http___en.wikipedia.org_wiki_Foreign_relations_of_Libya_under_Muammar_Gaddafi.xml
1.1 2.1 3.1 3.2 4.1 4.2 5.1 5.2 5.3 6.1 6.2 7.1 7.2 7.3 7.4 8.1 9.1 10.1 11.1 12.1 13.1 14.1 15.1 16.1 17.1 17.2 17.3 18.1 19.1 20.1 21.1 21.2 22.1 23.1 24.1 24.2 25.1 25.2 25.3 25.4 25.5 26.1 26.2 26.3 26.4 26.5 27.1 27.2 27.3 28.1 29.1 29.2 29.3 29.4 30.1 31.1 32.1 33.1 34.1 35.1 36.1 36.2 36.3 37.1 37.2 37.3 37.4 37.5 38.1 38.2 38.3 38.4 39.1 39.2 39.3 40.1 41.1 42.1 43.1 43.2 43.3 43.4 44.1 44.2 44.3 44.4 44.5 45.1 45.2 46.1 46.2 46.3 46.4 46.5 47.1 47.2 47.3 47.4 48.1 49.1 49.2 49.3 50.1 51.1 52.1 53.1 53.2 54.1 55.1 55.2 55.3 55.4 55.5 55.6 55.7 56.1 56.2 56.3 56.4 57.1 58.1 59.1 59.2 59.3 59.4 60.1 60.2 60.3 60.4 60.5 60.6 60.7 61.1 62.1 63.1 63.2 64.1 64.2 64.3 64.4 64.5 65.1 65.2 66.1 66.2 66.3 66.4 67.1 68.1 68.2 69.1 69.2 70.1 71.1 72.1 73.1 73.2 73.3 73.4 74.1 74.2 74.3 75.1 76.1 76.2 76.3 76.4 76.5 76.6 76.7 76.8 76.9 77.1 78.1 78.2 78.3 78.4 79.1 79.2 79.3 80.1 80.2 80.3 80.4 80.5 80.6 80.7 80.8 80.9 81.1 81.2 81.3 82.1 82.2 83.1 83.2 83.3 84.1 85.1 85.2 86.1 86.2 87.1 87.2 88.1 88.2 89.1 89.2 90.1 90.2 91.1 92.1 93.1 94.1 95.1 96.1 97.1 98.1 99.1 99.2 100.1 101.1 101.2 101.3 102.1 102.2 102.3 103.1 103.2 103.3 103.4 104.1 105.1 105.2 106.1 106.2 107.1 108.1 109.1 110.1 110.2 111.1 111.2 112.1 112.2 113.1 114.1 115.1 116.1 117.1 118.1 119.1 119.2 119.3 120.1 120.2 121.1 123.1 123.2 123.3 124.1 125.1 126.1 126.2 127.1 127.2 128.1 129.1 129.2 129.3 130.1 130.2 130.3 131.1 131.2 131.3 132.1 132.2 132.3 133.1 133.2 134.1 135.1 135.2 136.1 137.1 137.2 138.1 139.1 140.1 140.2 141.1 141.2 141.3 143.1 144.1 144.2 145.1 145.2 145.3 146.1 146.2 146.3 147.1 148.1 148.2 148.3 149.1 150.1 150.2 150.3 150.4 151.1 151.2 152.1 152.2 153.1 153.2 153.3 154.1 154.2 154.3 155.1 156.1 156.2 156.3 156.4 157.1 158.1 159.1 160.1 161.1 162.1 163.1 163.2 163.3 163.4 164.1 165.1 165.2 165.3 166.1 166.2 166.3 167.1 167.2 167.3 168.1 168.2 168.3 169.1 169.2 170.1 170.2 170.3 171.1 171.2 172.1 172.2 172.3 172.4 173.1 174.1 174.2 175.1 175.2 175.3 175.4 176.1 176.2 177.1 177.2 177.3 178.1 178.2 178.3 179.1 179.2 179.3 180.1 180.2 181.1 181.2 181.3 182.1 182.2 183.1 183.2 183.3 184.1 184.2 184.3 185.1 186.1 186.2 187.1 187.2 188.1 188.2 188.3 188.4 189.1 189.2 189.3 190.1 191.1 191.2 192.1 192.2 193.1 193.2 194.1 194.2 195.1 196.1 196.2 197.1 197.2 198.1 199.1 199.2 199.3 200.1 201.1 201.2 202.1 203.1 203.2 204.1 204.2 204.3 204.4 204.5 205.1 205.2 205.3 206.1 206.2 206.3 207.1 208.1 208.2 208.3 209.1 210.1 210.2 210.3 211.1 211.2 211.3 212.1 212.2 212.3 213.1 213.2 214.1 214.2 214.3 215.1 215.2 215.3 216.1 216.2 216.3 216.4 217.1 217.2 217.3 218.1 218.2 218.3 219.1 219.2 220.1 221.1 221.2 221.3 222.1 222.2 222.3 223.1 224.1 224.2 224.3 225.1 225.2 225.3 226.1 227.1 227.2 227.3 228.1 228.2 229.1 229.2 230.1 230.2 231.1 231.2 231.3 231.4 232.1 233.1 233.2 233.3 233.4 234.1 234.2 234.3 234.4 235.1 235.2 236.1 236.2 236.3 236.4 237.1 237.2 237.3 238.1 239.1 239.2 240.1 241.1 242.1 242.2 242.3 243.1 243.2 243.3 243.4 243.5 244.1 244.2 244.3 244.4 245.1 245.2 245.3 245.4 246.1 246.2 246.3 247.1 248.1 249.1 249.2 249.3 250.1 250.2 250.3 250.4 251.1 251.2 251.3 251.4 251.5 252.1 252.2 252.3 253.1 254.1 255.1 256.1 256.2 256.3 256.4 256.5 259.1
Муамар Кадафи Муамар Кадафи (на арабски: معمر القذافي, Муа́ммар ал-Кадда́афи) е либийски военен, полковник и политик. Роден е на 7 юни 1942 г. в района на град Сирт и е де факто ръководител на Либия от 1 септември 1969 година до кончината си през 2011.[3] Председател на Революционното командване на Либия (1969—1977), министър-председател и министър на отбраната на Либия (1970—1972), генерален секретар на Общия народен конгрес (1977—1979). След това се отказва от официалните постове в държавата и се титулува като „Лидер на Революцията“ в официалните изявления на правителството.[4] Като част от управленческата си програма, през 1970-те Кадафи национализира всички частни предприятия, включително селскостопанските площи, петролната индустрия и банките, и позволява развитието само на малък семеен бизнес.[5] По време на управлението си в рамките на няколко десетилетия, той издига своите възгледи за идеалното развитие на социализъм в държавите от Третия свят, формулирайки „трета световна теория“ и нова система на държавно управление, наречена „джамахирия“. В годините, непосредствено след като взема властта, образът му на бунтовник и военен, лявата му политика срещу Запада и срещу колониализмa и несправедливото разпределение на богатствата му дават прякора „арабски Че Гевара“.[6] Предявявайки претенции да бъде наследник на египетския лидер Гамал Абдел Насър като ръководител на панарабисткото и арабското социалистическо движение, между 1972 и 1977 година Кадафи се опитва неведнъж, безуспешно, да обедини Либия с други арабски страни, като Египет, Судан, Сирия и Ирак, с цел формиране на федерация на арабските републики. Кадафи се позиционира и като наследник на Йосип Броз Тито и Джавахарлал Неру в Движението на необвързаните страни и става лидер на тази организация на страните от Третия свят, отхвърлящи както американския капитализъм, така и съветския комунизъм. С годините Кадафи неколкократно променя своята геополитическа ориентация. В началото неговият режим съхранява близостта с Франция, но впоследствие застава на страната на Съюза на Съветските Социалистически Републики (СССР).[7][8] Кадафи последователно се обръща към панарабизма, антикомунизма, просъветската политика, панислямизма, войнствения интервенционизъм и панафриканския пацифизъм, превръщайки се в архитект на Африканския съюз.[5] През 1980-те години е обект на няколко опита за преврат от страна на Съединените щати.[9] През 1979 година той изпраща около 3000 войници в помощ на правителството на Иди Амин в Уганда по време на Угандийско-танзанийската война. В края на 70-те и началото на 80-те години, Кадафи ръководи и военна намеса в Чад, опитвайки се да наложи контрол върху богатата на уранови находища ивица Аузу и да свали чадския диктатор Хисен Хабре. През 1990-те и началото на 2000 г., изоставяйки спонсорството на тероризъм в други страни и програмите си за оръжия за масово поразяване, Кадафи постига реабилитация от западните сили, като страната му от „престъпна държава“ става пълноправен член на т. нар. международна общност, в резултат на което Либия е посетена от водещи политически лица от САЩ, Великобритания, Франция, Италия и Германия. Поради своите разнообразни политически възгледи и управление, Кадафи бива възприеман както като революционен лидер и идеалист, така и като непредсказуем и страховит деспот.[10] С почти 42 години във властта, Кадафи е най-дълго управлявалият арабски ръководител, и сред най-дълго управлявалите ръководители в историята, които не са монарси.[11] На 27 юни 2011 г. Международния наказателен съд издава заповед за арест на Муамар Кадафи за престъпления срещу човечеството. Заповед за арестуване е издадена и за неговия син Саиф ал-Ислам и ръководителя на либийското разузнаване Абдула ал-Сенуси. След избухването на гражданската война се заклева да остане в Либия и да се бие до последно.[12] Муамар Кадафи загива след едномесечни сражения за родния си град Сирт на 20 октомври 2011 година.[13] Съдържание - 1 Ранни години и военна кариера - 2 Военен преврат и управление - 3 Характер и личен живот - 4 Награди и отличия - 5 Библиография - 6 Бележки - 7 Външни препратки Ранни години и военна кариера[редактиране | edit source] Муамар Кадафи е роден през 1940[14] или 1942[15] година в бедуинска шатра на около 30 километра на юг от Сирт в семейство на арабизирани бербери от племето кадафа.[16] Дядо му е убит през 1911 година в сражения с италианските колонисти.[17] Според една от версиите, баща му е бил френски пилот.[18] На 9-годишна възраст започва да посещава ислямско начално училище в Сирт. В този период редица важни събития в арабския свят повлияват на възгледите на младия Кадафи, като израелско-арабският конфликт и идването на власт в Египет на Гамал Абдел Насър, комуто Кадафи се възхищава.[19] Още като млад участва в антиизраелските протести по време на Суецката криза през 1956 година.[20] През 1959 година става политически активист в Сабха, и през 1961 година организира протестна демонстрация срещу оттеглянето на Сирия от Обединената арабска република, което довежда до изключването му от училище.[21][22] Малко след първата демонстрация в Сабха, Кадафи организира второ шествие против монархическия строй в Либия. Организира и демонстрации в подкрепа на алжирската революция. След това се премества в Мисрата, където завършва средното си образование през 1963, наблягайки на изучаването на история.[21][23] През 1965 завършва военен колеж в Бенгази и получава чин лейтенант.[21][14] През 1966 година заминава за допълнителна военна подготовка във Великобритания,[14] където получава званието капитан.[15] Още в колежа Кадафи започва да планира свалянето на монархията в Либия, а загубата на арабските сили от Израел през 1967 допълнително засилват чувствата на арабски национализъм и в него и приближените му. Военен преврат и управление[редактиране | edit source] На 1 септември 1969 година, на 27-годишна възраст, Муамар Кадафи заедно с група приближени офицери организира военен преврат срещу 80-годишния крал Идрис, който в този момент е на лечение в Турция. Неговият наследник, принц Хасан Реда ал-Сануси, е трябвало да се възкачи на престола на 2 септември, когато обявената на 4-ти август абдикация на краля е трябвало да влезе в сила.[24] Принц Хасан е вкаран в затвора след обявяването на страната за република. Вследствие на преврата Кадафи сам се повишава от капитан в полковник. Джамахирията[редактиране | edit source] Непосредствено след идването си на власт Кадафи започва да преустройва Либия според своите виждания. Първоначално близките му отношения с Насър в Египет дават почва по-скоро за развитието на традиционен арабски социализъм, но след смъртта на египетския лидер и охлаждането на отношенията между Египет и Либия по времето на Ануар Садат през 1970-те принуждават Кадафи да приложи своите политически теории на практика. Той измисля нов вид държавно устройство, включващо концепциите на арабския национализъм,[25] държавата на всеобщото благоденствие,[26][27][28] народната демокрация, ислямския морал и патриотизма. Отделно Кадафи включва и някои размишления на руските анархисти Михаил Бакунин и Пьотр Кропоткин. Тази своя система Кадафи нарича „джамахирия“, буквално преведено като „власт на народните маси“. Думата произхожда от арабското дхумхурия (република) и джамахир (маси). На 2 март 1977 година на извънредно заседание на Всеобщия народен конгрес на Либия в град Сабха бива обнародвана Декларацията от Сабха, която провъзгласява налагането на джамахирията като обществен строй, а страната получава названието „Велика социалистическа либийско-арабска народна джамахирия“.[29] Характерното за джамахирията като форма на държавно управление е, че в него участва цялото пълнолетно население на страната, обединено в първични (основни) народни конгреси. Народните конгреси избират свои изпълнителни органи (народни комитети), чиито членове автоматично стават делегати на народните конгресови провинции. Върховният законодателен орган е Всеобщият народен конгрес, а върховният орган на изпълнителната власт — Висшият народен комитет. Кадафи разпуска министерствата и на тяхно място се появяват народни секретариати. Държавни глави няма, тъй като според теорията на джамахирията цялата власт е в ръцете на народа. Към тези структури обаче се прибавят и революционни комитети, които следят за изпълнението на политическата линия в страната. Муамар Кадафи, въпреки че не заема никакви държавни постове, като „ръководител на Революцията“ на практика упражнява силна власт върху революционните комитети, а чрез тях и върху държавната политика. Идеологическите принципи на джамахирията до голяма степен определят външната и вътрешната политика на Либия през целия му период на управление. Вътрешна политика[редактиране | edit source] В първите си години Кадафи се вдъхновява от Египет на Насър и моделира правителството си по подобие на египетската насъристка система. Още отначало той заема силни антизападни позиции и изгонва американските и британските военни контингенти от територията на страната. Кадафи заплашва да изгони и чуждите петролни компании, ако не дадат по-голям процент от печалбата си на либийската държава. Впоследствие петролните компании се съгласяват да делят печалбите от 50:50 на 79:21 в полза на Либия.[30] Кадафи също така изгонва всички италианци (около 20 000[31][32]) през 1970 година[33] и конфискува имуществото им.[34] Това е в съответствие с петте му основни принципа, които той обявява при идването си на власт: изгонване на чуждите военни, национално единство, арабско единство, позитивен неутралитет и забрана на политическите партии.[35] Той сменя християнския календар с мюсюлмански, започващ своето летоброене от годината на смърт на пророка Мохамед.[36][37] Част от месеците с римски имена са преименувани — например август е преименуван на ханибал, а юли — на насър.[38] Новото либийско законодателство е основано на шериата,[39] а алкохолът и хазартните игри биват забранени.[40] През 1973 година Кадафи обявява „културна революция“, включваща пет точки:[41] - анулиране на всички съществуващи закони от времето на монархията; - чистка на политическите опозиционери — консерватори, комунисти, атеисти, членове на „Мюсюлмански братя“, защитници на капитализма и „агенти на западната пропаганда“; - въоръжаване на народни отряди с цел защита на революцията; - административна реформа, съкращаване на размера и правомощията на бюрокрацията; - поощрение на ислямската мисъл и противопоставяне на идеите, противоречащи на нея. Още през 1969 година група офицери организират заговор за свалянето на Кадафи от власт, но египетското разузнаване го уведомява за техните планове.[42] Заради проваления заговор той забранява политическата опозиция и дава високи държавни постове само на семейството си и на най-близките си приближени. От 1971 до 1977 той одобрява само Арабския Социалистически Съюз на Либия да съществува като партия в страната.[43] През 1973 година Кадафи се заема да изгради мрежа за вътрешна сигурност срещу опозицията в страната под формата на т. нар. революционни комитети. Между 10% и 20% от населението е участвало под някаква форма в тази доносническа мрежа,[44] и много опозиционери са обесени, а част от екзекуциите са излъчвани по телевизията.