http___simple.wikipedia.org_wiki_Caligula_3.xml
1.1 2.1 2.2 2.3 2.4 2.5 2.6 3.1 3.2 3.3 4.1 5.1 5.2 5.3 5.4 5.5 5.6 5.7 5.8 6.1 6.2 6.3 6.4 6.5 7.1 7.2 7.3 7.4 7.5 7.6 7.7 7.8 8.1 9.1 9.2 9.3 9.4 9.5 9.6 9.7 10.1 10.2 10.3 10.4 10.5 10.6 11.1 11.2 11.3 11.4 11.5 11.6 12.1 13.1 13.2 13.3 13.4 14.1 14.2 14.3 15.1 15.2 15.3 15.4 15.5 16.1 16.2 17.1 18.1 18.2 18.3 18.4 18.5 19.1 19.2 20.1 20.2 20.3 20.4 20.5 21.1 21.2 21.3 21.4 21.5 21.6 21.7 21.8 22.1 22.2 22.3 22.4 23.1 23.2 23.3 23.4 24.1 25.1 25.2 25.3 25.4 25.5 25.6 26.1 26.2 27.1 27.2 28.1 28.2 28.3 28.4 28.5 29.1 29.2 29.3 29.4 29.5 29.6 30.1 31.1 32.1 33.1 34.1
Калигула Гай Цезар Германик (на латински: Gaius Julius Caesar Augustus Germanicus; 31 август 12 – 24 януари, 41 г.), познат още като Гай Цезар или Калигула, е третият принцепс и римски император. Роден е в Анций (днешен Анцио). Управлява в периода 37 – 41 г. Известен е със своя показно екстравагантен, ексцентричен и жесток деспотизъм. Той е запомнен като лудия, заради странните му действия и решения. Калигула е убит през 41 г. от преторианци. Гай е член на Юлиево-Клавдиевата династия. Най-младият син на Германик и Агрипина Старата. Негов прапрадядо е Октавиан Август, Тиберий му е прачичо, а Клавдий — чичо. [редактиране] Детство и юношество Животът на Гай започва обещаващо. Родителите му са много известни. Баща му Германик е най-обичаният генерал в Рим по това време. Той е осиновен от император Август, като това го свързва силно с Юлианския клон на династията. Майка му Агрипина Старата е правнучка на Август и е образец за подражание за жените в Рим. Малкият Гай става талисман на легионерите от бащината си армия. Войниците се развличали когато Агрипина обличала Гай в малки войнишки дрехи, и скоро започнали да го наричат „Калигула“, което означава „Ботушчето“ на латински. Той си печели този прякор заради малките обувки, които били част от „костюма“ му. През 14 г., когато кончината на император Август става обществено достояние, войниците от лагера на Германик са на ръба да вдигнат бунт, противопоставяйки се на възкачването на Тиберий на императорския престол, тъй като искат Германик да стане император. Германик изпраща Агрипина и Калигула далеч от бурята, която била на път да се разрази, и се опитал да усмири хората си. Скоро напрежението стихва, защото легионерите се бояли, че техния талисман, Калигула, може да не се появи повече. Обещават да се държат благоприлично, стига Калигула да се завърне. Германик нарежда Агрипина и Калигула да бъдат доведени обратно. Тиберий, новият император, на свой ред също осиновява Германик. Но Тиберий не е привързан към генерала, вероятно заради страх и завист към неговата голяма популярност. Германик умира на 10 октомври 19 г., най-вероятно е отровен. Взаимоотношенията между Тиберий и Агрипина се влошили и Калигула, заедно със своите сестри, отива да живее при своята прапрабаба, Ливия (вдовица на Август и майка на Тиберий). Когато тя умира през 27 г., Калигула и сестрите му се преместват при баба си Антония. Домът на Антония е посещаван от много източни монарси. Тя е приятелка с роднините на Ирод Велики. При нея Калигула се запознава и се сприятелява с тримата синове на Антония Трифена и Котис от Тракия: Реметалк III (последен цар на сапейската династия), Котис IV (става цар на Армения) и Полемон II (става цар на Понт 38 – 64). Майка му Агрипина и прабаба му не отделят достатъчно внимание на младия Калигула и се понесла мълва, че Калигула се кръвосмешава със своите сестри. Животът на Калигула e постоянно в опасност. Сеян, префектът на преторианската гвардия, държи голяма власт в своите ръце, като прави всичко, което е по силите му, за да влияе на Тиберий. Скандални обвинения в измяна се носели около хората, които са най-близо до императора, включително повечето от членовете на семейството на Калигула. Майка му, Агрипина, е заточена на остров, където умира от глад. Двамата му по-големи братя, Нерон Цезар и Друз Цезар, също умират. Тялото на Друз е намерено в една тъмница, където той късал парчета от своето легло, за да не остане гладен. Сеян крои планове и за Калигула, но е свален и убит, тъй като Антония