http___en.wikipedia.org_wiki_Kingdom_of_Croatia__medieval__4.xml
1.1 2.1 3.1 4.1 5.1 6.1 7.1 8.1 9.1 10.1 11.1 12.1 13.1 14.1 15.1 16.1 17.1 18.1 19.1 20.1 21.1 22.1 23.1 24.1 25.1 26.1 27.1 28.1 28.2 28.3 29.1 30.1 30.2 30.3 30.4 31.1 32.1 33.1 34.1 35.1 35.2 36.1 36.2 36.3 36.4 36.5 36.6 36.7 36.8 36.9 36.10 36.11 36.12 36.13 37.1 38.1 38.2 39.1 39.2 39.3 39.4 39.5 40.1 40.2 40.3 40.4 41.1 41.2 41.3 41.4 42.1 43.1 43.2 43.3 44.1 45.1 45.2 45.3 46.1 46.2 47.1 47.2 48.1 49.1 49.2 49.3 50.1 50.2 50.3 50.4 51.1 52.1 53.1 53.2 53.3 53.4 53.5 54.1 55.1 55.2 56.1 56.2 56.3 56.4 56.5 57.1 58.1 58.2 58.3 58.4 58.5 59.1 59.2 59.3 59.4 59.5 59.6 59.7 60.1 61.1 61.2 61.3 61.4 61.5 61.6 62.1 62.2 62.3 62.4 62.5 63.1 64.1 64.2 64.3 64.4 64.5 64.6 64.7 65.1 66.1 66.2 66.3 66.4 67.1 67.2 67.3 67.4 67.5 67.6 67.7 67.8 67.9 67.10 67.11 67.12 67.13 68.1 69.1 69.2 69.3 69.4 69.5 70.1 71.1 71.2 71.3 71.4 71.5 71.6 72.1 72.2 73.1 73.2 73.3 73.4 74.1 75.1 75.2 75.3 75.4 76.1 77.1 77.2 77.3 77.4 78.1 79.1 79.2 79.3 79.4 79.5 79.6 80.1 81.1 81.2 81.3 81.4 81.5 81.6 82.1 83.1 83.2 83.3 83.4 83.5 84.1 84.2 84.3 84.4 85.1 85.2 85.3 85.4 86.1 87.1 87.2 87.3 87.4 88.1 88.2 88.3 88.4 89.1 90.1 91.1 91.2 92.1 93.1 93.2 93.3 93.4 94.1 94.2 94.3 95.1 95.2 96.1 97.1 97.2 97.3 97.4 97.5 97.6 98.1 99.1 99.2 99.3 99.4 100.1 101.1 102.1 103.1 104.1 105.1
История на Хърватия Историята на Хърватия от идването на хърватите на Балканския полуостров до края на Първата световна война, може условно да се раздели на четири основни периода. Съдържание - 1 Първи период - 2 Втори период - 3 Трети период - 3.1 Хърватите избират Хабсбургите за свои крале - 3.2 Селско въстание - 3.3 Възникване на пограничните военни области - 3.4 Поражение на турците край Сисак през 1593 г. - 3.5 Зринско-франкопанската завера - 3.6 „Съживена Хърватия“ и Карловицкият мирен договор - 3.7 „Прагматичната санкция“ от 1712 и абсолютизмът - 4 Четвърти период - 4.1 Съюз с Унгария 1790 - 4.2 Войните на Наполеон - 4.3 Хърватско народно възраждане - 4.4 Революцията от 1848–1849 г. - 4.5 Край на абсолютизма – хърватско-унгарско споразумение от 1868 г. - 4.6 Присъединяване на пограничните военни области към Хърватска през 1881 г. - 4.7 Първи политически партии в Хърватска - 4.8 Нови политически тенденции от 1903 г. - 4.9 Първа световна война и разпадане на Австро-Унгария - 5 Хърватия след 1918 - 6 Вижте още - 7 Външни препратки Първи период[редактиране | edit source] Първият период започва през 7 век с идването на хърватите по днешните си земи и завършва през 1102 г. със сключването на т.нар. „Pacta conventa“. В продължение на повече от 450 години хърватите водят успешни отбранителни войни срещу франките, венецианците, арабите, маджарите, българите и византийците. Заселване на хърватите на Балканския полуостров[редактиране | edit source] Византийският император Константин VII Багренородни (912–959) в труда си „За управлението на империята“ пише за идването на хърватите в Далмация, Илирия и Панония, за покоряването на аварите, част от които биват асимилирани от хърватите. В този труд се посочва още, че хърватите идват в сегашната си родина като съюзници на византийския император Ираклий в борбата му срещу аварите. След победата над аварите, хърватите, вместо да се върнат по старите си земи, остават в новата си родина. Тя включва шест географски области които биват плътно заселени с хървати: Кроация (или Централна Хърватия), Далмация, Истрия, Славония, Босна и Херцеговина. Още през 7 век Светият престол осъществява първите си контакти с хърватите, което е отразено в папския летопис „Liber pontificalis“, където е записано, че папа Йоан IV (640–642) изпраща в Далмация и Истрия своя абат Мартин да плати откуп за пленници и за костите на стари християнски мъченици. Хърватите, скоро след заселването си на Балканския полуостров, приемат християнството, благодарение на гъвкавата политика на Светия престол, който прилага правилата на папа Григорий I за прилагане на християнските принципи към езическите обичаи и храмове на новопокръстените народи (постепенно покръстване). Хърватски княжества[редактиране | edit source] През първите три века след заселването на хърватите на Балканския полуостров, обществения и политическия им живот се развива в три хърватски княжества: в Далмация, в Панония и по поречието на река Неретва. Най-известният княз на Панонска Хърватия е Людевит (ок. 810–823), който води редица успешни битки срещу франките. Други князе на панонското хърватско княжество са: Войномир (791 — ок. 810), Ратимир (829–838) Браслав (880–897). Като първи княз на Далматинска Хърватия се споменава Порга, който управлява през втората половина на 7 век. През втората половина на 8 и началото на 9 век, княз Вишеслав воюва срещу франките. От времето на неговото царуване е запазен кръщелен купел от катедрала в Нин. След княз Вишеслав, на чело на далматинското княжество застава княз Борна (ок. 810–821), който воюва заедно с франките срещу Византия и срещу далматинския княз Людевит. Борна е наследен от племенника си Владислав (821–835). Тогава започва столетния конфликт между хърватите и венецианците за Адриатическо море. По времето на княз Мислав (ок. 835–845) и княз Търпимир (ок. 845–864), далматинското княжество става все по-силно. Княз Търпимир воюва с венецианците, византийците и българите. Наследява го княз Домагой (ок. 864–876), който води успешни войни срещу арабите, венецианците и византийците, както и тежка седемгодишна война с франките, в която хърватите успяват да извоюват независимостта си. Синовете на Домагой управляват от 876 до 878 г. Княз Здеслав (878–879), с помощта на Византия ги прогонва, но го сполетява подобна съдба, след като народът се разбунтува, недоволен от политиката му. На престола тогава се възкачва княз Бранимир (879 — ок. 892), който спечелва благоразположението на папа Йоан VIII. След Бранимир на престола идва княз Мунцимир Търпимирович, баща на последния хърватски княз и първия хърватски крал Томислав (910–928). Хърватско кралство[редактиране | edit source] Папа Йоан X, в писмо от 925 г., провъзгласява княз Томислав за хърватски крал и тази година се счита за начало на хърватското кралство. По времето на крал Томислав Хърватия се нарежда сред силните държави в Европа и води войни с българския цар Симеон I в защита на сръбските племена, покорени от България. Наследниците на крал Томислав, неговият по-малък брат, Търпимир II, и след него Крешимир I, успяват да запазят хърватското кралство. Обаче след ранната смърт на крал Крешимир I, бан Прибин предизвиква вътрешни размирици в борба за престола, при които бива убит наследникът на престола, Мирослав. Хърватската войска и флота намаляват значително, а границите на кралството се свиват. Крал Крешимир II успява до известна степен да възстанови отслабеното кралство. Неговият син, Стиепан Държислав (969–997) успява по време на 28-годишното си управление да укрепи кралството, но след смъртта му неговите синове Светослав, Крешимир III и Гойослав започват междуособици, които нанасят най-тежкия удар на хърватската държава, които водят до дългогодишни войни с Венеция за Далмация. Крал Крешимир III бива наследен от своя племенник Стиепан I, който започва с обновяване на хърватското кралство. През 1058 г. го наследява синът му, крал Петър Крешимир IV, който връща силата на хърватската държава от времето на крал Томислав, като дори успява да присъедини далматинските градове и острови към нея. От 1075 до 1089 г. на хърватския престол е крал Звонимир, считан за най-силния хърватски крал. Той установява здрави връзки с папа Григорий VII, чийто легат го коронясва през 1075 г. за крал на Хърватия и Далмация, укрепва църковното единство, допринася много за налагането на глаголицата в писмеността, за което свидетелства най-важния паметник на хърватската глаголическа писменост, Башчанската плоча. След Звонимир на престола се качва последният крал от династията Търпимирович, Стиепан II, който управлява само две години. Веднага след неговата смърт в началото на 1091 г. в Хърватия настъпват големи безредици, които се оказват фатални за хърватската държава. Последният хърватски крал от хърватски произход, крал Петър, загива в бой на планината Гвозд, наречена днес на негово име, Петрова гора. Жената на крал Звонимир, Елена, сестра на унгарския крал Ласло I помага на брат си да стане хърватски владетел. Втори период[редактиране | edit source] Вторият период, през който хърватите имат общ крал с унгарците, обхваща периода от 1102 до 1526 г. През този период хърватите отблъскват татарите, успешно воюват с Венеция и Византия, а по-късно с Османската империя, за Далмация и за оцеляване. Непрекъснатите войни все повече утвърждават хърватско-унгарските връзки, олицетворявани отначало само от кралската особа. Pacta Conventa[редактиране | edit source] Смъртта на крал Петър през 1097 г. не оказва негативно влияние върху военната мощ на хърватите, които задържат хърватско-унгарската граница по река Драва. При тези обстоятелства през 1102 г. се стига до сключване