[44] Много ислямски фундаменталисти, особено от групировката Хизбут Тахрир, са екзекутирани.[45] Либийското разузнаване се заема да елиминира и дисиденти в чужбина, като между 1980 и 1987 са убити общо 25 дисиденти в различни държави.[44] Тази политика продължава и до началото на първото десетилетие на 21 век, когато за убийството на един журналист е обявена награда от $1 милион.[46] През 1970-те Кадафи активно превъоръжава Либия. Той закупува танкове, артилерия, изтребители, бомбардировачи и зенитно-ракетни комплекси от СССР. През 1972 година се свързва с Китай и настоява да закупи китайска атомна бомба. Китайците отказват, което принуждава Кадафи да се обърне със същата молба към Пакистан, но пакистанското правителство прекъсва дипломатическите си отношения с Либия преди да се сдобие с ядрено оръжие.[47] Либия впоследствие разработва химически оръжия и се сдобива с балистични ракети тип „Скъд“. През 1980-те се сдобива и с ракети Родон-1 от Северна Корея, които поставят южна Европа в обсега на либийската войска. Увеличените приходи от петрола през 1980-те му позволяват както да натрупа голямо лично състояние,[48] така и да наблегне на развитието на социалния апарат и образованието. Това са и двата основни приоритета в идеологическо отношение на джамахирията. В либийските училища от 1980-те години като основен чужд език се преподава английски,[49] въпреки че е имало и отменен опит английския да бъде заменен с руски през 80-те.[50] През 1980-те години правителството отделя до 20% от държавния бюджет за образование.[51] Кадафи установява планова икономика и обещава „дом за всеки либиец“. Цели градове, чиито жители са обитавали кирпичени колиби, са преместени в нови апартаменти с вода, ток и сателитна телевизия.[52] Последователната политика на Кадафи в социалната област е причина преди началото на гражданската война Либия да има най-високият номинален БВП в Африка,[53] най-високият образователен индекс,[54] най-високият индекс на човешкото развитие,[55] и някои от най-високите показатели по отношение на здравеопазването на континента.[56][57][58] Един от най-значителните проекти, осъществен по времето на Кадафи, е т. нар. Велика ръкотворна река. Това е система от общо 2820 километра подземни тръби и резервоари, които снабдяват с питейна вода големи части от Либия.[59] Това е най-голямото напоително съоръжение в света.[60] Великата ръкотворна река има дневен дебит от 6 500 000 кубични метра, и изпомпва достатъчно количество подземна вода, за да захрани градовете Триполи, Бенгази и Сирт. Друг значим проект на Кадафи е Либийският Национален Проект за Телескоп, който включва изграждането на роботизирана астрономическа обсерватория за 10 милиона евро в пустинята Сахара, със собствена климатизация и метеорологична система, предупреждаваща за пясъчни бури.[61] На 4 март 2008, в унисон с политиката си на отваряне към Запада и реформиране на държавния апарат, Кадафи обявява разпускането на държавната администрация и преразпределянето на петролните приходи директно за народа.[62] В обръщение към народа, предизвикало бурни реакции,[63] Кадафи обявява, че Либия навлиза в нов период на политическо развитие и че ще бъдат насрочени демократични избори за министър-председател с участието на международни наблюдатели. Външна политика[редактиране | edit source] Почти веднага след идването си на власт, Муамар Кадафи, воден от идеите на панарабизма, поема курс към обединение със съседните арабски страни. На 27 декември 1969 се състои среща между Кадафи, египетският президент Гамал Абдел Насър и премиерът на Судан Джафар Нимейри, в резултат на която е подписана „Триполитанска харта“, която посочва главните идеи за обединението на трите страни. На 8 ноември 1970 е приета Декларацията от Кайро относно създаването на Федерацията на арабските републики (ФАР), състояща се от Египет, Либия и Судан. Същата година, Кадафи предлага да се осъществи обединение и с Тунис, но тогавашният президент Хабиб Бургиба отхвърля предложението.[64] На 11 юни 1972 Кадафи призовава мюсюлманите да се борят със САЩ и Великобритания, и заявява подкрепата си за чернокожите революционери в САЩ, за ИРА, и за арабите, които искат да се присъединят към борбата за освобождение на Палестина. На 2 август по време на среща в Бенгази либийският ръководител и египетският президент Ануар Садат се съгласяват да започнат поетапно обединение на двете страни, насрочено да приключи на 1 септември 1973. Кадафи показва по-голям ентусиазъм от Садат, и с цел да окаже натиск върху египетското правителство, той организира 40-хилядно шествие към Кайро, но шествието е спряно на 300 километра от града.[65] Съюзът между Либия и Египет не се случва. Последвалите събития довеждат само до влошаване на египетско-либийските отношения и по-късно прерастват във въоръжен конфликт. През януари 1974 г., Тунис и Либия обявяват сливането си и учредяването на Арабска ислямска република, но референдум по този въпрос не се състои.[64] По време на посещението си в Алжир през май-юни 1978, Кадафи предлага сливане на Либия, Алжир и Тунис.[66] През август 1978 г. по официална покана на либийското ръководство в страната с двама спътници пристига лидерът на ливанските шиити имам Муса ал-Садр, който впоследствие мистериозно изчезва. През 2008, Ливан обвинява Кадафи в заговор за отвличане и незаконно лишаване от свобода на духовния лидер на ливанските шиити, и поисква ареста на ръководителя на Либия.[67] Според ливанските власти полковник Кадафи „спомага за отприщването на гражданската война в Ливан и въоръжения конфликт между религиите“.[68] Либия отрича обвиненията за участие в изчезването на ал-Садр и твърди, че имамът и другарите му са напуснали Либия в посока Италия.[67][68][69] На 13 август 1983, по време на посещението си в Мароко, Муамар Кадафи и мароканският крал Хасан II подписват споразумение за учредяване на Арабско-африкански съюз и съюзна либийско-мароканска държава като първа стъпка към създаването на Велик магребски арабски съюз.[70] На 31 август, на референдум в Мароко 99,97% от гласувалите одобряват договора, а либийския Всеобщ народен конгрес го одобрява единодушно.[70] Подписването на договора ознаменува и края на либийските помощи за антимароканския фронт Полисарио.[70][71] Съюзът се разпада през 1985, когато Либия подписва пакт с Иран, а Кадафи разкритикува политиката на сближаване на мароканския крал със Запада и Израел. Крал Хасан II разваля окончателно съюза през 1986.[64] В същото време падането на режима на Нимейри в Судан довежда до затоплянето на отношенията на тази страна с Либия. Кадафи спира подкрепата си за Суданската народна освободителна армия и приветства новото правителство на генерал Абдел Рахман Суар ал-Дагаба.[72] През 1985 г. Кадафи обявява създаването на „Национално (регионално) командване на революционните арабски сили“ с цел „извършване на въоръжени преврати в реакционните арабски страни и постигането на арабско единство“ и за „унищожаване на посолства, съоръжения и други обекти на САЩ и Израел в страни, провеждащи антилибийска политика“. В следващата година на Международния народен конгрес, състоял се в Либия, полковник Кадафи е обявен за командир на единна панарабска армия и идеологически лидер на освободителните движения по света.[73] Муамар Кадафи посещава Съветския съюз три пъти — през 1976, 1981 и 1986 г. и се среща с Леонид Брежнев и Михаил Горбачов. Кадафи заема твърда позиция спрямо Израел. На 2 март 1970 той се обръща към 35 държави-членки на Организацията за африканско единство с призив за скъсване на отношенията с Израел.[74] През октомври 1973 г. избухва войната Йом Кипур. На 16 октомври Саудитска Арабия, Иран, ОАЕ, Кувейт и Катар едностранно повишават цената на петрола със 17% — до $ 3,65.[75] След три дни в знак на протест срещу подкрепата за Израел във войната, Либия обявява ембарго върху доставките на петрол за САЩ. Саудитска Арабия и други арабски страни последват примера ѝ. Либия бива заподозряна за минирането на Червено море през 1984 г., което довежда до щети по 18 плавателни съда. По време на Угандийско-танзанийската война от 1978-79 година, Либия изпраща 2500 войници в помощ на угандийския диктатор Иди Амин.[76] Около 600 от тях загиват.[77] В последвалите години Кадафи организира тренировъчни лагери за бунтовнически групи от цяла Западна Африка, включително туарегите. През 1981 г., Сомалия прекратява дипломатическите си отношения с Либия, обвинявайки либийския лидер в подкрепа на бунтовническите групировки Демократичен фронт за Спасение и Национални движение на Сомалия.[78] Кадафи финансира и редица бунтовнически и освободителни движения, като Сандинистски фронт за национално освобождение, Фатах, Фронт за освобождение на Мали, СУАПО, ФРЕЛИМО, ЗАНУ, ЗАПУ, Народен фронт за освобождение на Бахрейн и Африкански национален конгрес. Кадафи основава и политическа академия край Бенгази, наречена Световен революционен център.[79] Блез Компаоре от Буркина Фасо и Идрис Деби от Чад са завършили академията, и понастоящем са ръководители на своите страни.[80] Кадафи също обучава и подкрепя Чарлз Тейлър в Либерия, Фодай Санко, основател на Революционния обединен фронт в Сиера Леоне, Менгисту Хайле Мариам в Етиопия и Жан-Бедел Бокаса в Централна Африка. В началото на 1980-те години САЩ обвиняват либийския режим в намеси във вътрешните работи на не по-малко от 45 страни,[81] а заради финансирането на редица екстремистки организации, впоследствие включват Либия в списъка на страните, поддържащи тероризма.[82] В ексклузивно интервю за Вашингтон Поуст, дадено през 2003 г., Кадафи заявява:[83] Подкрепа за екстремистки организации и атентати[редактиране | edit source] Към края на 1970-те и през 1980-те години Муамар Кадафи бива обвиняван в подпомагане не само на бунтовнически, но и на екстремистки и терористични групи с антизападна насоченост,[84] както и в организирането на терористична дейност по света. Част от спонсорираните от него организации са ИРА, ЕТА, Червените бригади[22] и вероятно Японската червена армия.[85] Само на ИРА той изпраща 300 тона експлозиви и оръжия, както и втора пратка със 120 тона оръжия, която бива засечена и спряна от Франция.[86] През 1985 той обявява, че ще спонсорира тези групировки докато европейските страни не спрат да оказват подкрепа на либийските дисиденти в чужбина. Кадафи спонсорира екстремистки групировки и в други страни, като например Филипините[84][87] и Индонезия, финансира управляващата партия на Вануату[88] и Работническата революционна партия на Нова Зеландия,[89][90] и прави опити да радикализира аборигените и арабите в Австралия[89] и маорите в Нова Зеландия.[88] Кадафи развива и връзки с колумбийската ФАРК, но не ги спонсорира и подкрепя открито.[79][80] През 1986 година либийски агенти организират бомбен атентат в дискотека „Ла Бел“ в Западна Германия. Дискотеката е посещавана най-вече от американски войници, и при бомбеният атентат загиват трима души, а 229 са ранени. Либийското разузнаване уведомява правителството на ГДР и поема отговорност за атентата, но съобщението е прихванато от американските тайни служби. В отговор администрацията на президента Роналд Рейгън разпорежда срещу резиденцията на Кадафи — Баб ал-Азизия в Триполи да бъде проведен въздушен удар (Операция Елдорадо каньон). Кадафи е предупреден от председателя на съвета на министрите на Италия Бетино Кракси един ден преди въздушния удар,[91] и Кадафи напуска резиденцията и се спасява. Извършителите на атентата са осъдени от германските власти след обединението на Германия през 1990 година.[92] В отговор на въздушните удари Кадафи започва да полага още повече усилия да упражнява терор над американски граждани и да саботира интересите на САЩ. Той започва да финансира ислямската организация от Детройт „Нация на исляма“, която през 1986 бива уличена в заговор да взриви няколко правителствени сгради в САЩ.[93] Същата година либийското правителство подновява и сътрудничеството си с ИРА в отговор на политиката на британското правителство да дава въздушното си пространство за американски бойни самолети.[94] Атентатът над Локърби обаче е най-известният от серията терористични нападения, извършени от Либия в този период. На 21 декември 1988 г. самолет на американската компания „Пан Ам“ — полет 103, експлодира във въздуха над Локърби, Шотландия. Загиват 270 души от 21 страни, включително 11 жители на Локърби. Повечето от пътниците са американски граждани, а четирима от тях са агенти от американските тайни служби, което поражда редица конспиративни теории около инцидента.[95] Обвинени за атентата са двама либийски граждани — Абделбасет ал-Меграхи и Ламин Халифа Фхима, който впоследствие е оправдан.[96] Кадафи разпорежда и взривяването на друг самолет — полет 772 на френската авиокомпания UTA от Бразавил до Париж, при който загиват 170 души.[22] Чадско-либийски конфликт[редактиране | edit source] Либийското вмешателство в Чад започва още по времето на крал Идрис, който спонсорира бунтовнически групировки в северната част на страната, но до военни действия се стига едва по времето на Кадафи. През 1973 година той анексира ивицата Аузу.[97] През 1980 година чадският президент Гукуни Уедеи обявява обединяването на Чад и Либия.[98] Уедеи и Кадафи публикуват съвместно комюнике в което посочват, че Чад и Либия се споразумяват да работят за осъществяването на пълно обединение на двете страни.[99] Заради последвалите събития обединението не се случва. След намесата на ОАЕ в конфликта на 16 ноември 1981 либийските войски са принудени да напуснат Чад. След завръщането на либийските войници Кадафи обявява, че армията му е убила 3000 „врагове“ и са загинали 300 либийци, но други източници посочват много по-голям брой жертви за Либия. Без подкрепата на либийските сили Уедеи не е в състояние да спре настъплението на Хабре, който през юни 1982 достига Нджамена и сваля неговото правителство. През лятото на 1983 г. либийската армия отново се намесва в конфликта, но този път Уедеи е в ролята на бунтовнически ръководител срещу централната власт, водена от Хабре. Последвалата намеса на френски и заирски войски фактически довежда до разделянето на страната на две части, като либийските и бунтовническите сили владеят територията на север от 16-тия паралел. В съответствие със споразумение за взаимно оттегляне от Чад, Франция оттегля войските си през ноември 1984 г., но Либия не изпълнява своята част от споразумението и остава в Чад. През 1987 г. чадските войски с подкрепа от Франция настъпват на север и нанасят редица поражения на либийските войски, и дори навлизат на либийска територия, където нападат военновъздушната база Маатен ес-Сара. Скоро след този разгром Кадафи и чадското правителство подписват споразумение за примирие. Либия загубва 7500 войници и оборудване на стойност $1,5 милиарда, а Чад губи едва 1000 от своите бойци. Въпросът за териториалната принадлежност на ивицата Аузу е разрешен при среща на Международния съд в Хага, който през 1994 г. се произнася в полза на Чад, и Либия окончателно изтегля войските си от региона. Отваряне към Запада и разоръжаване[редактиране | edit source] През 1980-те години ООН налага санкции на Либия заради участието ѝ в терористична дейност и опитите да разработва оръжия за масово поразяване. След разпадането на СССР Кадафи и либийското ръководство започват да преосмислят външната политика Либия и дават началото на дълъг процес на затопляне на отношенията със Запада.