дава информация за него на Тиберий. По това време Калигула се радва на благоразположението на Тиберий. Той е поканен да отиде на остров Капри, където заедно с Тиберий прекарали своето време в една от многото вили на острова. Носели се слухове за извращенията, които ставали на о-в Капри. Тиберий вече няма хора около себе си, които да му казват как да се държи, така че се чувства свободен да участва в каквито си пожелае извратености. Трудно е да се каже доколко това е така. Рядко е казвана истината за непопулярни императори като Тиберий и Калигула, и изворите от това време съдържат много слухове и неточности. Трудно е да се каже и какво е правил Калигула на о-в Капри. Той се държи много раболепно по отношение на Тиберий. Отнася се учудващо внимателно към човека, избил цялото му семейство. Историите, че посред нощ причинявал страдание на робите си и гледал весел кървави гладиаторски сблъсъци, са много популярни сред народа. През 33 г. Тиберий дава на Калигула титлата „почетен квестор“. [редактиране] Бляскаво начало Тиберий умира на 16 март 37 г. Някои казват, че преторианският префект Макрон, близък приятел на Калигула, го задушил с възглавница. Калигула не е единственият наследник - Тиберий има правнук, Тиберий Гемел, който е сънаследник на Калигула. Малолетния Гемел не представлява никаква пречка за Калигула, който го убива скоро след като става император. Малко след възкачването си Калигула лично прибира и погребва с почести останките на майка си и братята си, умрели по времето на Тиберий при заточението си на различни места. Така той възстановява паметта на семейството си след несправедливостите причинени от предходника му. Посмъртно са издадени монети с образите на Германик, Агрипина и братята на Калигула. Първите няколко месеца от управлението на Калигула са много успешни. Той идва на власт сред всеобща радост и одобрение. Калигула е обичан и превъзнасян от много хора заради факта, че е син на любимият на народа Германик; младият талисман, когото всички помнели. Освен това, е потомък на Август, и следователно има родствена връзка с Юлий Цезар. Той е и праправнукът на Марк Антоний, факт който по-късно отрича с презрение. Новият император прави масови дарения на преторианците и най-бедните римски граждани; унищожава документите на Тиберий относно измяната обявявайки, че процесите за измяна са вече в миналото; вика обратно изгнаниците, обявява всеобща свобода и амнистия; помага на онези, които са ограбени от императорската данъчна система. За разлика от предшественика си новият владетел е много щедър: започва да организира бляскави представления, игри и развлечения за да спечели популярност сред народа. [редактиране] Лудостта на Калигула Скоро Калигула се разболява при неизяснени обстоятелства. Древните автори Дион Касий и Светоний казват, че е имал „мозъчна треска“, според други е бил отровен, или е страдал от епилепсия или друго мозъчно заболяване. Имал е чести присъпи на безсъние и невроза. След време той се подобрил физически, но не и психически. Започнал да се държи неадекватно, параноично и враждебно. Всъщност Калигула винаги е правил впечатление на нездрав човек — висок и мършав, голяма глава с хлътнали бузи и слепоочия, тънък врат, голямо чело с оредяваща коса, но иначе твърде окосмено тяло, мъртвешки тен на кожата, вдлъбнати очи, гледащи винаги заплашително. Нарочно пред огледалото правел гримаси, та и без това неприятното му лице да изглежда още по-страшно. Древните автори го окачествяват като напълно луд, като тиран. Днешните изследвания се опитват да извинят лудостта му с напрежението от трудното му детство или с това, че е останал неразбран. Едно нещо се знае със сигурност - той се оказва напълно неподготвен и неподходящ за император. Някои може да кажат, че е бил прекалено млад, но Август е едва на 18, когато Юлий Цезар е убит. Други приемат че стреса на който е подложен Калигула, неговата неопитност и не на последно място интригите около него са причина за лошите му прояви. Светоний описва Калигула и противоположностите на проявите му с думите „принцепса“ и „чудовището“. Пръв започва да изисква от гражданите божествени почести