като е едно от най-странните небесни тела досега открити в Слънчевата система. На снимките се виждат каньони дълбоки по 20 km, терасовидно разположени слоеве и смесица от стара и млада повърхност. Големите пет спътника са ледено-каменни конгломерати като спътниците на Сатурн. На Титания има големи пропаднали системи и каньони, които показват наличие на някаква тектонска активност в историята на спътника. Ариел има най-ярката и на-младата повърхност от спътниците на Уран, като повърхността сочи за някаква геоложка активност. Малка активност се открива и Умбриел и Оберон, като се съди по тяхната стара и тъмна повърхност. Деветте пръстена, които са познати отпреди са изследвани от космическият апарат и се оказва, че пръстените на Уран са много по-различни от тези на Юпитер и Сатурн. Най-вероятно планетните пръстени са относително млади и не са се формирали по същото време, в което се е формирал Уран. Частиците изграждащи планетните пръстени, най-вероятно са остатъци от разрушен спътник при високо-скоростен сблъсък или от при разкъсване от силите на гравитацията. Вижте също[редактиране | edit source] Източници[редактиране | edit source] - ↑ Smith, B.A. и др. Voyager 2 in the Uranian System: Imaging Science Results.
1.1 2.1 2.2 2.3 3.1 4.1 5.1 5.2 6.1 6.2 6.3 6.4 6.5 6.6 7.1 7.2 7.3 7.4 7.5 8.1 8.2 8.3 9.1 9.2 9.3 10.1 10.2 11.1 11.2 11.3 12.1 12.2 12.3 12.4 13.1 13.2 13.3 13.4 14.1 15.1 15.2 15.3 15.4 16.1 16.2 16.3 16.4 17.1 17.2 17.3 18.1 18.2 19.1 20.1 21.1 21.2 21.3 21.4 22.1 22.2 22.3 22.4 23.1 23.2 23.3 24.1 24.2 25.1 26.1 26.2 26.3 26.4 27.1 27.2 27.3 28.1 29.1 30.1 30.2 30.3 30.4 31.1 31.2 32.1 32.2 32.3
Exploration of Uranus The exploration of Uranus has, to date, been solely through telescopes and NASA's Voyager 2 spacecraft, which made its closest approach to Uranus on January 24, 1986. Voyager 2 discovered 10 previously unknown moons, studied the planet's cold atmosphere, and examined its ring system, discovering two new rings. It also imaged Uranus' five large moons, revealing that their surfaces are covered with impact craters and canyons. A number of dedicated exploratory missions to Uranus have been proposed, but as of 2013[update] none have been formally approved.[1][2] Voyager 2[edit] Voyager 2 made its closest approach to Uranus on January 24, 1986, coming within 81,500 kilometers (50,600 mi) of the planet's cloud tops. This was the probe's first solo planetary flyby, since Voyager 1 ended its tour of the outer planets at Saturn's moon Titan. Uranus is the third-largest planet in the Solar System. It orbits the Sun at a distance of about 2.8 billion kilometers (1.7 billion miles) and completes one orbit every 84 years. The length of a day on Uranus as measured by Voyager 2 is 17 hours and 14 minutes. Uranus is distinguished by the fact that it is tipped on its side. Its unusual position is thought to be the result of a collision with a planet-sized body early in the Solar System's history. Given its odd orientation, with its polar regions exposed to sunlight or darkness for long periods, scientists were not sure what to expect at Uranus. The presence of a magnetic field at Uranus was not known until Voyager's arrival. The intensity of the field is roughly comparable to that of Earth's, though it varies much more from point to point because of its large offset from the center of Uranus. The peculiar orientation of the magnetic field suggests that the field is generated at an intermediate depth in the interior where the pressure is high enough for water to become electrically conductive. Voyager 2 found that one of the most striking influences of the sideways position of the planet is its effect on the tail of the magnetic field, which is itself tilted 60 degrees from the planet's axis of rotation. The magnetotail was shown to be twisted by the planet's rotation into a long corkscrew shape behind the planet. Radiation belts at Uranus were found to be of an intensity similar to those at Saturn. The intensity of radiation within the belts is such that irradiation would quickly darken (within 100,000 years) any methane trapped in the icy surfaces of the inner moons and ring particles. This may have contributed to the darkened surfaces of the moons and ring particles, which are almost uniformly gray in color. A high layer of haze was detected around the sunlit pole, which also was found to radiate large amounts of ultraviolet light, a phenomenon dubbed "electroglow". The average temperature of the atmosphere of the planet is about 59 kelvins. Surprisingly, the illuminated and dark poles, and most of the planet, show nearly the same temperature