[100] Кадафи променя позицията си по отношение на атентата в Локърби, а Нелсън Мандела започва преговори със САЩ от негово име и убеждава Кадафи да предаде двамата атентатори на шотландския съд. Единият от агентите е оправдан, а другият — Абделбасет ал-Меграхи, получава доживотна присъда.[101] Заради съдействието на Кадафи ООН частично сваля санкциите над Либия през 2001 година. Той също така се съгласява да изплати $2,7 млн. обезщетения на близките на жертвите и изплаща сумите до 2003 година. Същата година Великобритания и България съвместно подават резолюция, с която санкциите на Либия да бъдат свалени напълно.[102] През 2004 тогавашният премиер на Либия Шукри Ганем обявява, че Кадафи просто „плаща за мира“ и поема отговорността за атентата само формално.[103] През 1990-те започва и сътрудничество със западните тайни служби, най-вече ЦРУ и МИ-6 в борбата срещу ислямския фундаментализъм. През 1998 година Либия издава заповед за арест на Осама бин Ладен.[104] Кадафи заклеймява атентатите от 11 септември и се включва на страната на САЩ в международната война срещу тероризма. Малко след свалянето на Саддам Хюсеин от власт по време на войната в Ирак през 2003 година, либийското правителство обявява прекратяването на всички програми за оръжия за масово поразяване.[105] През 2004 година Тони Блеър се среща с Кадафи и го обявява за съюзник на Великобритания в борбата срещу международния тероризъм, и лобира за петролна сделка между Либия и Royal Dutch Shell на стойност $500 милиона. Приблизително по същото време САЩ възстановяват дипломатическите си отношения с Либия и я изваждат от списъка на страните, поддържащи тероризма.[106] В страната са допуснати оръжейни инспектори,[107] които потвърждават, че Либия разполага с 23 тона отровен газ. През 2007 година приключва процесът срещу българските лекари, след като представители на Европейския съюз заявяват, че освобождаването на лекарите е необходимо условие за нормализиране на отношенията между Либия и ЕС. Малко след връщането на медиците в България френският президент Никола Саркози посещава Кадафи, и сключва редица двустранни споразумения, включително за построяването на ядрена инсталация за обезсоляване на морска вода.[108] Следващата година Кадафи се среща и с Владимир Путин, а двамата обсъждат създаването на руска военна база в Либия.[109] През 2008 година той се среща със Силвио Берлускони и Кондолиза Райс, като при втората среща се съгласява да изплати напълно обезщетенията на близките на жертвите от атентата в Ла Бел, Локърби и на двамата американски граждани, загинали при взривяването на френския самолет над Нигер. В отговор Джордж Буш възстановява имунитета на либийското правителство срещу съдебни процеси, свързани с подкрепа на терористична дейност.[110] През 2009 година Кадафи присъства на срещата на Г-8 в Италия, където, в нарушение на протокола, Силвио Берлускони лично го кани да седне до него.[111][112][113][114] Кадафи се среща и с Джон Маккейн и Барак Обама. През 2010 се съгласява да изплати и $3,2 милиарда пострадали от атаки на ИРА през 1980-те години.[115] Панафриканизъм[редактиране | edit source] Характерно за Кадафи е застъпването на идеята за арабско и африканско единство, където Либия да играе лидерска роля. Плод на тези усилия е създаването на Африканския съюз в опит да следва примера на европейска интеграция. През 1998 година Кадафи окончателно изоставя панарабистките си идеи. По отношение на този въпрос, той казва:[116] През 2009 година той организира форум на всички африкански крале и принцове в Уганда, но угандийското правителство го отменя от съображения за сигурност и опасения, че подобна среща може да доведе до вътрешна нестабилност.[117] Кадафи често е наричан от африканските политици „крал на кралете“ заради обширното си влияние на континента и дългогодишното си управление.[118] В периода 2 февруари 2009 — 31 януари 2010 г. е избран за председател на Африканския съюз.[119] На общо събрание на ръководителите на съюза той казва, че ще продължи да настоява „суверенните ни нации да сформират Съединени африкански щати“.[120] Гражданска война[редактиране | edit source] На 17 февруари 2011 година в Либия избухват протести срещу управлението на Кадафи, под влиянието на революциите в арабските страни. Протестите бързо набират сила, и скоро голяма част от страната изпада в хаос.[121] Кадафи се опитва да възвърне контрола на правителството в размирните зони по военен път, използвайки войски срещу протестиращите. Надигащата се вълна от въоръжени бунтовници започва да установява свой контрол върху много от размирните градове в източна Либия, а Кадафи ги обявява за поддържани от Саудитска Арабия и Ал-Кайда екстремисти, които са „дрогирани“.[122] Много от войниците в либийската армия дезертират и се присъединяват към бунтовническата вълна, в отговор на което Кадафи вкарва в страната наемници от Африка,[123] Сърбия,[124][125][125][126] Беларус[127][128] и Украйна. В знак на протест срещу използването на въоръжените сили срещу протестите, много дипломати и министри напускат Кадафи и минават на страната на бунтовниците.[121] След бързо настъпление на въстаническите войски из Либия, Кадафи успява да си върне контрола над почти цяла Либия. Малко преди войските му да навлязат в Бенгази, центърът на протестните действия, ООН гласува резолюция 1973, налагаща забранена за полети зона над страната с цел да се защити цивилното население от въздушни удари.[129] В следващите месеци НАТО активно подпомага бунтовническата офанзива от въздуха, нанасяйки въздушни удари по редица цели в Либия. Русия и Китай се въздържат от гласуване на резолюцията и отказват да подкрепят коалицията.[130] Международният съд определя бомбардировките над протестиращите тълпи като „престъпления срещу човечеството“.[131] На 27 юни 2011 по тези обвинения Международният съд издава заповед за арест на Кадафи, на сина му Саиф ал-Ислам и на шефа на разузнаването Абдула ал-Сенуси.[132][133] Кадафи изгубва признанието на редица страни заради тези обвинения. В края на август 2011 бунтовниците достигат до Триполи, и след няколко дни сражения завземат почти изцяло града, включително резиденцията на Кадафи. Част от семейството му впоследствие избягва в съседните страни, а до есента единствените градове под контрола на джамахирията остават Сирт и Бани Уалид. След едномесечни тежки сражения Сирт е превзет. На 20 октомври 2011 г. Муамар Кадафи е заловен ранен, при опит да напусне Сирт. По първоначални данни умира от прострелна рана. По-късно ръководителят на Преходния съвет Махмуд Джибрил казва, че Кадафи е бил измъчван и убит под натиск от определени страни, за да „останат тайните му с него“. Преходният национален съвет не е издавал заповед за убийството му.[134] Синът му Мутасим загива в боевете. Погребан[135][136] на 25 октомври 2011 г., заедно със сина си Мутасим и министъра на отбраната Абу Бакр Юнис, в пустинята, някъде в южната част на страната. Характер и личен живот[редактиране | edit source] Муамар Кадафи е известен с непредвидимото си и ексцентрично поведение. По време на посещенията си в Рим, Лондон, Москва, Париж и Ню Йорк, той пренася бедуинската си палатка и винаги отсяда в нея.[137][138][139][140][141] Облича се в екстравагантни костюми с традиционни африкански и бедуински мотиви, и обича да носи скъпи слънчеви очила. От 1980-те години насам той не пътува в чужбина без своята гвардия от „амазонки“ — специално обучени млади жени, дали обет да защитават живота му. По време на едно от посещенията си в Италия през 2009 година, той плаща на агенция за модели да намери 200 млади жени, които да присъстват на негова лекция, в която ги призовава да приемат исляма.[142] Заради бурния му нрав западните медии дълго време спекулират, че той е болен от биполярно разстройство или шизофрения. Роналд Рейгън го нарича „бясното куче на Близкия изток“.[6] Ануар Садат го определя като „неуравновесен и незрял“, а Джафар Нимейри го нарича „зъл“. Фидел Кастро го нарича „безразсъден“, но казва, че „ако устои и не се пречупи под натиска [на бунтовниците и НАТО], ще остане в историята като един от великите арабски ръководители“.[143] Самият Кадафи възприема себе си като интелектуалец и философ.[144] Той е оцелял след множество опити за покушение. През 1969 година Великобритания планира да го убие и да възстанови монархията, но САЩ оказват натиск, считайки Кадафи за анти-марксист и заговорът не е изпълнен. През 1976 година сам нападател стреля срещу него, но нито един от изстрелите не го улучва. През 1981 Франция също планира покушение срещу Кадафи, но планът е изоставен след края на мандата на Валери Жискар д'Естен. През 1993 година близо 2000 войници от племето уарфала планират да свалят и убият Кадафи, но въстанието е смазано чрез въздушни удари, при което загиват хиляди. Три години по-късно ислямисти нападат колоната от автомобили на Кадафи близо до Сирт, но без успех. Последният опит е през 1998 година, когато ислямски фундаменталисти отново откриват огън срещу неговият автомобил. Една от амазонките на Кадафи се жертва, заставайки на пътя на куршумите и спасява живота му. Според очевидци Кадафи бива ранен в бедрото.[145] През 1969 година Кадафи се жени за Фатиха ал-Нури, от която има един син. Двамата се развеждат през 1970. През 1971 той се жени са Сафия Фаркаш, която е с унгарски произход.[146] Има общо осем биологични деца, от които 7 са синове: - Мохамед Кадафи (р. 1970) е единственото му дете от първия брак. Мохамед ръководи олимпийския комитет на страната и е пленен за кратко по време на битката за Триполи през 2011 година, след което успява да избяга. - Саиф ал-Ислам Кадафи (р. 1972) е архитект и е възприеман от мнозина като потенциален наследник. Той е с умерени политически виждания и е лице на диалога между Либия и Западния свят. През 2006, след противоречия с баща си, напуска за кратко Либия. - Саади Кадафи (р. 1973) е професионален футболист. - Ханибал Муамар Кадафи (р. 1975) е бивш служител на една от големите либийски компании за износ на петрол. Известен е с няколко инцидента в чужбина — нападение над италиански полицаи през 2001 година, шофиране в пияно състояние през 2004 година, и побой над приятелката си в Париж през 2005.[147] През 2008 е арестуван в Швейцария заради сбиване. - Аиша Кадафи (р. 1976) е единствената дъщеря на Муамар. По професия е адвокат. - Ал-Мутасим Билах Кадафи (р. 1977) е военен офицер в либийската армия. Убит при отбраната на Сирт през октомври 2011. - Саиф ал-Араб Кадафи (р. 1982) е командир в либийската армия. Счита се за загинал при бомбен удар на 30 април 2011, но потвърждение за смъртта му няма. - Хамис Кадафи (р. 1983) е офицер в либийската армия, ръководител на елитната бригада „Хамис“. През 2011 е обявен за загинал при бунтовническия нападения няколко пъти, но потвърждение за смъртта му няма. Муамар Кадафи осиновява две други деца — Хана и Милад.[148][149] Информацията около Хана Кадафи е противоречива — някои сведения посочват, че тя е убита при американския бомбен удар през 1986. Възможно е тя да не е загинала, или да е загинала и Кадафи да осиновява друга дъщеря, на която дава същото име.[150] Очевидно тя не е била убита при въздушното нападение, тъй като години по-късно се появяват нейни снимки и информация, че тя работи като лекар в болница в Триполи.[151] Шуреят на Кадафи — Абдула ал-Сенуси, е началник на военното разузнаване на Либия.[152] Награди и отличия[редактиране | edit source] - Български - Орден "Стара планина" с лента (през 1978 г.) - Почетен гражданин на София и почетен златен знак на София (от 16 юни 1978, почетният знак е отнет на 15 май 2007[153]) - Почетен знак "Ключ на град Варна" със златната значка (от 1983 г.) - Почетен гражданин на Сливен и златна значка на града с лента (от 1983 г.) - Други - Белградският университет „Мегатренд“ на тържество в град Сабха го удостоява на 28 февруари 2007 с титлата „доктор хонорис кауза“[6] за „борбата му в защита на човешките права за свобода и независимост, на правото за власт на народите, благосъстояние и съпротива и на вечната световна ценност на „Зелената книга“ и мощта на Джамахирията“. Според либийската информационна агенция „Джана“ почетната титла „доктор на науките“ от университета „Мегатренд“ се прибавя към десетината докторски титли, с които либийският ръководител е удостоен от множество големи университети от цял свят[154]. Библиография[редактиране | edit source] - Simons, Geoff (2004). Libya and the West: From Independence to Lockerbie. Tauris. - Pollack, Kenneth M. Arabs at War: Military Effectiveness, 1948–1991. University of Nebraska Press. - Metz, Helen Chapin (2004). Libya. US GPO. ISBN 1-4191-3012-9. http://lcweb2.loc.gov/frd/cs/lytoc.html. Бележки[редактиране | edit source] - ↑ Преходният национален съвет на Либия обяви страната за напълно освободена от режима на Муамар Кадафи.. // bnews.bg, 23 окт 2011 г.. - ↑ he day of the death of ousted Libyan leader Muammar Gaddafi, who Libya's transitional government said was killed on Thursday, is a historic one for the Libyan people, the U.N. chief said.. // Reuters, 20 October 2011. - ↑ The World Factbook — CIA - ↑ Държавен департамент на САЩ - ↑ а б Muammar al- Gaddafi CIDOB - ↑ а б Los crímenes de Gadafi. ABC - ↑ La URSS refuerza su poderío militar en Libia. Ел Паис 1977 'La Unión Soviética ha reforzado su presencia militar en Libia mediante el estacionamiento de aviones de bombardeo de gran autonomía, construyendo aeropuertos y carreteras y sistemas de alarma y de defensa aérea' - ↑ La URSS asegura que honrará sus compromisos con Libia. Ел Паис 1986 - ↑ Centro de Estudios Internacionales de Barcelona (CIDOB) - ↑ BBC, 28 август 2009, Gaddafi: de paria a bienvenido - ↑ Charles Féraud, "Annales Tripolitaines", ("Al Hawliyat Al Libiya"), Tripoli, Libya, vol. 3, стр.797. - ↑ Defiant Gaddafi vows to die as martyr, fight revolt, Ройтерс, 22 февруари 2011 - ↑ Кадафи е убит, Днес.