на съглашение между хърватите и унгарския крал Калман, известно като „Pacta Conventa“, според което унгарският крал става общ крал на хървати и унгарци, като двете държави запазват самостоятелността си. Има много причини, довели до това фатално съглашение, но една от тях е тайното споразумение на хърватските аристократи с унгарския крал. В Биоград на Мору Калман бива коронясан за крал на Хърватия и Далмация, а той обещава всички държавни права на Хърватското кралство, като признава на хърватската аристокрация и допълнителни привилегии. Срещу това хърватските аристократи се задължават да подкрепят краля по време на война. Всички владетелски права на хърватския крал преминават в ръцете на Калман и неговите наследници, а именно: да назначават банове, да дават привилегии и дарения, да ратифицират приетите от Сабора закони, да събират данъци и мита, да ползват кралските земи на някогашната хърватска династия, върховно командване на хърватската войска и определяне на външната политика. По този начин Хърватия на практика губи своята независимост, но спомага за вътрешна консолидация. Antemurale Christianitatis[редактиране | edit source] През 1453 г. турците превземат Константинопол и папа Калист III призовава всички християнски народи на кръстоносна война. В тази война участват и много хървати. Един от тях е фра Иван Капистран, францискански монах, предвождащ хърватските бойци в битката край Белград през 1456 г., обявен по-късно за светец. Вековете 16 и 17 са наречени в хърватската история „два века на плач“, поради жестоките битки, които хърватите водят с многократно по-многобройната турска армия. Тежък удар е загубата на повече от 10000 хърватски войници, загинали през 1493 г. в битката на Кърбавското поле. През 1519 г. Хърватия получава от папа Лъв X почетното название „Antemurale Christianitatis“ („авангард на християнството“). През почти 400-годишния период на войни срещу завоевателите се прославят множество знайни и незнайни хърватски войници. Трети период[редактиране | edit source] Третият период започва с битката на битката на Мохачкото поле през 1526 г., а завършва със смъртта на крал Йосиф II през 1790 г. През този период хърватите успяват трайно да отблъснат турците. След победата край Сисак през 1593 г., хърватите започват да си възвръщат изгубените територии, обаче голяма част от териториите им е безвъзвратно изгубена. Същевременно, хърватите водят борба и за правата си, които все повече са застрашени от плановете на Виенския двор за централизация на властта и за германизация на всички народи в Хабсбургската монархия. През този период стават големи етнически промени по хърватските земи – заселват се голям брой сърби в Срем, Славония и хърватската военна погранична област. Хърватите избират Хабсбургите за свои крале[редактиране | edit source] Тъй като край Мохач загива последният Ягело, Людвиг II, крал на Унгария и Хърватия, а на Хабсбургите вече е обещана короната, пък и те са единствената реална сила, която може да организира отбраната на Хърватско, естествено е хърватите да ги изберат за свои владетели. Освен това, Хабсбургите помагат и преди това за защитата на Хърватско, защото през нея минава пътят към наследените територии Щирия, Каринтия и Крайна. Поради тези причини, хърватите, независимо от унгарците, избират през 1527 за свой крал Фердинанд I, но при условие да помогне за отбраната на Хърватско и да уважава всички нейни стари права и свободи. По този начин потвърждават елементите на държавността си и статута на свободно кралство. Обаче част от славонската и унгарската аристокрация избират за свой крал граф Ян Заполски, което води до избухване на гражданска война, продължила до смъртта на Заполя през 1540 г. През това време турците постоянно нападат от Босна и през 1528 г. превземат град Яйце, който е на най-предната линия на отбраната на Хърватска, а през 1532 г. тръгват с основната си армия към Виена. Хърватите, начело с Никола Юришич успяват да спрат турското напредване към Виена, но постепенно една след друга падат непревземаеми хърватски крепости: през 1536 г. пада Пожега, главният стълб на отбраната на Славония, а през 1537 година – Клис в Далмация. Селско въстание[редактиране | edit source] През 1573 година, след като напразно се оплакват на краля и бана от престъпленията, извършвани от чужди благородници, селяните, в знак на протест престават да плащат нереално високите данъци. Един от най-жестоките аристократи, Ференц Тахи, изпраща въоръжените си наемници да съберат данъците, но