at the cloud tops. Voyager found 10 new moons, bringing the total number to 15 at the time. Most of the new moons are small, with the largest measuring about 150 kilometers (about 90 miles) in diameter. The moon Miranda, innermost of the five large moons, was revealed to be one of the strangest bodies yet seen in the Solar System. Detailed images from Voyager's flyby of the moon showed huge oval structures termed coronae flanked by faults as deep as 20 kilometers (12 mi), terraced layers, and a mixture of old and young surfaces. One theory holds that Miranda may be a reaggregation of material from an earlier time when the moon was fractured by a violent impact. The five large moons appear to be ice-rock conglomerates like the satellites of Saturn. Titania is marked by huge fault systems and canyons indicating some degree of geologic, probably tectonic, activity in its history. Ariel has the brightest and possibly youngest surface of all the Uranian moons and also appears to have undergone geologic activity that led to many fault valleys and what seem to be extensive flows of icy material. Little geologic activity has occurred on Umbriel or Oberon, judging by their old and dark surfaces. All nine previously known rings were studied by the spacecraft and showed the Uranian rings to be distinctly different from those at Jupiter and Saturn. The ring system may be relatively young and did not form at the same time as Uranus. Particles that make up the rings may be remnants of a moon that was broken by a high-velocity impact or torn up by gravitational effects. Voyager 2 also discovered two new rings. Proposed missions[edit] A number of missions to Uranus have been proposed. Scientists from the Mullard Space Science Laboratory in the United Kingdom have proposed the joint NASA–ESA Uranus Pathfinder mission to Uranus. A call for a medium-class (M-class) mission to the planet to be launched in 2022 was submitted to the ESA in December 2010 with the signatures of 120 scientists from across the globe. The ESA caps the cost of M-class missions at €470 million.[3][1][4] Another mission to Uranus, called Herschel Orbital Reconnaissance of the Uranian System (HORUS), was designed by the Applied Physics Laboratory of Johns Hopkins University. The proposal is for a nuclear-powered orbiter carrying a set of instruments, including an imaging camera, spectrometers and a magnetometer. The mission would launch in April 2021, arriving at Uranus 17 years later. The minimum duration of the HORUS mission is two years.[5] In 2009, a team of planetary scientists from NASA's Jet Propulsion Laboratory advanced possible designs for a solar-powered Uranus orbiter. The most favorable launch window for such a probe would be in August 2018, with arrival at Uranus in September 2030. The science package may include magnetometers, particle detectors and, possibly, an imaging camera.[6] In the 2011 decadal survey for the future potential of planetary exploration, the United States National Research Council recommended a Uranus orbiter and probe. However, this mission is considered to be lower-priority than future missions to Mars and the Jovian System.[2][7] In 2013, it was proposed to use an E-Sail to send an atmospheric entry probe to Uranus.[8] References[edit] - ^ a b Sutherland, Paul (January 7, 2011). "Scientists plan Uranus probe". Christian Science Monitor. Retrieved January 16, 2011. - ^ a b Deborah Zabarenko (March 7, 2011). "Lean U.S. missions to Mars, Jupiter moon recommended". Reuters. Retrieved March 13, 2011. - ^ Arridge, Chris (2010). "Uranus Pathfinder". Retrieved January 10, 2011. - ^ ESA official website: "Call for a Medium-size mission opportunity for a launch in 2022". Retrieved January 16, 2011. - ^ Smith, R. M.; A. W. Yozwiak A. P. Lederer and E. P. Turtle (2010), "HORUS - HYerschelOrbital Reconnaissance of the Uranian System" (PDF), 41st Lunar and Planetary Science Conference (2010), Lunar and Planetary Institute, retrieved 2014-02-17 - ^ Hofstadter, Mark (2009). "The Case for a Uranus Orbiter and How it Addresses Satellite Science" (PDF). Retrieved May 26, 2012. See also a draft. - ^ "Vision and Voyages for Planetary Science in the Decade 2013-2022" (PDF) (Press release) (in English). National Academies. Retrieved March 7, 2011. - ^ Fast E-sail Uranus entry probe mission Bibliography[edit] - "Uranus Science Results". Voyager Science Results at Uranus. NASA. Retrieved February 27, 2013. - Stone, E. C.; Miner, E. D. (1986). "The Voyager 2 Encounter with the Uranian System". - Rick, Gore (1986). "Uranus Voyager visits a dark planet". National Geographic 170 (2): 178–195.