бг, 20 октомври 2011 - ↑ а б в ((ru)) Каддафи Муамар. - ↑ а б ((ru)) Каддафи Муамар. Биографический указатель. // ХРОНОС. - ↑ ((en)) Qadhafi and the Revolutionary Command Council. // Country Studies. - ↑ http://www.newsy.com/videos/amid-unrest-gaddafi-vows-death-before-resignation/ - ↑ ((en)) Aidan Lewis. Profile: Muammar Gaddafi. // BBC News, 28 August 2009. - ↑ http://news.bbc.co.uk/1/hi/world/africa/434599.stm - ↑ а б в {{{title}}}. - ↑ а б в Eugénie Bron. Kadhafi : de la monarchie à la monarchie révolutionnaire. - ↑ Каддафи — правитель Ливии. Сын бедуина — отец нации - ↑ Royal Ark - ↑ The Green Book, Third Volume "The Social Basis of the Third World Theory", The Nation. // Mathaba.net. Посетен на 14 February 2010. - ↑ The Green Book, Second Volume "The Solution of the Economic Problem", Need. // Mathaba.net. Посетен на 14 February 2010. - ↑ The Green Book, Second Volume "The Solution of the Economic Problem", Housing. // Mathaba.net. Посетен на 14 February 2010. - ↑ The Green Book, Second Volume "The Solution of the Economic Problem", Income. // Mathaba.net. Посетен на 14 February 2010. - ↑ ((ru)) Александр Сканави. В Ливии отмечают 30 лет со дня провозглашения народовластия. - ↑ http://news.google.com/newspapers?id=yXBRAAAAIBAJ&sjid=Aw8EAAAAIBAJ&pg=7216,2358896&dq=gaddafi+oil+revenue+60+foreign+corporations&hl=en - ↑ ((en)) ВItalians plan to see Libya once again. // The New York Times, October 22, 2004. - ↑ ((ru)) В память об итальянском вторжении Ливия отрезала себя от внешнего мира. - ↑ Libya cuts ties to mark Italy era.. BBC News. 27 October 2005. - ↑ ((ru)) Каддафи завершил “исторический” визит в Италию. - ↑ Ливийская революция. - ↑ ((en)) Ливия: краткая справка. // Русская служба Би-би-си. - ↑ Hagger, Nicholas. The Libyan Revolution: Its Origins and Legacy. Winchester, UK, O Books, 2009. с. 109. - ↑ ((ru)) Ливия. - ↑ ((en)) Muammar al-Qaddafi. // Encyclopædia Britannica. - ↑ ((en)) Libya. The Cultural Revolution. // www.country-data.com. - ↑ The Green Book, Third Volume "The Social Basis of the Third World Theory", The Social Basis of the Third World Theory. // Mathaba.net. Посетен на 14 February 2010. - ↑ http://news.scotsman.com/world/Former-PM-is-latest-senior.6822266.jp - ↑ а б в Mohamed Eljahmi. Libya and the U.S.: Qadhafi Unrepentant. // The Middle East Quarterly, 2006. - ↑ http://www.dailymail.co.uk/debate/article-1192494/More-make-hair-dye-40-virgin-bodyguards-Gaddafi-murderous-menace.html - ↑ Bright, Martin. Gadaffi still hunts 'stray dogs' in UK. // The Guardian. UK, 28 March 2004. - ↑ Libya Has Trouble Building the Most Deadly Weapons. // The Risk Report Volume 1 Number 10 (December 1995). - ↑ Lesson from Libya: Despotism, Poverty and Risk. // Reuters, March 4, 2011. - ↑ Avi Arditti. English Teaching in the Arab World: Insights From Iraq and Libya. // Voice of America, 2007. - ↑ Helen Chapin Metz. Libya: A Country Study- Education. // US Library of Congress, 1987. - ↑ Статистика за либийското образование - ↑ Salak, Kira. Libya: The Land of Cruel Deaths. // kirasalak.com, 2008. Посетен на 29 August 2011. - ↑ Report for Selected Countries and Subjects - ↑ Human Development Report 2009 - Education index - ↑ http://hdr.undp.org/en/media/Lets-Talk-HD-HDI_2010.pdf - ↑ World Population Prospects, the 2010 Revision - ↑ ftp://ftp.fao.org/docrep/fao/012/i0876e/i0876e05.pdf - ↑ https://www.cia.gov/library/publications/the-world-factbook/fields/2102.html - ↑ Watkins, John. Libya's thirst for 'fossil water'. // London, BBC News, 18 March 2006. Посетен на 14 February 2010. - ↑ Guinness World Records 2008 Book. - ↑ 卡扎菲千万美元定购望远镜 可能安装在沙漠深处(组图). // 东方军事, 6 January 2005. Посетен на 27 July 2008. - ↑ Libya: Ministries Abolished. // Carnegieendowment.org. Посетен на 14 February 2010. - ↑ Passed to the Telegraph by WikiLeaks 9:38PM GMT 31 Jan 2011. Al-Qadhafi Suggests Libyan Elections May Be In The Offing. // London, Telegraph, 2011-01-31. - ↑ а б в ((en)) Clyde R. Mark. 93109: Libya. // www.fas.org, December 19, 1996. - ↑ The Middle East and North Africa. Routledge, 2003. - ↑ История Ливии. XX век. Институт востоковедения РАН, 1999. - ↑ а б ((ru)) Gaddafi charged for cleric kidnap. // BBC, 27 August 2008. - ↑ а б ((ru)) В.В. Куделев. Ситуация в Ливии: август 2008 года. // Институт Ближнего Востока, август 2008 года. - ↑ Кадафи на съд - ↑ а б в The Middle East and North Africa 2003. Routledge, 2002. - ↑ ((en)) JOSEPH R. GREGORY. Hassan II of Morocco Dies at 70; A Monarch Oriented to the West. // The New York Times, July 24, 1999. - ↑ ((en)) Libya — Sudan. // Country Studies. - ↑ История Ливии. XX век. Институт востоковедения РАН, 1999. - ↑ История Ливии. XX век. Институт востоковедения РАН, 1999. - ↑ ((en)) Сергей Минаев. Пусть сильнее грянет баррель!. // Журнал "Коммерсантъ Власть", 29.08.2005. - ↑ Kenneth M. Pollack, Arabs at War: Military Effectiveness 1948-91, University of Nebraska Press, Lincoln and London, 2002, стр.369-373, ISBN 0-8032-3733-2 - ↑ Joseph T. Stanik. El Dorado Canyon: Reagan's undeclared war with Qaddafi. 2003. - ↑ ((en)) Somalia Relations with Arab Countries. // Country Studies. - ↑ а б Douglas Farah. Harvard for Tyrants. // The Foreign Policy, 4 March 2011. - ↑ а б James Day. Revealed: Colonel Gaddafi's school for scoundrels. // Metro, 15 March 2011. - ↑ ((en)) Dedicated Troublemaker. - ↑ ((en)) Chronology of U.S.-Libyan Relations, 1786-2008. // www.america.gov. - ↑ ((en)) On Saddam, Lockerbie, Bin Laden And Peace. // The Washington Post url=http://www.washingtonpost.com/ac2/wp-dyn/A41436-2003Jan11?language=printer, , January 12, 2003. - ↑ а б St. John, Ronald Bruce. Libyan terrorism: the case against Gaddafi. // Contemporary Review. 1 December 1992. - ↑ ((en)) ROBERT PEAR. Again Reports Libyan Role in Terrorism. // The New York Times, January 19, 1989. - ↑ Sinn Fein in Gaddafi U-turn: Despot who backed IRA denounced by republicans, Liam Clarke, Belfast Telegraph, 23 février 2011 - ↑ Geoffrey Leslie Simons. Libya: the struggle for survival. с. 281. - ↑ а б A Rogue Returns. // AIJAC, February 2003. - ↑ а б Dictator's useful idiots happy to take his money. // The Australian. 24 February 2011. - ↑ Qaddafi, Vanessa Redgrave, and Their Adventures. // The Weekly Standard, 8 March 2011. - ↑ Italy Warned Libya of Bombing, Saved Qaddafi's Life, 30 октомври 2008 - ↑ Flashback: The Berlin disco bombing. BBC на 13 ноември 2001. - ↑ Yossef Bodansky. Target America & the West: terrorism today. с. 301–303. - ↑ http://www.independent.co.uk/news/uk/libya-will-not-arm-ira-again-gaddafi-aide-says-1414984.html - ↑ Flight from the truth. // Guardian. Посетен на 8 September 2008. - ↑ Fhimah was found "not guilty". - ↑ La Libye face à la France au Tchad : qui perd gagne ?, R. Otayek - ↑ Alain Fogué Tédom, Enjeux géostratégiques et conflits politiques en Afrique noire, éd. - ↑ ((en)) Libyan Intervention in Chad 1980-81. // www.onwar.com. - ↑ Blair, David. Profile: Muammar Gaddafi, Libyan Leader at time of Lockerbie Bombing. // The Daily Telegraph. UK, 13 August 2009. Посетен на 14 April 2011. - ↑ Analysis: Lockerbie's long road. // London, BBC News, 31 January 2001. Посетен на 21 September 2008. - ↑ Libya completes Lockerbie payout. // London, BBC News, 22 August 2003. Посетен на 5 March 2005. - ↑ Radio 4 - Today Programme Iraq Report. - ↑ Richburg, Keith B.. Gaddafi’s Libya reminds U.S. it issued the first bin Laden arrest warrant. // The Washington Post, 5 May 2011. - ↑ Gadhafi: Iraq war may have influenced WMD decision — CNN. - ↑ U.S. to renew full ties with Libya. // London, BBC News, 15 May 2006. Посетен на 14 February 2010. - ↑ Libya Has Trouble Building the Most Deadly Weapons. // The Risk Report 1 (10). December 1995. - ↑ Sarkozy signs deals with Gaddafi. // London, BBC News, 25 July 2007. Посетен на 14 February 2010. - ↑ Libya to discuss hosting Russian base. // Financial Times. - ↑ Libya compensates terror victims. // London, BBC News, 31 October 2008. Посетен на 1 November 2008. - ↑ Gaddafi comes in from the cold. // Express.co.uk, 11 July 2009. Посетен на 14 February 2010. - ↑ Gaddafi meets Obama in Aquila. // Afriquejet.com, 1 July 2009. Архив на оригинала от 12 August 2010. Посетен на 14 February 2010. - ↑ Feeing the hungry to changing the climate – what the G8 did for us. // Euronews.net, 28 June 2009. Посетен на 14 February 2010. - ↑ Storica stretta di mano fra Obama e Gheddafi. // Unionesarda.ilsole24ore.com, 10 July 2009. Посетен на 14 February 2010. - ↑ Libya's Gaddafi to pay billions for IRA atrocities | Irish News. // IrishCentral. - ↑ Libya's Gaddafi turns attention to black Africa - ↑ Uganda bars Gaddafi kings' forum. // London, BBC News, 13 January 2009. Посетен на 14 February 2010. - ↑ Gaddafi: Africa's king of kings. // London, BBC News, 29 August 2008. Посетен на 14 February 2010. - ↑ Кадафи бе избран за председател на Африканския съюз, Дневник, 2 февруари 2009 - ↑ Gaddafi vows to push Africa unity. // London, BBC News, 2 February 2009. Посетен на 3 February 2009. - ↑ а б Libya protests: Pressure mounts on isolated Gaddafi. // BBC News. 23 February 2011. Посетен на 23 February 2011. - ↑ http://arabnews.com/saudiarabia/article283687.ece - ↑ Gadhafi Battles to Hang On. // The Wall Street Journal. 22 February 2011. Посетен на 22 February 2011. - ↑ Defying Gadhafi's Crackdown; Analysis With Dr. Drew Pinsky; Interview With Kevin Smith. - ↑ а б Text message from a house in Libya: We are being slaughtered here. // The Telegraph India, 23 February 2011. - ↑ Is Gaddafi turning to foreign mercenaries?. // Trust, 24 February 2011. - ↑ Norton-Taylor, Richard. Libya received military shipment from Belarus, claims EU arms watchdog. // The Guardian. UK, 1 March 2011. - ↑ Serbian TV broadcasts exclusive Gaddafi interview - ↑ Libya: UN approves no-fly zone as British troops prepare for action. // The Telegraph. London, 17 Mar 2011. Посетен на 18 May 2011. - ↑ Security Council Approves 'No-Fly Zone' over Libya, Authorizing 'All Necessary Measures' to Protect Civilians, by Vote of 10 in Favour with 5 Abstentions. // Security Council 6498th Meeting (Night). United Nations Security Council, 17. Посетен на 17 July 2011. - ↑ Libya: Strategy of scorched earth, desire for widespread and systematic elimination. // International Federation for Human Rights, 24 February 2011. - ↑ Matt Steinglass. ICC issues arrest warrant for Gaddafi. // Financial Times (FT.com), 28. Посетен на 16 July 2011. - ↑ War crimes court issues Gaddafi arrest warrant. // The Guardian, 27. Посетен на 16 July 2011. - ↑ Too many powers wanted Gaddafi dead - NTC head, RT, 26 март 2012 - ↑ Gaddafi buried in secret desert location. // reuters, 25 October 2011. - ↑ Погребаха Кадафи на неизвестно място - ↑ Gadaffi's tent finds home on Donald Trump's estate M&G - ↑ Moammar Gadhafi Won't Stay in Bedford Tent After All – ABC News. // Abcnews.go.com, 23 September 2009. Посетен на 28 February 2011. - ↑ Ed Pilkington in New York. New Jersey town outraged over upcoming Gaddafi visit. // Guardian. UK, 25 August 2009. Посетен на 14 February 2010. - ↑ Battle, Pat. Gadhafi Cast Out of Garden (State): Source. // Nbcnewyork.com, 28 August 2009. Посетен на 14 February 2010. - ↑ O'Connor, Anahad. Qaddafi Cancels Plans to Stay in New Jersey. // The New York Times. 29 August 2009. Посетен на 28 February 2011. - ↑ Europe should convert to Islam: Gaddafi. // The Times of India. 31 August 2010. Посетен на 30 August 2010. - ↑ Fidel Castro: If Gaddafi resists he will enter history as one of the great figures of the Arab nations. - ↑ BBC News — Profile: Muammar Gaddafi. - ↑ Gaddafi's motorcade ambushed. // The Herald (Glasgow), 12 June 1998. Посетен на 29 August 2011. - ↑ Charkow, Ryab. Moammar Gadhafi and his family. // CBC News. 22 February 2011. Посетен на 22 February 2011. - ↑ Bremner, Charles. Hannibal gives Gaddafi a bad name. // The Times. London, 4 February 2005. Посетен на 13 May 2010. - ↑ Saif al-Islam al-Gaddafi v. The Daily Telegraph. Посетен на 9 August 2008. - ↑ The Gaddafi family tree, BBC News, 21 February 2011 - ↑ Dental records for Hana Gaddafi reopen mystery of Libyan leader's daughter |. - ↑ The Irish Times, 26 August 2011 here [2] and here [3] - ↑ Ian Black Middle East editor. Gaddafi's confidant is Abdullah Senussi, a brutal right-hand man. // The Guardian. UK, 22 February 2011. Посетен на 22 February 2011. Външни препратки[редактиране | edit source]