селяните ги посрещат също с оръжие. Заради тази съпротива хърватският Сабор обявява селяните за предатели, на което те отговарят с всеобщо въстание. За водач на въстанието бива избран Амброз Губец, по-късно наречен Матия Губец от Горня Стубица. Селското въстание е характерно най-вече с това, че има програма за установяване на селска власт, която да води сметка за данъците и другите налози за отбраната на Хърватска от турците. Въстанието избухва в края на януари 1573 г. и бързо обхваща голяма част от Хърватска и Словения. Обаче армията бързо го потушава. На 5 февруари 1573 словенските селяни са разбити край Кръшко, а на следващия ден е разбита и селската войска край Керестинце. Малко по-дълго имат успех единствено бунтовниците на Губец в хърватското Загорие. На 9 февруари 1573 г. се води последният бой между бунтовниците на Губец и войската, ръководена от Гашпар Алапич. След като селяните почти спечелват тази битка, идва подкрепление за Алапич и бунтовниците са разгромени. Матия Губец е заловен и на 14 февруари 1573 г. е екзекутиран на площад Марков търг в Загреб. Възникване на пограничните военни области[редактиране | edit source] За отбраната на Хърватия и Славония от постоянните турски набези в Сен, Огулин, Бихач, Храстовица, Зумберак, Иванич, Крижевци и Копривница се организират т.нар. „капитании“, военни окръзи, които покриват територията от Адриатическо море до Драва. Хърватите укрепяват Сисак за отбрана, а Хабсбургите за тази цел изграждат крепостта Карловац (1579). Скоро всички капитании в Хърватска биват обединени в Карловачката (Хърватската) погранична военна област, а в Славония – във Вараждинската погранична военна област. Тяхното управление и финансиране е директно от Хабсбургите, като техните генерали управляват тези области от Грац, а по-късно – от Виена. Създадена е система военни укрепления и наблюдателни кули, които имат както отбранителни, така и съобщителни функции. Между Хърватската и Славонската погранична област, в Покупле е оставен пояс от укрепления под прякото командване на хърватския бан, поради което е наречен Банска погранична област или Бановина. По-късно тук се образуват т.нар. „регименти“ Глина и Петриня. Основен проблем на пограничните военни области е финансирането, въоръжаването и заселването на пустеещите райони. Поради това че хърватският Сабор и бан нямат власт върху по-голямата част от тези области, в края на 16 и през целия 17 век биват заселени власи, като по този начин се променя етническият състав на населението по тези земи. Поражение на турците край Сисак през 1593 г.[редактиране | edit source] Беят на Босненския санджак, Ферхад паша, започва да завладява земите между реките Уна и Купа и по поречието на Глина. От 1575 до 1577 г. превзема много хърватски крепости. През 1580 г. Босна става пашалък. През 1592 г. Хасан паша Предоевич решава да превземе Сисак, но през 1593 г. претърпява поражение от хърватския бан Тома Ердьоди. По този начин е спряно настъплението на турците към Загреб и централната част на Хърватска. Зринско-франкопанската завера[редактиране | edit source] След поражението на турците край Сисак започва дългогодишна война между Хабсбургите и Османската империя. Тя завършва през 1606 г. и на хърватите биват върнати част от изгубените територии. През 1618 г. започва нова, 30-годишна война с турците. В нея се изявяват братята Зрински, тогава най-влиятелните хърватски аристократи. През 1664 войската на Хабсбургите разбива турците край унгарското село Санкт Готхард, но Леополд I (1657–1705) не се възползва от победата, а сключва неизгоден мирен договор с турците, които запазват завладените хърватски и унгарски земи. Хърватите и унгарците не се съгласяват с условията на този договор, който нарушава правата им, и се вдигат на бунт, оглавяван от хърватския бан Никола Зрински. Бунтовниците водят преговори с френския крал Луи XIV, който е в конфликт с Виенския двор, заради европейската му политика. Преговорите не постигат резултат, а на 18 ноември 1664 г. Никола Зрински нелепо загива по време на лов. Мястото му заема по-младият му брат, Петър Зрински, който продължава борбата за правата на хърватите заедно с Фран Кръсто Франкопан и унгарски благородници. Обаче съюзът с унгарците се разпада през 1667 г., след смъртта на водача им Ференц Веселени. Скоро след това, чрез измама, са заловени Петър Зрински и Фран Кръсто Франкопан, както и унгарските водачи на бунта. На 30 април 1671 г. Зрински и Франкопан са екзекутирани и погребани тайно. Последва разграбване на имуществото