за себе си. Влиза в открит конфликт със Сената, оскърбява и осъжда на смърт много от членовете му. В пристъпи на агресия той унижава и издевателства над приближените си, наказва жестоко хората около него, включително знатните. Неговите постоянни убийства, своеволия, ексцентричните му забавления и начин на живот всяват страх и ненавист. Отнася се предизвикателно и с простолюдието. Това става причина той много бързо да загуби подкрепата си в Рим. Стига дори дотам че дава право на робите да свидетелстват в съда срещу своите господари - една нечувана постъпка с която посяга на самите основи на робовладелското общество. Спорно е дали Калигула всъщност е бил луд. Филон Александрийски, който е един от малкото древни автори, които са се срещали с Калигула не мисли така. Той е бил предводител на делегация, изпратена до Калигула за да спре издигането на огромна статуя върху важно за евреите място. Смятал е Калигула за злонамерен субект. Съществуват легенди, че направил (или е обявил че ще направи) Инцитат, своя любим жребец, сенатор. Други скандални истории включват кръвосмешенията му със сестрите си (най-вече Друзила); оргията в двореца; военния поход в Британия, който завършва със събирането на мидени черупки като „морска плячка“; войната му с бог Нептун; желанието му да се издигне своя статуя в Йерусалим (Ирод Агрипа го спрял), самоопределянето му като божество и др. Опитал се да измести почитането на Юпитер с култ към самия себе си. Считал че е придобил божествена същност - наредил да бъде почитан като жив бог. [редактиране] Принципат През краткото си управление Калигула успява да похарчи огромното завещание оставено от Тиберий (ок. 3 млн. сестерции), най-вече прахосвойки парите за пиршества, разкош или налудничави проекти. Нуждата от нови средства и желанието му да скандализира обществото, го карат не само да въведе данък върху проституцията, но и да отвори публичен дом в императорския дворец. Задължил гражданите да правят дарения по случай раждането на дъщеря му и за целта навсякъде в града поставил каси за събиране на пари. Имал слабостта да се търкаля и да се разхожда върху купчините монети. Освен това започва да конфискува собствеността на богати граждани, които са екзекутирани или заточвани по обвинение в измяна. Говори се че всекидневно провеждал съдебни процеси, изтезания и смъртни наказания. Необмислената политика на Калигула предизвиква финансова криза и временна поява на глад в Рим. В същото време са предприети и някои обществени стоежи: завършва се храма на Август в Рим, разширен е дворцовия комплекс на Палатин, ремонтирани са пътища и пристанища в Италия, с цел да се подобри снабдяването и търговията. Според летописците Калигула заповядал да направят плаващ мост от кораби в залива на Неапол (между Байя и Пуетоли), по който преминал яхнал жребеца Инцитат, носейки ризницата на Александър Македонски, която била открадната от гробницата му в Египет. Смята се че сторил това заради предишните твърдения че е имал същите шансове да дойде на трона, колкото и да премине през залива на кон. Калигула целенасочено засяга интересите на евреите в Александрия, където избухват размирици (Александрийски погром). В 38 г. назначава нови владетели на клиентните държави Тракия (Одриско царство), Понт и Армения. При завръщането си от бутафорната кампания срещу Британия, приключена поради липсата на кораби, той празнува триумф в Рим и получава почести на победител. Убива съюзния владател на Мавритания, след като го е поканил в Рим (40 г.), понеже в носел пурпурна царска мантия в негово присъствие. Малко по-късно, при Клавдий това води до присъединяване на страната към империята. Калигула управлява едва три години и десет месеца. На 24 януари 41 г. най-новият заговор срещу него успява да сложи край на живота му. Докато Калигула прекосява сам един коридор в подземията на Палатин, той е убит от Касий Херея — мъж, който е бил част от армията на Германик преди много време, и който е обиден на Калигула, защото Калигула обичал да се подиграва с гласа му. Жената на Калигула, Цезония, също е убита, както и бебето им — Юлия Друзила, чиято глава е размазана в една стена. Калигула става първият убит император, а след настъпилия смут старият му чичо Клавдий бива издигнат на негово място. Калигула умира едва на 28 години, след четиригодишно кърваво властване. [редактиране] Литература - (на английски) The Crimes and Times of Caligula - Biography from De Imperatoribus Romanis - Светоний, The Lives of Twelve Caesars, Life of Caligula - Тацит, Annals, Book 6