1.1 2.1 2.2 3.1 3.2 4.1 5.1 6.1 7.1 8.1 9.1 10.1 11.1 12.1 13.1 14.1 15.1 16.1 17.1 18.1 18.2 19.1 19.2 21.1 22.1 22.2 22.3 23.1 23.2 24.1 24.2 25.1 26.1 26.2 27.1 27.2 27.3 28.1 29.1 29.2 31.1 32.1 32.2 32.3 32.4 32.5 32.6 32.7 33.1 33.2 34.1 34.2 34.3 35.1 36.1 37.1 38.1 38.2 38.3 38.4 39.1 39.2 39.3 39.4 40.1 40.2 40.3 40.4 41.1 41.2 41.3 41.4 41.5 42.1 42.2 42.3 42.4 43.1 44.1 45.1 45.2 45.3 46.1 48.1 48.2 48.3 48.4 48.5 49.1 49.2 49.3 50.1 50.2 50.3 50.4 50.5 51.1 52.1 52.2 52.3 53.1 53.2 54.1 54.2 54.3 56.1 56.2 56.3 56.4 57.1 57.2 57.3 57.4 58.1 59.1 60.1 61.1 62.1 63.1 63.2 64.1 65.1 66.1 67.1 69.1 70.1 70.2 70.3 71.1 71.2 72.1 73.1 74.1 75.1 75.2 76.1 77.1 77.2 77.3 77.4 77.5 78.1 78.2 78.3 78.4 79.1 79.2 79.3 79.4 80.1 81.1 81.2 82.1 83.1 83.2 84.1 84.2 85.1 85.2 86.1 86.2 87.1 88.1 89.1 89.2 90.1 91.1 91.2 91.3 91.4 91.5 92.1 92.2 92.3 92.4 92.5 92.6 93.1 93.2 93.3 94.1 95.1 95.2 95.3 95.4 95.5 95.6 95.7 96.1 97.1 97.2 98.1 98.2 99.1 100.1 101.1 101.2 102.1 103.1 104.1 104.2 104.3 105.1 106.1 107.1 107.2 107.3 108.1 109.1 109.2 109.3 110.1 111.1 112.1 112.2 113.1 114.1 114.2 114.3 115.1 116.1 116.2 117.1 117.2 118.1 119.1 120.1 121.1 122.1 122.2 122.3 122.4 122.5 123.1 124.1 124.2 125.1 125.2 125.3 125.4 126.1 126.2 127.1 128.1 128.2 128.3 128.4 129.1 130.1 131.1 131.2 132.1 132.2 133.1 134.1 135.1 136.1 137.1 138.1 139.1 139.2 140.1 141.1 141.2 142.1 143.1 144.1 145.1 146.1 147.1 148.1 148.2 149.1 150.1 151.1 151.2 152.1 153.1 154.1 154.2 155.1 155.2 156.1 156.2 156.3 156.4 157.1 157.2 158.1 159.1 159.2 159.3 160.1 160.2 161.1 161.2 161.3 162.1 162.2 163.1 163.2 163.3 164.1 164.2 164.3 165.1 165.2 166.1 166.2 167.1 167.2 167.3 168.1 168.2 169.1 169.2 169.3 170.1 170.2 170.3 171.1 171.2 171.3 172.1 172.2 173.1 173.2 173.3 173.4 174.1 174.2 175.1 175.2 175.3 176.1 176.2 176.3 177.1 177.2 177.3 178.1 178.2 179.1 179.2 179.3 179.4 180.1 180.2 181.1 181.2 182.1 183.1 183.2 183.3 183.4 184.1 185.1 186.1 186.2 186.3 187.1 187.2 187.3 188.1 188.2 188.3 189.1 189.2 190.1 190.2 190.3 190.4 191.1 191.2 191.3 191.4 192.1 192.2 192.3 193.1 193.2 193.3 193.4 193.5 194.1 194.2 194.3 194.4 195.1 195.2 195.3 195.4 196.1 196.2 196.3 196.4 197.1 197.2 197.3 197.4 198.1 198.2 198.3 198.4 199.1 199.2 199.3 199.4 200.1 200.2 200.3 200.4 201.1 201.2 201.3 202.1 202.2 202.3 203.1 203.2 203.3 204.1 204.2 204.3 204.4 205.1 205.2 206.1 206.2 207.1 208.1 208.2 208.3 208.4 209.1 209.2 209.3 210.1 211.1 211.2 212.1 212.2 212.3 212.4 213.1 213.2 213.3 214.1 214.2 214.3 215.1 215.2 215.3 215.4 216.1 216.2 216.3 217.1 217.2 217.3 218.1 218.2 218.3 219.1 219.2 219.3 220.1 220.2 221.1 221.2 221.3 222.1 223.1 223.2 223.3 224.1 224.2 224.3 225.1 225.2 226.1 227.1 228.1 229.1 229.2 229.3 229.4 230.1 231.1 231.2 231.3 232.1 232.2 233.1 234.1 234.2 234.3 234.4 235.1 236.1 236.2 236.3 236.4 237.1 237.2 237.3 237.4 238.1 238.2 238.3 238.4 239.1 239.2 239.3 239.4 240.1 240.2 240.3 240.4 241.1 241.2 241.3 241.4 242.1 242.2 242.3 242.4 243.1 243.2 243.3 244.1 244.2 244.3 244.4 245.1 245.2 245.3 246.1 246.2 247.1 247.2 248.1 248.2 248.3 248.4 248.5 249.1 249.2 249.3 250.1 251.1 252.1 252.2 252.3 253.1 253.2 253.3 254.1 254.2 254.3 255.1 256.1 257.1 258.1 259.1 260.1 260.2 260.3 261.1 262.1 263.1 263.2 263.3 264.1 265.1 265.2 265.3 266.1 266.2 267.1 268.1 268.2 269.1 269.2 270.1 270.2 270.3 271.1 271.2 272.1 273.1 273.2 273.3 273.4 274.1 274.2 274.3 275.1 275.2 275.3 275.4 276.1 277.1 278.1 279.1 280.1 281.1 282.1 283.1 284.1 285.1 286.1 287.1 288.1 289.1 290.1 291.1 292.1 293.1 294.1 295.1 296.1 297.1 298.1 299.1 300.1 301.1 302.1 303.1 304.1 305.1 306.1 307.1 308.1 309.1 310.1 311.1 312.1 313.1 314.1 315.1 316.1 317.1 318.1 319.1 320.1 321.1 322.1 323.1 324.1 325.1 326.1 327.1 328.1 329.1 330.1 331.1 332.1 333.1 334.1 335.1 336.1 337.1 338.1 339.1 340.1 341.1 342.1 343.1 344.1 345.1 346.1 347.1 348.1
Foreign relations of Libya under Muammar Gaddafi - This article is about the historical foreign relations of the Libyan Arab Jamahiriya. For the foreign relations of the current de facto Libyan government, see Foreign relations of Libya. The foreign relations of the Libyan Arab Jamahiriya (1969–2011) underwent much fluctuation and change. They were marked by severe tension with the West (especially the United States, although relations were normalised in the early 21st century prior to the Libyan civil war) and by other national policies in the Middle East and Africa, including the Libyan government's financial and military support for numerous paramilitary and rebel groups. Contents - 1 Timeline - 2 Relations with the West - 3 International incidents - 4 Support for rebel and paramilitary groups - 5 Africa - 6 Europe - 7 United States - 8 Asia and Oceania - 9 International recognition - 10 See also - 11 Notes - 12 External links Timeline[edit] Beginning in 1969, Colonel Muammar Gaddafi determined Libya's foreign policy. His principal foreign policy goals were Arab unity, elimination of Israel, advancement of Islam, support for Palestinians, elimination of outside—particularly Western—influence in the Middle East and Africa, and support for a range of "revolutionary" causes. After the 1969 coup, U.S.-Libyan relations became increasingly strained because of Libya's foreign policies supporting international terrorism and subversion against moderate Arab and African governments. Gaddafi closed American and British bases on Libyan territory and partially nationalized all foreign oil and commercial interests in Libya. Export controls on military equipment and civil aircraft were imposed during the 1970s. On 11 June 1972, Gaddafi announced that any Arab wishing to volunteer for Palestinian armed groups "can register his name at any Libyan embassy will be given adequate training for combat". He also promised financial support for attacks.[1][2][3] In response, the United States withdrew its ambassador. On 7 October 1972, Gaddafi praised the Lod Airport massacre, carried out by the Japanese Red Army, and demanded Palestinian terrorist groups to carry out similar attacks.[1] Gaddafi played a key role in promoting the use of oil embargoes as a political weapon for challenging the West, hoping that an oil price rise and embargo in 1973 would persuade the West—especially the United States—to end support for Israel. Gaddafi rejected both Soviet communism and Western capitalism and claimed he was charting a middle course for his government.[4] In 1973 the Irish Naval Service intercepted the vessel Claudia in Irish territorial waters, which carried Soviet arms from Libya to the Provisional IRA.[5][6] In 1976 after a series of terror attacks by the Provisional IRA, Gaddafi announced that "the bombs which are convulsing Britain and breaking its spirit are the bombs of Libyan people. We have sent them to the Irish revolutionaries so that the British will pay the price for their past deeds".[1] Together with Fidel Castro and other Communist leaders, Gaddafi supported Soviet protege Haile Mariam Mengistu, the military ruler of Ethiopia,[7] who was later convicted for a genocide that killed thousands. In October 1978, Gaddafi sent Libyan troops to aid Idi Amin in the Uganda–Tanzania War when Amin tried to annex the northern Tanzanian province of Kagera, and Tanzania counterattacked. Amin lost the battle and later fled to exile in Libya, where he remained for almost a year.[8] Libya also was one of the main supporters of the Polisario Front in the former Spanish Sahara[citation needed] – a nationalist group dedicated to ending Spanish colonialism in the region. The Sahrawi Arab Democratic Republic (SADR) was proclaimed by Polisario on 28 February 1976, and Libya began to recognize the SADR as the legitimate government of Western Sahara starting 15 April 1980. It is still common for Sahrawi students to attend their schooling in Libya.[9] Gaddafi also aided Jean-Bédel Bokassa, the self-proclaimed emperor of the short-lived Central African Empire.[7][10] U.S. embassy staff members were withdrawn from Tripoli after a mob attacked and set fire to the embassy in December 1979. The U.S. government declared Libya a "state sponsor of terrorism" on 29 December 1979. In May 1981, the U.S. government closed the Libyan "people's bureau" (embassy) in Washington, D.C. and expelled the Libyan staff in response their conduct generally violating internationally accepted standards of diplomatic behavior.[11] In August 1981, in the first incident of the Gulf of Sidra, two Libyan jets fired on U.S. aircraft participating in a routine naval exercise over international waters of the Mediterranean Sea claimed by Libya. The U.S. planes returned fire and shot down the attacking Libyan aircraft. On 11 December 1981, the State Department invalidated U.S. passports for travel to Libya (a de facto travel ban) and, for purposes of safety, advised all U.S. citizens in Libya to leave. In March 1982, the U.S. government prohibited imports of Libyan crude oil into the United States[12] and expanded the controls on U.S.-origin goods intended for export to Libya. Licenses were required for all transactions, except food and medicine. In March 1984, U.S. export controls were expanded to prohibit future exports to the Ra's Lanuf petrochemical complex. In April 1985, all Export-Import Bank financing was prohibited. In October 1981, Egyptian President Anwar Sadat was assassinated. Gaddafi applauded the murder and remarked that it was a "punishment" for Sadat's signing of the Camp David Accords with the United States and Israel.[13] In April 1984, Libyan refugees in London protested against the execution of two dissidents. Libyan diplomats shot at 11 people and killed Yvonne Fletcher, a British policewoman. The incident led to the breaking off of diplomatic relations between the United Kingdom and Libya for over a decade.[14] Two months later, Gaddafi asserted that he wanted his agents to assassinate dissident refugees, even if they were just on pilgrimage in the holy city of Mecca—in August 1984, a Libyan plot in Mecca was thwarted by Saudi Arabian police.[15] After the December 1985 Rome and Vienna airport attacks, which killed 19 and wounded around 140, Gaddafi indicated that he would continue to support the Red Army Faction, the Red Brigades, and the Irish Republican Army as long as European countries support anti-Gaddafi Libyans.[16] The Foreign Minister of Libya also called the massacres "heroic acts".[17] In 1986 Libyan state television announced that Libya was training suicide squads to attack American and European interests.[18] Gaddafi claimed the Gulf of Sidra as his territorial water and his navy was involved in a conflict from January to March 1986. On 5 April 1986, Libyan agents bombed "La Belle" nightclub in West Berlin, killing three people and injuring 229 people who were spending the evening there. Gaddafi's plan was intercepted by Western intelligence. More detailed information was retrieved years later when Stasi archives were investigated by the reunited Germany. Libyan agents who had carried out the operation from the Libyan embassy in East Germany were prosecuted by reunited Germany in the 1990s.[19] Germany and the United States learned that the bombing in West Berlin had been ordered from Tripoli. On 14 April 1986, the United States carried out Operation El Dorado Canyon against Gaddafi and members of his regime. Air defenses, three army bases, and two airfields in Tripoli and Benghazi were bombed. The surgical strikes failed to kill Gaddafi but he lost a few dozen military officers.[20][21] Gaddafi announced that he had won a spectacular military victory over the United States and the country was officially renamed the "Great Socialist People's Libyan Arab Jamahiriyah". However, his speech appeared devoid of passion and even the "victory" celebrations appeared unusual. Criticism of Gaddafi by ordinary Libyan citizens became more bold, such as defacing of Gaddafi posters. The raids against Gaddafi had brought the regime to its weakest point in 17 years. The Chadian–Libyan conflict (1978–1987) ended in disaster for Libya in 1987 with the Toyota War. France supported Chad in this conflict and two years later on 19 September 1989, a French airliner, UTA Flight 772, was destroyed by an in-flight explosion for which Libyan agents were convicted in absentia. The incident bore close similarities to the destruction of Pan Am Flight 103 (the Lockerbie Bombing) a year earlier.[22] The downing of these two airliners along with the 1986 Berlin discotheque bombing seemed to establish a pattern of reprisal attacks—in the form of terrorist bombings—by Libya or at least Libyan agents. The United Nations imposed sanctions on Libya for these two acts (with UN Security Council Resolutions 731, 748 and 883). The UN eventually lifted these sanctions (with Resolution 1506) in 2003 when Libya "accepted responsibility for the actions of its officials, renounced terrorism and arranged for payment of appropriate compensation for the families of the victims."[23] In 2008 Libya established a fund to compensate victims of these three terrorist acts (and the 1986 US bombing of Tripoli and Benghazi). Gaddafi fueled a number of Islamist and communist terrorist groups in the Philippines,[24][25][26] as well as paramilitaries in Oceania. He attempted to radicalize New Zealand's Māori people in a failed effort to destabilise the U.S. ally. In Australia, he financed trade unions and some politicians who opposed the ANZUS alliance with the United States. In May 1987, Australia deported diplomats and broke off relations with Libya because of its activities in Oceania. In late 1987 French authorities stopped a merchant vessel, the MV Eksund, which was delivering a 150 ton Libyan arms shipment to European terrorist groups.[citation needed] In 1988, Libya was found to be in the process of constructing a chemical weapons plant at Rabta, a plant which became the largest such facility in the Third World.[citation needed] Libya's relationship with the Soviet Union involved massive Libyan arms purchases from the Soviet bloc and the presence of thousands of east bloc advisers. Libya's use—and heavy loss—of Soviet-supplied weaponry in its war with Chad was a notable breach of an apparent Soviet-Libyan understanding not to use the weapons for activities inconsistent with Soviet objectives. As a result, Soviet-Libyan relations reached a nadir in mid-1987. In January 1989, there was another encounter over the Gulf of Sidra between U.S. and Libyan aircraft which resulted in the downing of two Libyan jets. In 1991, two Libyan intelligence agents were indicted by prosecutors in the United States and United Kingdom for their involvement in the December 1988 bombing of Pan Am Flight 103. Six other Libyans were put on trial in absentia for the 1989 bombing of UTA Flight 772 over Chad and Niger. The UN Security Council demanded that Libya surrender the suspects, cooperate with the Pan Am 103 and UTA 772 investigations, pay compensation to the victims' families, and cease all support for terrorism. Libya's refusal to comply led to the approval of Security Council Resolution 748 on 31 March 1992, imposing international sanctions on the state designed to bring about Libyan compliance. Continued Libyan defiance led to further sanctions by the UN against Libya in November 1993.[27] After the dissolution of the Warsaw Pact and the Soviet Union, Libya concentrated on expanding diplomatic ties with Third World countries and increasing its commercial links with Europe and East Asia. Following the imposition of U.N. sanctions in 1992, these ties significantly diminished. Following a 1998 Arab League meeting in which fellow Arab states decided not to challenge U.N. sanctions, Gaddafi announced that he was turning his back on pan-Arab ideas, one of the fundamental tenets of his philosophy. Instead, Libya pursued closer bilateral ties, particularly with Egypt and Northwest African nations Tunisia and Morocco. It also has sought to develop its relations with Sub-Saharan Africa, leading to Libyan involvement in several internal African disputes in the Democratic Republic of Congo, Sudan, Somalia, Central African Republic, Eritrea, and Ethiopia. Libya also has sought to expand its influence in Africa through financial assistance, ranging from aid donations to impoverished neighbors such as Niger to oil subsidies to Zimbabwe. Gaddafi has proposed a borderless "United States of Africa" to transform the continent into a single nation-state ruled by a single government. This plan has been moderately well received, although more powerful would-be participants such as Nigeria and South Africa are skeptical. Gaddafi also trained and supported Charles Taylor, who was indicted by the Special Court for Sierra Leone for war crimes and crimes against humanity committed during the conflict in Sierra Leone.