им и унищожаване на семействата им. Гробовете на Зрински и Франкопан са открити чак през 1907 г., а през 1919 г. посмъртните им останки са пренесени в Загребската катедрала. На надгробната им плоча е изсечен стих от Фран Кръсто Франкопан, който е и известен хърватски поет: „Navik on živi ki zgine pošteno“ (Тоз, който загине с чест, живее навеки). „Съживена Хърватия“ и Карловицкият мирен договор[редактиране | edit source] През 1683 г. турците за последен път обсаждат Виена, но претърпяват поражение. Окуражени от това, хърватите започват война за освобождение на завладените от турците земи. За 15 години си възвръщат цяла Славония, Бановина, Лика и др. През 1699 г. турците са принудени да сключат в Сремски Карловци мирен договор с Хабсбургската монархия и се изтеглят напълно от Унгария и голяма част от хърватските територии. Този период в хърватската история бива наречен от известния хърватски учен от онова време Павел Ритер-Витезович „Croatia rediviva“ (Съживена Хърватска), макар че Венеция успява да завладее доста територии, населени с хървати. „Прагматичната санкция“ от 1712 и абсолютизмът[редактиране | edit source] Тъй като Карл VI Хабсбург няма мъжки наследник, съществува възможност за поделяне на държавата му. С желание да предотврати това, той се стреми да осигури престола на дъщеря си Мария Тереза. Хърватският Сабор помага, като приема през 1712 т.нар. Прагматична санкция, с която, независимо от Унгария, признават женската линия на династията. С този акт за пореден път (както през 1102 и 1527) Хърватска се изявява като самостоятелно кралство и по своя воля си избира владетел. Унгарците се възпротивяват, но все пак през 1715 г. унгарският парламент признава, че не може да се меси в работата на хърватския. Мария Тереза води първо война с Прусия, а след това участва в Седемгодишната война. Поради заслугите на редица хървати в тези войни, Мария Тереза връща през 1745 г. на хърватския Сабор и бан управлението върху Славония и възстановява древната система на жупаниите, а през 1746 г. реформира хърватско-славонската военна погранична област. На практика обаче, Мария Тереза налага абсолютизма, не свиква нито хърватския, нито унгарския парламент и провежда политика на насилствена централизация, като управлява чрез издаване на патенти и временни укази. В областта на образованието и икономиката, обаче, се осъществяват редица реформи, въвеждат се облекчения на феодалните задължения на селяните. Тази политика на т.нар. „просветèн абсолютизъм“ бива продължена и от сина на Мария Тереза – Йосиф II Хабсбург (1780–1790). Четвърти период[редактиране | edit source] През четвъртия период, който продължава от 1790 до 1918 г., хърватите водят борба за териториален суверенитет и независимост. В началото на този период Венеция губи Далмация, която след кратко френско управление (1815), става австрийска област. Поради стремежите на Унгария да заграби хърватските територии, през 1848 г. се стига до война с Унгария. Поради непрестанните безредици и конфликти между католици и мюсюлмани в Босна, Австро-Унгария я завладява през 1878 г., като по този начин целият хърватски народ се оказва в една държава. Съюз с Унгария 1790[редактиране | edit source] След десетгодишното управление на Йосиф II, по време на което всички права на хървати и унгарци са премахнати, през 1790 хърватският Сабор приема решение за съюз с Унгария за общ отпор срещу абсолютизма на Виенския двор. В резултат на това е образувано общо хърватско-унгарско правителство. Това е само временна мярка, но в Унгария се възползват от това и се опитват да наложат своите език, закони и управление и в Хърватска. Оттогава хърватите започват борба на два фронта – срещу унгарския хегемонизъм и срещу австрийския централизъм и германизация. Войните на Наполеон[редактиране | edit source] След Френската революция започват войните на Наполеон, които засягат и Хърватска. През 1797 г. престава да съществува Венецианската държава, а териториите ѝ в Далмация са завладени от Австрия. През 1805 г. французите отнемат от Австрия тези земи, а след нова война през 1809 г. завладяват още хърватски и някои западни словенски земи и образуват т.