1.1 2.1 2.2 2.3 3.1 4.1 5.1 5.2 5.3 5.4 6.1 6.2 7.1 7.2 7.3 7.4 8.1 8.2 9.1 10.1 10.2 11.1 12.1 12.2 12.3 12.4 12.5 13.1 14.1 14.2 14.3 15.1 16.1 17.1 18.1 19.1
Caligula Caligula (Gaius Julius Caesar Augustus Germanicus, 31 August AD 12 – 24 January AD 41), was the third Roman Emperor. He reigned from AD 37, and was assassinated after less than four years by members of his bodyguard and the Roman Senate. He was popular with the Roman public in his time, but his reign saw the slaughter of many innocent people without fair trials.[1] [change] Life Caligula's father Germanicus, the nephew and adopted son of emperor Tiberius, was a very successful general and one of Rome's most beloved public figures. When Germanicus died at Antioch in 19 AD, his mother Agrippina the Elder returned to Rome with her six children where she became entangled in a bitter feud with Tiberius. This conflict eventually led to the destruction of her family, with Caligula as the sole male survivor. Unscathed by the deadly intrigues, Caligula accepted the invitation to join the emperor on the island of Capri in 31, where Tiberius himself had withdrawn five years earlier. At the death of Tiberius in 37, Caligula succeeded his great-uncle and adoptive grandfather. There are few surviving sources on Caligula's reign, although he is described as a noble and moderate ruler during the first two years of his rule. After this, the sources focus upon his cruelty, extravagance, and sexual perversity, presenting him as an insane tyrant. Caligula worked to increase the authority of the emperor. He directed much of his attention to ambitious construction projects and luxurious dwellings for himself. However, he started the construction of two new aqueducts in Rome: the Aqua Claudia and the Anio Novus. During his reign, the empire annexed the Kingdom of Mauretania and made it into a province. In early 41, Caligula was assassinated as the result of a conspiracy involving officers of the Praetorian Guard, as well as members of the Roman Senate and of the imperial court. The conspirators' attempt to use the opportunity to restore the Roman Republic was thwarted, as the same day the Praetorian Guard declared Caligula's uncle Claudius emperor in his place. [change] Insanity? Surviving sources present a number of stories about Caligula that illustrate cruelty and insanity. He has been accused of killing for mere amusement,[2] committing incest with his sisters and prostituting them with other men,[3] and turning the palace into a brothel.[4] He appeared in public dressed as various gods, and demanded to be worshipped as a god.[5] He made his horse, Incitatus, a Senator and citizen of Rome, a consul and a priest.[6] The history of Caligula's reign is a problem. Only two sources contemporary with Caligula have survived — the works of Philo and Seneca, and they give mostly anecdotes. At one time, there were detailed contemporary histories on Caligula, but they are now lost. Caligula's sister, Agrippina the Younger, wrote an autobiography which certainly included a detailed explanation of Caligula's reign, but it too is lost. No surviving source paints Caligula in a favorable light, but the question of whether or not Caligula was insane remains unanswered. [change] References - ↑ Barrett, Anthony A. 1989. Caligula: the corruption of power. Batsford, London. - ↑ Seneca the Younger, On Anger III.xviii.1. - ↑ Cassius Dio, Roman History LIX.11, LIX.22; Suetonius, The Lives of Twelve Caesars, Life of Caligula 24. - ↑ Suetonius, The Lives of Twelve Caesars, Life of Caligula 41. - ↑ Cassius Dio, Roman History LIX.26-28. - ↑ Suetonius, The Lives of Twelve Caesars, Life of Caligula 55; Cassius Dio, Roman History LIX.14, LIX.28.