[28] Libya had close ties with Slobodan Milošević's regime in Yugoslavia. Gaddafi aligned himself with the Orthodox Serbs against Bosnia and Herzegovina's Muslims and Kosovo's Albanians. Gaddafi supported Milošević even when Milošević was charged with large-scale ethnic cleansing against Albanians in Kosovo.[29][30] In 1996, the Iran and Libya Sanctions Act (ILSA) was enacted, seeking to penalize non-U.S. companies which invest more than $40 million in Libya's oil and gasoline sector in any one year. ILSA was renewed in 2001, and the investment cap lowered to $20 million. In 1999, less than a decade after the UN sanctions were put in place, Libya began to make dramatic policy changes in regard to the Western world, including turning over the Lockerbie suspects for trial. This diplomatic breakthrough followed years of negotiation, including a visit by UN Secretary General Kofi Annan to Libya in December 1998, and personal appeals by Nelson Mandela. Eventually UK Foreign Secretary Robin Cook persuaded the Americans to accept a trial of the suspects in the Netherlands under Scottish law, with the UN Security Council agreeing to suspend sanctions as soon as the suspects arrived in the Netherlands for trial.[20] Libya also paid compensation in 1999 for the death of British policewoman Yvonne Fletcher, a move that preceded the reopening of the British embassy in Tripoli and the appointment of ambassador Sir Richard Dalton, after a 17-year break in diplomatic relations.[14] As of January 2002, Libya was constructing another chemical weapons production facility at Tarhuna. Citing Libya's support for terrorism and its past regional aggressions the United States voiced concern over this development. In cooperation with like-minded countries, the United States has since sought to bring a halt to the foreign technical assistance deemed essential to the completion of this facility. See Chemical weapon proliferation#Libya.[citation needed] Following the fall of Saddam Hussein's regime in 2003, Gaddafi decided to abandon his weapons of mass destruction programs and pay almost 3 billion euros in compensation to the families of Pan Am Flight 103 and UTA Flight 772.[31][32] The decision was welcomed by many western nations and was seen as an important step toward Libya rejoining the international community.[33] Since 2003 the country has made efforts to normalize its ties with the European Union and the United States and has even coined the catchphrase, 'The Libya Model', an example intended to show the world what can be achieved through negotiation, rather than force, when there is goodwill on both sides. By 2004 George W. Bush had lifted the economic sanctions and official relations resumed with the United States. Libya opened a liaison office in Washington, and the United States opened an office in Tripoli. In January 2004, Congressman Tom Lantos led the first official Congressional delegation visit to Libya.[citation needed] Libya has supported Sudan's President Omar al-Bashir despite charges of a genocide in Darfur.[34] The release, in 2007, of five Bulgarian nurses and a Palestinian doctor, who had been held since 1999, charged with conspiring to deliberately infect over 400 children with HIV, was seen as marking a new stage in Libyan-Western relations. The United States removed Gaddafi's regime, after 27 years, from its list of states sponsoring terrorism.[35] On 16 October 2007, Libya was elected to serve on the United Nations Security Council for two years starting in January 2008.[36] In August 2008 Italian Prime Minister Silvio Berlusconi signed an agreement to pay Libya $5 billion over 25 years – this was a "complete and moral acknowledgement of the damage inflicted on Libya by Italy during the colonial era", the Italian prime minister said.[37] In September 2008, US Secretary of State Condoleezza Rice met with Gaddafi and announced that US-Libya relations have entered a 'new phase'.[38] Libyan-Swiss relations strongly suffered after the arrest of Hannibal Gaddafi for beating up his domestic servants in Geneva in 2008. In response, Gaddafi removed all his money held in Swiss banks and asked the United Nations to vote to abolish Switzerland as a sovereign nation.[39][40] In February 2009, Gaddafi was selected to be chairman of the African Union for one year.[citation needed] The same year, the United Kingdom and Libya signed a prisoner-exchange agreement and then Libya requested the transfer of the convicted Lockerbie bomber, who finally returned home in August 2009.[41] On 23 September 2009, Colonel Gaddafi addressed the 64th session of the UN General Assembly in New York, his first visit to the United States.[42] As of 25 October 2009, Canadian visa requests were being denied and Canadian travelers were told they were not welcome in Libya.[43] Specifically, Harper's government was planning to publicly criticize Gaddafi for praising the convicted Lockerbie bomber.[44] The sincerity of the good faith efforts of the Libyan government may be questionable since Moroccan Foreign Minister Taieb Fassi Fihri, told a U.S. diplomat in 2009 that the Libyans were willing to host wounded Guinean junta leader Captain Moussa Dadis Camara after a failed assassination attempt in 2009.[citation needed] Libya also still provided bounties for heads of refugees who criticized Gaddafi, including 1 million dollars for Ashur Shamis, a Libyan-British journalist.[45] During the start of the Arab Spring, Gaddafi condemned the Tunisian revolution in January 2011, saying protesters were misled by WikiLeaks and voicing solidarity with ousted President Zine El Abidine Ben Ali.[46] The progress made by Gaddafi's government in improving relations with the Western world was swiftly set back by the regime's authoritarian crackdown on protests that began the following month. Many Western countries, including the United Kingdom,[47] the United States,[48] and eventually Italy[49] condemned Libya for the brutal crackdown on the dissidents. Peru became the first of several countries to sever diplomatic relations with Tripoli on 22 February 2011,[50] followed closely by African Union member state Botswana the following day.[51] Libya was suspended from Arab League proceedings on 22 February 2011, the same day Peru terminated bilateral relations.[52] In response, Gaddafi declared that in the view of his government, "The Arab League is finished. There is no such thing as the Arab League."[53] On 10 March 2011, France became the first country to not just break off relations with the jamahiriya, but transfer diplomatic recognition to the rebel National Transitional Council established in Benghazi, declaring it to be "the sole legitimate representative of the Libyan people".[54] As of 20 September 2011, a total of 98 countries have taken this step. On 19 March 2011, a coalition of United Nations member states led by France, the United Kingdom, and the United States began military operations in Libyan airspace and territorial waters after the United Nations Security Council approved UNSCR 1973, ostensibly to prevent further attacks on civilians as loyalist forces closed in on Benghazi, the rebel headquarters.[55] In response, Gaddafi declared that a state of "war with no limits" existed between Libya and the members of the coalition.[56] Despite this, he sent a three-page letter to US President Barack Obama imploring him to "annul a wrong and mistaken action" and stop striking Libyan targets, repeatedly referring to him as "our son" and blaming the uprising on the terrorist group al Qaeda.[57] Relations with the West[edit] In 2003 Libya began to make policy changes with the open intention of pursuing a Western-Libyan détente. The Libyan government announced its decision to abandon its weapons of mass destruction programs and pay almost $3 billion in compensation to the families of Pan Am Flight 103 and UTA Flight 772.[58] Starting in 2003, the Libyan government restored normal diplomatic ties with the European Union and the United States and has even coined the catchphrase, "The Libya Model", an example intended to show the world what can be achieved through negotiation rather than force when there is goodwill on both sides.[59] On 31 October 2008, Libya paid $1.5 billion, sought through donations from private businesses, to a fund that would be used to compensate both US victims of the 1988 bombing of Pan Am flight 103 and the 1986 bombing of the La Belle disco in Germany. In addition, Libyan victims of US airstrikes that followed the Berlin attack will also be compensated with $300 million from the fund. US state department spokesman, Sean McCormack called the move a "laudable milestone ... clearing the way for continued and expanding US-Libyan partnership." This final payment under the US-Libya Claims Settlement Agreement was seen as a major step towards improving ties between the two, which had begun easing after Tripoli halted its arms programmes. George Bush also signed an executive order restoring Libya's immunity from terror-related lawsuits and dismissing pending compensation cases.[60] On 17 November 2008, FCO minister Bill Rammell signed five agreements with Libya. Rammell said: "I will today sign four bilateral agreements with my Libyan counterpart, Abdulatti al-Obidi, which will strengthen our judicial ties, as agreed during Tony Blair's visit to Libya in May last year. In addition, we are signing today a Double Taxation Convention which will bring benefits to British business in Libya and Libyan investors in the UK – benefits in terms of certainty, clarity and transparency and reducing tax compliance burdens. We are also in the final stages of negotiating an agreement to protect and promote investment." "UK/Libya relations have significantly improved in recent years, following Libya's voluntary renunciation of WMD. Today we are partners in the UN Security Council. We also wish to assist Libya to establish closer relations with the European Union to continue and strengthen the reintegration of Libya within the international community. We therefore support the commencement of negotiations between Libya and the EU on a framework agreement which should cover a range of issues including political, social, economic, commercial and cultural relations between the EU and Libya."[61] On 21 November 2008, the US Senate confirmed the appointment of Gene Cretz to be the first US ambassador to Libya since 1972.[62] During the Libyan civil war, all European Union and NATO member states withdrew diplomatic staff from Tripoli and shut their embassies in the Libyan capital.[63][64] Several foreign embassies and UN offices were badly damaged by vandals on 1 May 2011, drawing condemnation from the United Kingdom and Italy. The UK also expelled the Libyan ambassador in London from the country.[65] On 1 July 2011, Gaddafi threatened to sponsor attacks against civilians and businesses in Europe in what would be a resumption of his policies of the 1970s and 1980s.[66][67] On 30 August 2008, Gaddafi and Italian Prime Minister Silvio Berlusconi signed a historic cooperation treaty in Benghazi.[68][69] Under its terms, Italy will pay $5 billion to Libya as compensation for its former military occupation. In exchange, Libya will take measures to combat illegal immigration coming from its shores and boost investments in Italian companies.[70] The treaty was ratified by Italy in 6 February 2009,[68] and by Libya on 2 March, during a visit to Tripoli by Berlusconi.[71] In June 2009, Gaddafi made his first visit to Rome, where he met Prime Minister Berlusconi, President Giorgio Napolitano, Senate President Renato Schifani, and Chamber President Gianfranco Fini, among others. The Democratic Party and Italy of Values opposed the visit,[72][73] and many protests were staged throughout Italy by human rights organizations and the Radical Party.[74] Gaddafi also took part in the G8 summit in L'Aquila in July as Chairman of the African Union. In the 2005–2009 period, Italy has been the first EU arms exporter towards Libya, with a total value of €276.7m, of which one third only in the last 2008–2009 years. Italian exports cover one third of total EU arms exports towards Libya, and include mainly military aircraft but also missiles and electronic equipment.[75] During the Libyan civil war, Italy terminated relations with Tripoli and recognized the rebel authority in Benghazi as Libya's legitimate representative, effectively starting relations with the anti-Gaddafi government. The Italian government has urged the international community to follow suit.[76] International incidents[edit] 1986 Berlin discotheque bombing[edit] On 13 November 2001, a German court found four persons, including a former employee of the Libyan embassy in East Berlin, guilty in connection with the 1986 Berlin discotheque bombing, in which 229 people were injured and two U.S. servicemen were killed. The court also established a connection to the Libyan government.[77] Lockerbie bombing[edit] In November 1991, two Libyan intelligence agents, Abdelbaset al-Megrahi and Lamin Khalifah Fhimah, were charged with the December 1988 Lockerbie bombing. Libya refused to extradite the two accused to the U.S. or to Scotland. As a result, United Nations Security Council Resolution 748 was approved on 31 March 1992, requiring Libya to surrender the suspects, cooperate with the Pan Am Flight 103 and UTA Flight 772 investigations, pay compensation to the victims' families, and cease all support for terrorism. The UN imposed further sanctions with Resolution 883, a limited assets freeze and an embargo on selected oil equipment, in November 1993.[78] In 1999, six other Libyans who had been accused of the September 1989 bombing of Union Air Transport Flight 772 were put on trial in their absence by a Paris court. They were found guilty and sentenced to life imprisonment.