нар. Илирски провинции, които просъществуват до 1813 г. Армията на Наполеон влиза през 1806 г. в Дубровник, а през 1808 е обявен краят на Дубровнишката република. След поражението на Наполеон всички хърватски земи под негова власт попадат под австрийско управление. Хърватско народно възраждане[редактиране | edit source] Периодът от 1830 до 1848 г. в хърватската история е известен като „Хърватско народно възраждане“, което възниква под влияние на френската революция и поради силния натиск за германизация и маджаризация, както и вследствие на засиленото икономическо и културно развитие. Благодарение усилията на редица хърватски интелектуалци, като напр. Людевит Гай, Янко Драшкович, както и трудовете на загребския епископ Максимилиян Върховац, се оформя хърватският книжовен език, започват да се издават вестници и списания, учредяват се национални институции. От 1847 г. в Хърватска престава да се използва латинският като официален език, като за тази цел започва да се използва само хърватският. Хърватското възраждане ражда движението на илиризма, което има за цел обединението на всички южни славяни. На практика обаче тази идея не се осъществява. Революцията от 1848–1849 г.[редактиране | edit source] През 1848 г. избухва революция в Хабсбургската монархия. Хърватите издигат политическа програма под формата на Искания към Виенския двор, а народното събрание избира полковник Йосип Йелачич за бан. Той прекратява всички отношения с Унгария, отхвърля решението от 1790 г. за общо правителство, премахва крепостничеството, образува самостоятелно хърватско правителство. При последвалите заплахи от унгарска страна, бан Йелачич заема отбрана на Хърватска. На практика бан Йелачич контролира всички хърватски територии: той е хърватски бан, управител на пограничните области, както и на Риека и Далмация. Избухналата в Унгария революция не признава хърватите за отделен народ и заплашва Хърватска с оръжие. Въпреки стремежа на бан Йелачич да не се стига до война, като води неуспешни преговори, войната между унгарци и хървати избухва. Виенският двор, който се нуждае от защита – революцията е обхванала и Виена, подкрепя бан Йелачич. Той води няколко успешни битки и разбива унгарската войска край Виена. След като Унгарската революция е потушена, новият владетел Франц Йосиф I налага абсолютизма както върху всички наследствени австрийски земи, така и върху земите на хърватите, които помагат на Хабсбургите, така и на унгарците, които вдигат революция. Обаче по време на абсолютизма Йелачич остава бан и продължава да полага усилия за икономическото развитие на Хърватска. Освен това, хърватската католическа епископия се отделя от унгарската. В този период град Загреб се утвърждава като хърватска столица. Край на абсолютизма – хърватско-унгарско споразумение от 1868 г.[редактиране | edit source] След поражението на Австрия в Италия през 1859 г., монархът е принуден да премахне абсолютизма, да възстанови конституционното управление, а в самата монархия все повече се дискутира върху въпросите за централизма и федерализма. През 1861 г. е свикан хърватският Сабор, който настоява за обединение на всички хърватски земи: Далмация, Хърватска и Славония, а освен това отказва да влезе във виенския Императорски съвет, като по този начин отхвърля възможността за споразумение с Австрия. Последва ново сближаване с Унгария, но този път при условие да бъде призната териториалната цялост и равноправното положение на Хърватска. Тогава за пръв път в Хърватска се появяват политически партии от съвременен тип и за пръв път се издига идеята за независима хърватска държава. След ново поражение във войната срещу Италия и Прусия през 1866, Австрия е принудена от централистична държава да се преобразува в двойна монархия: да се раздели на Австрия и Унгария, наречена официално Австро-Унгария. През 1868 г. между Унгария и Хърватска се сключва отделен договор, хърватско-унгарско споразумение, според което на хърватите се признава държавна и юридическа обособеност и автономия в управлението, правосъдието, образованието, както и църковна самостоятелност. Освен това, Хърватска има собствен държавен символ и войска. Макар че хърватите не са доволни от това, такъв статут няма никой друг народ в рамките на Австро-Унгария (напр. чехи, поляци и др.). Присъединяване на пограничните военни области към Хърватска през 1881 г.[редактиране | edit source] Въпреки че хърватско-унгарското споразумение не е много изгодно за хърватите, особено в икономическата област и данъците, Хърватска се развива бързо, особено в периода на управление на бана реформатор Иван Мажуранич (1873–1880). През 1881 година са премахнати пограничните военни области и управлението им е върнато на Хърватия. Обаче Далмация, Бока Которска и Истрия остават под директно австрийско управление, а Риека и Меджимурие – под унгарско управление, въпреки усилията на хърватския Сабор да обедини всички хърватски земи. Първи политически партии в Хърватска[редактиране | edit source] След хърватското народно възраждане възникват и първите политически партии в Хърватска, от която най-силна е Народната партия на епископ Йосип Юрай Щросмайер, известен в България като Йосиф Щросмайер . Идеите на тази партия са за просветно и културно издигане на Хърватска и обединение на всички южни славяни (т.нар. „южнославянска идея“). От 1861 г. съществува и Партия на правото, която се обявява за независима хърватска държава и е против съглашения с Австрия, Унгария или Сърбия. В края на 19 и началото на 20 век в Хърватска се заражда движение срещу унгарското влияние, а по-късно – и срещу сръбския национализъм. През 1883 в Загреб и Централна Хърватска биват свалени всички унгарски гербове и надписи и антиунгарското движение се разраства дотолкова, че се намесва войската. През 1895 г. загребските студенти палят унгарски трибагреници, които за тях са символи на маджаризацията. През 1902 година в Загреб избухват антисръбски демонстрации, след като местните сърби публикуват във вестника си „Сърбобран“ памфлет, в който обявяват на хърватите война до изтребление. През 1903 година се надига и второ антиунгарско движение. Нови политически тенденции от 1903 г.[редактиране | edit source] Второто народно движение от 1903 г. повдига нерешения хърватски въпрос в Австро-Унгария. Към това движение се присъединяват и хърватите от Далмация и Истрия. Подкрепят го и други славянски народи от Австро-Унгария. През 1905 г. двама далматински политици- Франо Супило и Анте Трумбич, поставят начало на т.нар. „политика на нов курс“, която има за цел обединяване на всички опозиционни партии на народите, населяващи Австро-Унгария. Към края на 1905 г. в Хърватска се оформя хърватско-сръбска коалиция, която печели мнозинство на изборите през 1906 г. Първа световна война и разпадане на Австро-Унгария[редактиране | edit source] След Сараевския атентат през 1914 г. започва Първата световна война. Повечето от опозиционните хърватски политици избягват от Австро-Унгария и основават т.нар. „Южнославянски комитет“ за освобождение на южните славяни в Австро-Унгария и за сътрудничество със Сърбия. Обаче Франо Супило, който е един от учредителите му, го напуска, защото другите членове не са привърженици на федерализма в една бъдеща държава на южните славяни или са колебливи в мнението си. Австро-Унгария, съставена от множество народи, се разпада,след като изгубва войната през 1918 г. и на нейната бивша територия изникват нови държави. Хърватия след 1918[редактиране | edit source] Вижте още[редактиране | edit source] Външни препратки[редактиране | edit source] - Кратка политическа и културна история на Хърватска - общи страници в историята на прабългари и прахървати - Иван Танев Иванов
1.1 2.1 2.2 2.3 2.4 2.5 3.1 3.2 4.1 5.1 6.1 6.2 7.1 8.1 9.1 9.2 9.3 10.1 10.2 10.3 11.1 11.2 12.1 12.2 13.1 13.2 14.1 14.2 14.3 15.1 15.2 15.3 16.1 16.2 16.3 17.1 18.1 18.2 18.3 19.1 19.2 19.3 19.4 20.1 20.2 21.1 21.2 22.1 23.1 23.2 24.1 24.2 24.3 24.4 24.5 25.1 25.2 25.3 25.4 25.5 25.6 26.1 26.2 26.3 26.4 27.1 27.2 27.3 28.1 28.2 29.1 29.2 29.3 29.4 29.5 30.1 30.2 30.3 30.4 31.1 32.1 33.1 33.2 33.3 33.4 34.1 34.2 34.3 34.4 35.1 35.2 35.3 36.1 37.1 37.2 37.3 38.1 38.2 38.3 38.4 39.1 39.2 39.3 40.1 41.1 41.2 41.3 41.4 42.1 42.2 42.3 42.4 43.1 43.2 43.3 43.4 43.5 44.1 45.1 45.2 45.3 45.4 45.5 45.6 45.7 45.8 45.9 45.10 45.11 46.1 47.1 48.1 48.2 48.3 48.4 48.5 48.6 48.7 48.8 49.1 49.2 49.3 49.4 49.5 49.6 49.7 49.8 49.9 49.10 50.1 50.2 50.3 51.1 51.2 51.3 51.4 51.5 51.6 51.7 51.8 51.9 51.10 51.11 52.1 53.1 53.2 53.3 54.1 54.2 55.1 55.2 55.3 56.1 56.2 56.3 56.4 57.1 58.1 58.2 58.3 58.4 59.1 60.1 61.1 62.1 63.1 64.1 65.1 66.1 67.1 68.1 68.2 68.3 69.1 70.1 70.2 71.1 72.1 72.2 72.3 73.1 74.1 74.2 74.3 74.4 75.1 75.2 75.3 75.4 76.1 76.2 76.3 76.4 77.1 77.2 77.3 78.1 79.1 80.1 81.1 82.1 83.1 84.1 85.1 86.1 86.2 86.3 87.1 87.2 88.1 89.1 90.1 91.1 92.1 93.1 93.2 93.3 94.1 95.1 96.1 97.1 97.2 98.1 99.1 100.1 101.1 102.1 103.1 104.1 105.1 106.1 107.1 107.2 108.1 109.1 110.1 110.2 111.1 112.1 112.2 112.3 113.1 114.1 115.1 115.2 115.3 116.1 117.1 118.1 119.1 120.1 120.2 120.3 121.1 121.2 121.3 121.4 121.5 122.1 122.2 122.3 122.4 122.5 123.1 124.1 124.2 124.3 125.1 126.1 127.1 127.2 127.3 128.1 128.2 129.1 129.2 129.3 129.4 130.1 130.2 130.3 131.1 132.1 133.1 133.2 134.1 134.2 134.3 135.1 136.1 136.2 136.3 137.1 138.1 138.2 139.1 139.2 139.3 140.1 141.1 141.2 141.3 142.1 142.2 142.3 143.1 143.2