[79] The Libyan government eventually surrendered the two Lockerbie bombing suspects in 1999 for trial at the Scottish Court in the Netherlands and UN sanctions were suspended. On 31 January 2001, at the end of the Pan Am Flight 103 bombing trial, Megrahi was convicted of murder and sentenced to 27 years in prison. Fhimah was found not guilty and was freed to return to Libya. Megrahi appealed against his conviction but this was rejected in February 2002. In 2003, Libya wrote to the UN Security Council admitting "responsibility for the actions of its officials" in relation to the Lockerbie bombing, renouncing terrorism and agreeing to pay compensation to the relatives of the 270 victims. The previously suspended UN sanctions were then cancelled.[80] In June 2007, the Scottish Criminal Cases Review Commission decided that there may have been a miscarriage of justice and referred Megrahi's case back to Court of Criminal Appeal in Edinburgh for a second appeal.[81] Expected to last for a year, the appeal began in April 2009 and was adjourned in May 2009. Having been diagnosed with terminal cancer, Megrahi dropped the appeal and on 20 August 2009, was granted compassionate release from jail and repatriated to Libya. In an interview with the Wall Street Journal on 24 September 2009, the day after his address to the UN General Assembly in New York, Colonel Gaddafi said: "As a case, the Lockerbie question: I would say it's come to an end, legally, politically, financially, it is all over."[82] Benghazi hospital affair[edit] In the late 1990s, a Benghazi children's hospital was the site of an outbreak of HIV infection that spread to over 400 patients. Libya blamed the outbreak on five Bulgarian nurses and a Palestinian doctor, who were arrested and eventually sentenced to death (eventually overturned and a new trial ordered). The international view is that Libya has used the medics as scapegoats for poor hygiene conditions, and Bulgaria and other countries including the European Union and the United States repeatedly called on Tripoli to release them. A new trial began 11 May 2006, in Tripoli. On 6 December a study was released showing that some children had been infected before the six arrived in Libya, but it was too late for inclusion as evidence. On 19 December 2006, the six were again convicted and sentenced to death. They were finally released in June 2007, after mediation of French president Nicolas Sarkozy, in exchange for a variety of agreements with the EU, and they were returned to Bulgaria safely. Dispute with Switzerland[edit] On 15 July 2008 the fifth eldest son of Muammar Gaddafi, Hannibal Gaddafi,[83] and his wife were held for two days and charged with assaulting two of their staff in Geneva, Switzerland and then released on bail on 17 July. Hannibal Gaddafi has a history of violent and aggressive behaviour having been charged with battery by his later wife and having attacked Italian police officers.[84] The government of Libya subsequently put a boycott on Swiss imports, reduced flights between Libya and Switzerland, stopped issuing visas to Swiss citizens, recalled diplomats from Bern, and forced all Swiss companies such as ABB and Nestlé to close offices. General National Maritime Transport Company, which owns a large refinery in Switzerland, also halted oil shipments to Switzerland.[84] Two Swiss businessmen, Rachid Hamdani and Max Göldi, Libya head of ABB, who were in Libya at the time were denied permission to leave the country and were forced to take shelter at the Swiss embassy in Tripoli.[85][86] Both were initially sentenced to 6 months in prison for immigration offenses, but Hamdani was cleared on appeal and Göldi's sentence was reduced to four months.[87] Göldi surrendered to Libyan authorities on 22 February 2010, while Hamdani returned to Switzerland on 24 February.[88] At the 35th G8 summit in July 2009, Muammar Gaddafi called Switzerland a "world mafia" and called for the country to be split between France, Germany and Italy.[89] In August 2009 Swiss President Hans-Rudolf Merz visited Tripoli and issued a public apology to Libya for the arrest of Hannibal Gaddafi and his wife. Geneva's prosecutor dropped the case against the Gaddafis when the employees withdrew their formal complaint after reaching an undisclosed settlement. Schengen Area visa ban[edit] In February 2010, the dispute with Switzerland spread, with Libya refusing to issue entry visas to nationals of any of the countries within the Schengen Area, of which Switzerland is a part.[90] This action was apparently taken in retaliation for Switzerland blacklisting 188 high-ranking officials from Libya,[91][92] although there has been no official confirmation from Libya itself about why they have taken this action.[93] As a result of the ban, foreign nationals from certain countries were not permitted entry into Libya at Tripoli airport,[91] including 22 Italians[94] and eight Maltese citizens, one of whom was forced to wait for 20 hours before he was able to return home.[91] Three Italians, nine Portuguese nationals, a Frenchman and a European citizen[clarification needed] who arrived from Cairo were repatriated.[94] In addition to citizens of Schengen Area countries being refused entry, it has been reported that several Irish citizens have been turned away, despite Republic of Ireland not being a member of the Schengen agreement.[95] An unnamed Libyan official at the airport asked to confirm the ban told Reuters: "This is right. This decision has been taken. No visas for Europeans, except Britain."[96] In response, the European Commission criticised the actions, describing them as "unilateral and disproportionate", although no immediate 'tit-for-tat' response was announced.[97] Support for rebel and paramilitary groups[edit] The government of Libya has also received enormous criticism and trade restrictions from western countries and organizations for allegedly providing numerous armed rebel groups with weapons, explosives and combat training. The ideologies of some of these organizations have varied greatly. Most have been nationalist, with some having a socialist ideology; while others hold a more conservative and Islamic fundamentalist ideology. Paramilitaries supported by Libya past and present include: - The Provisional Irish Republican Army (IRA) of Ireland, an Irish paramilitary group that fought a 29-year war for a United Ireland. See Provisional IRA arms importation for details. Many of the break away Irish Republican groups which oppose the Good Friday Agreement (the Continuity Irish Republican Army and the Real Irish Republican Army) are believed to be in possession of a significant amount of the Libyan ammunition and semtex explosives delivered to the IRA during the 1970s and 1980s. - The Palestine Liberation Organization of the disputed territories in the West Bank and Gaza Strip received support from Libya, as well as many other Arab states. - The Moro National Liberation Front was a right-wing Islamic fundamentalist rebel army which fought in the Philippines against the military dictatorship of Ferdinand Marcos - Umkhonto we Sizwe – Xhosa, for the "spear of the nation" was originally the military wing of the African National Congress (a multiracial, center-left political party) which fought against the white minority led Apartheid regime in South Africa. During the years of MK's underground struggle the group was supported by Libya. - ETA – Basque Fatherland and Liberty, a Basque separatist group fighting for the independence of the Basques from Spain with ties to the Provisional Irish Republican Army also received training support from Libya in the 1960s and mid-'70s. - Libya was also one of the main supporters of the Polisario Front in the former Spanish Sahara[98] – a nationalist group dedicated to ending Spanish colonialism in the region, and from 1975, to combatting the Moroccan occupation of what is now known as Western Sahara. The Sahrawi Arab Democratic Republic (SADR) was proclaimed by Polisario on 28 February 1976, and Libya began to recognize the SADR as the legitimate government of Western Sahara starting 15 April 1980. While monetary and military Libyan support for the Sahrawi cause dwindled in the mid-1980s, after a rapprochement with Morocco, the enemy of Polisario, some Sahrawi refugee students are still able to apply for higher education in Libya.[9] Africa[edit] Libya claims about 19,400 km2 in northern Niger and part of southeastern Algeria. In addition, it is involved in a maritime boundary dispute with Tunisia.[99] As with all other African countries, Libya is a member of the Non-Aligned Movement. As with most international organizations to which Tripoli is a party, NAM recognizes it under the name Libyan Arab Jamahiriya.[100] Algeria[edit] Algeria–Libya relations have generally been amicable.[101] Libyan support for the Polisario Front in the Western Sahara facilitated early post independence Algerian relations with Libya.[101] Libyan inclinations for full-scale political union, however, have obstructed formal political collaboration because Algeria has consistently backed away from such cooperation with its unpredictable neighbour.[101] Chad[edit] Libya long claimed the Aouzou Strip, a strip of land in northern Chad rich with uranium deposits that was intensely involved in Chad's civil war in the 1970s and 1980s. In 1973, Libya engaged in military operations in the Aouzou Strip to gain access to minerals and to use it as a base of influence in Chadian politics. Libya argued that the territory was inhabited by indigenous people who owed allegiance to the Senussi Order and subsequently to the Ottoman Empire, and that this title had been inherited by Libya. It also supported its claim with an unratified 1935 treaty between France and Italy, the colonial powers of Chad and Libya, respectively. After consolidating its hold on the strip, Libya annexed it in 1976. Chadian forces were able to force the Libyans to retreat from the Aouzou Strip in 1987. A cease-fire between Chad and Libya held from 1987 to 1988, followed by unsuccessful negotiations over the next several years, leading finally to the 1994 International Court of Justice decision granting Chad sovereignty over the Aouzou Strip, which ended Libyan occupation. Chadian-Libyan relations were ameliorated when Libyan-supported Idriss Déby unseated Habré on 2 December. Gaddafi was the first head of state to recognize the new regime, and he also signed treaties of friendship and cooperation on various levels; but regarding the Aouzou Strip Déby followed his predecessor, declaring that if necessary he would fight to keep the strip out of Libya's hands.[102][103] The Aouzou dispute was concluded for good on 3 February 1994, when the judges of the ICJ by a majority of 16 to 1 decided that the Aouzou Strip belonged to Chad. The court's judgement was implemented without delay, the two parties signing as early as 4 April an agreement concerning the practical modalities for the implementation of the judgement. Monitored by international observers, the withdrawal of Libyan troops from the Strip began on 15 April and was completed by 10 May. The formal and final transfer of the Strip from Libya to Chad took place on 30 May, when the sides signed a joint declaration stating that the Libyan withdrawal had been effected.[104] During the Libyan civil war, after meeting with high-level representatives of the Chadian government, United States Secretary of State Hillary Rodham Clinton announced that N'Djamena opposes Gaddafi and has reached out to the rival National Transitional Council in rebel-held Benghazi. This claim was disputed by at least one foreign policy analyst, who brought up previous remarks made by Ambassador Daoussa Déby, the Chadian president's half-brother, and said, "Déby's words seem to echo Gaddafi's claims that the terrorist group al-Qaeda masterminded the national uprising in Libya."[citation needed] Egypt[edit] After the neighboring countries of Egypt and Libya both gained independence in the early 1950s, relations were initially cooperative. Libya assisted Egypt in the 1973 Arab-Israeli War. Later, tensions arose due to Egypt's rapprochement with the west.[105] Following the 1977 Libyan–Egyptian War, relations were suspended for twelve years.[106] However, since 1989 relations have steadily improved. With the progressive lifting of UN and US sanctions from 2003 to 2008, the two countries have been working together to jointly develop their oil and natural gas industries.[107] Europe[edit] United States[edit] In early 2004, the U.S. State Department ended its ban on U.S. citizens using their passports for travel to Libya or spending money there. U.S. citizens began legally heading back to Libya for the first time since 1981. On 15 May 2006 David Welch, Assistant Secretary of State for Near Eastern Affairs, announced that the U.S. had decided, after a 45-day comment period, to renew full diplomatic relations with Libya and remove Libya from the U.S. list of countries that foster terrorism.[121] During this announcement, it was also said that the U.S. has the intention of upgrading the U.S. liaison office in Tripoli into an embassy.[122] The U.S. embassy in Tripoli opened in May, a product of gradual normalization of international relations after Libya accepted responsibility for the Pan Am 103 bombing. Libya's dismantling of its weapons of mass destruction was a major step towards this announcement. The United States suspended its relations with Gaddafi's government indefinitely on 10 March 2011, when it announced it would begin treating the National Transitional Council in Benghazi as legitimate negotiating parties for the country's future.[123] On 15 July 2011, Secretary of State Hillary Rodham Clinton announced that America would now recognize the National Transitional Council as the legitimate government of Libya, thus severing any and all recognition of Gaddafi's government as legitimate.[124] Asia and Oceania[edit] Pakistan[edit] Since gaining independence from their respective colonial powers, both nations have had a strong relationship, partially due to their historic religious similarities. Vanuatu[edit] Vanuatu and Libya established official diplomatic relations in 1986, at the initiative of the former. The aim, for Vanuatu, was to obtain access to favourable economic relations with a major oil-producing country, and to strengthen its policy of non-alignment by establishing relations with a notable country not aligned with the Western Bloc.[125] International recognition[edit] As of 18 October 2011, at least 100 UN member states have explicitly recognised the National Transitional Council, as have all international organisations to which Libya is a member. Only the 8 countries of the Bolivarian Alliance for the Americas[126][citation needed] and the African countries of Namibia[127] and Zimbabwe[128] have explicitly continued to denounce the NTC and insist on Gaddafi's legitimacy. See also[edit] - Diplomatic missions of Libya - Iran–Arab relations (Libya) - Libya and nuclear technology - List of diplomatic missions in Libya Notes[edit] - ^ a b c Brian Lee Davis. Qaddafi, terrorism, and the origins of the U.S. attack on Libya. - ^ Washington Post 12 June 1972 - ^ The New York Times 12 June 1972 - ^ The Columbia Encyclopedia, Sixth Edition, (2001–2005), "Qaddafi, Muammar al-", Bartleby Books. Retrieved 19 July 2006. - ^ RTE Documentary: The Navy - ^ Bowyer Bell, p. 398. - ^ a b Brian Lee Davis (1990). Qaddafi, terrorism, and the origins of the U.S. attack on Libya. - ^ Biography, "Idi Amin", Cape Breton-Victoria Regional School Board. Retrieved 19 July 2006. - ^ a b Marina de Russe (17 March 2005). "Frustration stalks Saharan refugee camps". IOL, South African news agency. Retrieved 8 August 2006. - ^ Stanik, Joseph T. (2003). El Dorado Canyon – Reagan's Undeclared War with Qaddafi. - ^ Brent L. Smith: Terrorism in America: Pipe Pombs and Pipe Dreams, Ann Arbor (MI) 1992, p. 141. - ^ President Ronald Reagan (10 March 1982). "Proclamation 4907 – Imports of Petroleum". US Office of the Federal Register. - ^ Joseph T. Stanik. El Dorado Canyon: Reagan's undeclared war with Qaddafi. - ^ a b Rayner, Gordon (28 August 2010). "Yvonne Fletcher killer may be brought to justice". The Daily Telegraph (London). - ^ Brian Lee Davis. Qaddafi, terrorism, and the origins of the U.S. attack on Libya. - ^ St. John, Ronald Bruce (1 December 1992). "Libyan terrorism: the case against Gaddafi". Contemporary Review. - ^ Seale, Patrick. Abu Nidal: A Gun for Hire. Hutchinson, 1992, p. 245. - ^ Brian Lee Davis. Qaddafi, terrorism, and the origins of the U.S. attack on Libya. - ^ Flashback: The Berlin disco bombing. BBC on 13 November 2001. - ^ a b Salak, Kira. "Rediscovering Libya". National Geographic Adventure. - ^ Qaddafi, terrorism, and the origins of the U.S. attack on Libya. Brian Lee Davis - ^ Reynolds, Paul (19 August 2003). UTA 772: The forgotten flight. BBC News. - ^ Press Release SC/7868. United Nations Security Council. 12 September 2003. - ^ Mohamed Eljahmi (2006). "Libya and the U.S.: Qadhafi Unrepentant". The Middle East Quarterly. - ^ Geoffrey Leslie Simons. Libya: the struggle for survival. - ^ Niksch, Larry (25 January 2002). "Abu Sayyaf: Target of Philippine-U.S. Anti-Terrorism Cooperation" (PDF). CRS Report for Congress. Federation of American Scientists. - ^ (2003), "Libya", Global Policy Forum. Retrieved 19 July 2006. - ^ "How the mighty are falling". The Economist. Retrieved 17 July 2007. - ^ "Qaddafi's Serbian TV Interview Result of Close Belgrade-Tripoli Ties". Radio Free Europe. 28 February 2011. - ^ "Qaddafi's Yugoslav friends". The Economist. 25 February 2010. - ^ Marcus, Jonathan, (15 May 2006), "Washington's Libyan fairy tale", BBC News. Retrieved 15 July 2006. - ^ Leverett, Flynt (23 January 2004). "Why Libya Gave Up on the Bomb". New York Times. Retrieved 24 February 2011. Politics, (25 March 2004), "Blair hails new Libyan relations", BBC news. Retrieved 15 July 2006. - ^ "Gaddafi slams ICC as 'new form of world terrorism'". ABC. - ^ Lipton, Eric, April 2008, "Libya Seeks Exemption for Its Debt to Victims" New York Times.[full citation needed] - ^ "Libya secures UN council posting". BBC News. 16 October 2007. Retrieved 17 October 2007. - ^ Italy seals Libya colonial deal – BBC News - ^ US-Libya relations in 'new phase' - ^ "Libya Urged To Free Swiss Nationals". International Relations and Security Network. Retrieved 4 September 2009. - ^ Sparks, Ian (3 September 2009). "Now Colonel Gaddafi wants to 'abolish' Switzerland: Dictator files bizarre motion with the U.N.". London: The Daily Mail. - ^ "Libya country profile". BBC News. Retrieved 23 February 2011. - ^ "General Debate of the 64th Session (2009) – Statement Summary and UN Webcast". Retrieved 25 September 2009. - ^ "Canadians not welcome in Libya: Gadhafi". Toronto Star News Network. 26 October 2009. Retrieved 25 October 2009. - ^ Padwell, Terry (26 October 2009). "Libya slaps visa ban on Canada". The Toronto Star. Retrieved 18 March 2011. - ^ Bright, Martin (28 March 2004). "Gadaffi still hunts 'stray dogs' in UK". The Guardian (UK). - ^ Weaver, Matthew (16 January 2011). "Muammar Gaddafi condemns Tunisia uprising". London. The Guardian. Retrieved 5 July 2011. - ^ "UK calls on world to condemn Gaddafi for killings". BusinessDay. 21 February 2011. Retrieved 5 July 2011. - ^ Wilson, Scott (24 February 2011). "Obama condemns Gaddafi's crackdown, sends Clinton for talks on Libya". The Washington Post. Retrieved 5 July 2011. - ^ "Berlusconi condemns "unacceptable" violence in Libya". Reuters. 21 February 2011. Retrieved 5 July 2011. - ^ "Peru cuts ties with Libya and condemns violence". BBC News. 22 February 2011. Retrieved 5 July 2011. - ^ "Libya: Botswana Severs Libya Ties". AllAfrica. 24 February 2011. Retrieved 5 July 2011. - ^ "Libya suspended from Arab League sessions". Ynet News. 22 February 2011. Retrieved 5 July 2011. - ^ Karam, Souhail; Heneghan, Tom; Roddy, Michael (16 March 2011). "Gaddafi taunts critics, dares them to get him". Reuters Africa. Retrieved 20 March 2011. - ^ "Libya: France recognises rebels as government". BBC News. Retrieved 10 March 2011. - ^ "Libya: Coalition launches attacks from air and sea". BBC News. Retrieved 19 March 2011. - ^ "Libyans ready for a 'long war', Gaddafi tells state TV". France24. Retrieved 5 July 2011. - ^ Lubin, Gus (6 April 2011). "READ QADDAFI'S LETTER TO OBAMA: "Our Dear Son, Excellency, Baraka Hussein Abu Oumama"". Business Insider. Retrieved 5 July 2011. - ^ Marcus, Jonathan, (15 May 2006), "Washington's Libyan fairy tale", BBC News. Retrieved 15 July 2006. - ^ Hirsh, Michael, (11 May 2006), "The Real Libya Model", Newsweek. Retrieved 15 July 2006. - ^ http://english.aljazeera.net/news/americas/2008/10/20081031192535751952.html - ^ "Bill Rammell signs five agreements with Libya". Foreign and Commonwealth Office. 17 November 2008. Retrieved 18 November 2008. - ^ "US Senate Confirms Diplomat to be First US Ambassador to Libya in 36 Years". Voice of America. 21 November 2008. - ^ Bulgarian Embassy Only EU Representation Open in Tripoli, Novinite, 31 March 2011 - ^ "Bulgaria and Croatia recognise Libya's transitional national council". Retrieved 28 June 2011. - ^ Hubbard, Ben; Laub, Karin (1 May 2011). "Angry mobs attack embassies in Libya". The Toronto Star (Toronto). Retrieved 5 July 2011. - ^ "Gaddafi vows to attack Europe, Clinton says leave". Reuters. Retrieved 5 July 2011. - ^ "Can Gaddafi Make Good on His Terrorist Threats Against Europe?". International Business Times. Retrieved 5 July 2011. - ^ a b "(in Italian) Ratifica ed esecuzione del Trattato di amicizia, partenariato e cooperazione tra la Repubblica italiana e la Grande Giamahiria araba libica popolare socialista, fatto a Bengasi il 30 agosto 2008". Parliament of Italy. 6 February 2009. Retrieved 10 June 2009. - ^ "Berlusconi in Benghazi, Unwelcome by Son of Omar Al-Mukhtar". The Tripoli Post. Retrieved 10 June 2009. - ^ "Italia-Libia, firmato l'accordo". La Repubblica. Retrieved 10 June 2009. - ^ "Libya agrees pact with Italy to boost investment". Alarab Online. Retrieved 10 June 2009. - ^ "Gheddafi a Roma, tra le polemiche". Democratic Party. Retrieved 10 June 2009. - ^ "Gheddafi protetto dalle Amazzoni". La Stampa. - ^ "(in Italian) Gheddafi a Roma: Radicali in piazza per protestare contro il dittatore". Iris Press. Retrieved 10 June 2009. - ^ The Guardian, 1 March 2011 - ^ "Italy pushing for international recognition of Libyan NTC". News Africa. Retrieved 5 July 2011. - ^ "Four jailed for Berlin disco bombing". BBC News. Retrieved 22 February 2011. - ^ (2003), "Libya", Global Policy Forum. Retrieved 19 July 2006. - ^ (2003),"UTA 772: The forgotten flight", BBC News. - ^ Libya admits "responsibility for the actions of its officials" - ^ Libyan jailed over Lockerbie wins right to appeal - ^ Jay Solomon (25 September 2009). "Gadhafi Says He 'Comprehends' Lockerbie Anger". Wall Street Journal. Retrieved 25 September 2009. - ^ http://www.swissinfo.ch/eng/archive.html?siteSect=104&sid=9346795&ty=nd - ^ a b "Libya 'halts Swiss oil shipments'". BBC News. Retrieved 24 July 2008. - ^ "Merz hints at new Gaddafi meeting". 18 September 2009. - ^ Swiss businessmen jailed in Libya - ^ "Swiss man surrenders to Libyans". BBC News. 22 February 2010. Retrieved 2 May 2010. - ^ Tages Anzeiger, 22 February 2010 - ^ "Gaddafi's Oddest Idea: Abolish Switzerland". Time. 25 September 2009. Retrieved 2 May 2010. - ^ "Libya bars Europeans in Swiss row". BBC News. 15 February 2010. Retrieved 16 February 2010. - ^ a b c "EU deplores Libya visa ban for Europeans". BBC News. 16 February 2010. Retrieved 16 February 2010. - ^ "Frattini to meet Libyan foreign minister". ANSA. 16 February 2010. Retrieved 17 February 2010. - ^ "Libya stops issuing visas to most Europeans after Switzerland blacklists Gaddafi". London: The Daily Mail. 15 February 2010. Retrieved 16 February 2010. - ^ a b "Italians blocked in Tripoli airport". ANSA. 15 February 2010. Retrieved 17 February 2010. - ^ "Libya holds Irish nationals as part of dispute with Swiss". The Irish Times. 16 February 2010. Retrieved 16 February 2010. - ^ Christian Lowe (15 February 2009). "Libya suspends issuing visas to Europeans". Reuters. - ^ Traynor, Ian (15 February 2010). "Gaddafi bans most Europeans from travelling to Libya". London: The Guardian. Retrieved 16 February 2010. "Western Sahara under Polisario Control: Summary Report of Field Mission to the Sahrawi Refugee Camps (near Tindouf, Algeria)". Review of African Political Economy (ROAPE Publications Ltd.). Retrieved 8 August 2006. - ^ Anderson, Ewan W. (2003). International Boundaries: A Geopolitical Atlas, pp. 493, 496–497., p. 493, at Google Books - ^ "NAM Member Countries". Non-Aligned Movement. - ^ a b c Entelis, John P. with Lisa Arone. "The Maghrib". Algeria: a country study. Library of Congress Federal Research Division (December 1993). This article incorporates text from this source, which is in the public domain. - ^ "Chad The Devil Behind the Scenes". Time. 17 December 1990. - ^ M. Azevedo, p. 150 - ^ G. Simons, p. 78 - ^ Rabinovich, Abraham (2004) [2005]. The Yom Kippur War: The Epic Encounter That Transformed the Middle East. New York, NY: Schocken Books. - ^ "Egyptian and Syrian Leaders Meet With Qaddafi in Libya". New York Times. Retrieved 2 August 2009. - ^ "Mubarak discusses issues of peace, Darfur, economic cooperation in four important meetings". Egyptian State Information Service. Retrieved 1 August 2009. - ^ Libya embassy in Tripoli (in Russian only) - ^ http://www.hurriyet.com.tr/english/world/10273995.asp?gid=237&sz=48222 - ^ Czech embassy in Tripoli - ^ Czech Ministry of Foreign Affairs: direction of the Libya embassy in Prague - ^ http://news.xinhuanet.com/english/2006-02/14/content_4178037.htm - ^ "Czech upper house passes bill lifting sanctions against Libya". Europe Intelligence Wire. 27 January 2006. - ^ Embassy of Libya in Copenhagen - ^ Embassies Of Other Nations To Libya Without Websites - ^ a b "Libya: France". Library of Congress Country Studies. Retrieved 17 July 2008. - ^ "France recognises Libyan rebels", BBC, 10 March 2011 - ^ "Libya woos German, European investors". Afrique en Lique. Retrieved 9 May 2009. - ^ "Germany recognises Libya rebels as sole government". BBC News. - ^ a b Serbian Ministry of Foreign Affairs: direction of the Libya embassy in Belgrade - ^ Welsh, David, (15 May 2006), "Issues Related to United States Relations With Libya", U.S. Department of State. Retrieved 10 August 2006. - ^ (15 May 2006), "US to renew full ties with Libya", BBC News. Retrieved 10 August 2006. - ^ "U.S. cuts relations with Libyan embassy in D.C.". CBS News. Retrieved 5 July 2011. - ^ "U.S. recognizes Libyan rebels' authority". CNN. - ^ HUFFER, Elise, Grands hommes et petites îles: La politique extérieure de Fidji, de Tonga et du Vanuatu, Paris: Orstom, 1993, ISBN 2-7099-1125-6, pp.272–282 - ^ "Muammar Gaddafi’s heartland digs in against revolution". Today's Zaman. 15 September 2011. Retrieved 24 September 2011. - ^ Sasman, Catherine (22 September 2011). "AU, SA change tune on Libya Nam’s position unchanged". Namibian. - ^ "‘Zimbabwe will provide sanctuary to Col. Gaddafi’ – Mutambara". The Zimbabwe Mail. 1 September 2011. Retrieved 24 September 2011. External links[edit] - Ministry of Foreign Affairs of Libya - "Qaddafi Plays Quietly, But He's Still in the Game," The New York Times, 17 March 1991. - Libya Embassies and consulates list - Fathia Khaled (1969–1971 divorced) - Safia Farkash (1971–2011) - Muhammad Gaddafi (first son) - Saif al-Islam Gaddafi (second son) - Al-Saadi Gaddafi (third son) - Mutassim Gaddafi (fourth son) - Hannibal Muammar Gaddafi (fifth son) - Ayesha Gaddafi (daughter) - Saif al-Arab Gaddafi (sixth son) - Khamis Gaddafi (seventh son) - Algeria - Angola - Benin - Botswana - Burkina Faso - Burundi - Cameroon - Cape Verde - Central African Republic - Chad - Comoros - Democratic Republic of the Congo - Republic of the Congo - Djibouti - Egypt - Equatorial Guinea - Eritrea - Ethiopia - Gabon - The Gambia - Ghana - Guinea - Guinea-Bissau - Ivory Coast (Côte d'Ivoire) - Kenya - Lesotho - Liberia - Libya - Madagascar - Malawi - Mali - Mauritania - Mauritius - Morocco - Mozambique - Namibia - Niger - Nigeria - Rwanda - São Tomé and Príncipe - Senegal - Seychelles - Sierra Leone - Somalia - South Africa - South Sudan - Sudan - Swaziland - Tanzania - Togo - Tunisia - Uganda - Zambia - Zimbabwe - Canary Islands / Ceuta / Melilla / Plazas de soberanía (Spain) - Madeira (Portugal) - Mayotte / Réunion (France) - Saint Helena / Ascension Island / Tristan da Cunha (United Kingdom) - Western Sahara