Kingdom of Croatia (925–1102) The Kingdom of Croatia (Latin: Regnum Croatiae; Croatian: Kraljevina Hrvatska, Hrvatsko Kraljevstvo) was a medieval kingdom in the Balkans comprising most of what is today Croatia (without most of Istria and some Dalmatian coastal cities), as well as parts of modern-day Bosnia and Herzegovina. The Kingdom existed as a sovereign state for nearly two centuries. Its existence was characterized by various conflicts and periods of peace or alliance with the Bulgarians, Byzantines, Hungarians, and competition with Venice for control over the eastern Adriatic coast. The goal of promoting the Slavic language in the religious service was initially brought and introduced by the 10th century bishop Gregory of Nin, which resulted in a conflict with the Pope, later to be put down by him.[2] In the second half of the 11th century Croatia managed to secure most coastal cities of Dalmatia with the collapse of Byzantine control over them. During this time the kingdom reached its peak under the rule of kings Peter Krešimir IV (1058-1074) and Demetrius Zvonimir (1075-1089). The state was ruled mostly by the Trpimirović dynasty until 1091. At that point the realm experienced a succession crisis and after a decade of conflicts for the throne and the aftermath of the Battle of Gvozd Mountain, the crown passed to the Árpád dynasty with the coronation of King Coloman of Hungary as "King of Croatia and Dalmatia" in Biograd in 1102, uniting the two kingdoms under one crown.[3][4][5][6] The precise terms of the relationship between the two realms became a matter of dispute in the 19th century.[7][8][9] The nature of the relationship varied through time, Croatia retained a large degree of internal autonomy overall, while the real power rested in the hands of the local nobility.[7][10][11] Modern Croatian and Hungarian historiographies mostly view the relations between Kingdom of Croatia and Kingdom of Hungary from 1102 as a form of a personal union, i.e. that they were connected by a common king.[12] Contents Name[edit] The first official name of the country was "Kingdom of the Croats" (Latin: Regnum Croatorum; Croatian: Kraljevstvo Hrvata),[13] but over the course of time the name "Kingdom of Croatia" (Regnum Croatiae;[14] Kraljevina Hrvatska) prevailed in use.[13] From 1060, when Peter Krešimir IV gained control over coastal cities of the Theme of Dalmatia, earlier under the Byzantine Empire, the official and diplomatic name of the kingdom was "Kingdom of Croatia and Dalmatia" (Regnum Croatiae et Dalmatiae; Kraljevina Hrvatska i Dalmacija). Such form of the name lasted until the death of King Stephen II in 1091.[15][16] Background[edit] Arrival of Croats[edit] The Slavs arrived in the early 7th century in what is Croatia today. No contemporary written records about the migration have been preserved, especially not about the events as a whole and from the area itself. Instead, historians rely on records written several centuries after the facts, and even those records may be based on oral tradition. The Croats were a Slavic tribe, coming into the Balkans from an area in and around today's Poland or western Ukraine. Many modern scholars believe that the early Croat people, as well as other early Slavic groups, were agricultural populations that were ruled by the nomadic Iranian-speaking Alans. It is unclear whether the Alans contributed much more than a ruling caste or a class of warriors; the evidence on their contribution is mainly philological and etymological. The large scale movements of Slavs are associated with the Avars, a nomadic Turkic group that had settled in the Carpathian basin in late 6th century, subjugating surrounding small Slavic tribes.[17] The book De Administrando Imperio ("On the Governance of the Empire"), written in the 10th century, is the most referenced source on the migration of Slavic peoples into southeastern Europe. It states that the Slavs migrated first around or before year 600 from the region that is now (roughly) Galicia and areas of the Pannonian plain, led by the Avars, to the province of Dalmatia ruled by the Roman Empire. The second[18] wave of migration, possibly around year 620, began when the Croats were invited by the Emperor Heraclius to counter the Avar threat on the Byzantine Empire. The Emperor promised the Croats protection if they defeated the Avars, who expelled the population of Dalmatia.[19] And so, by command of the emperor Heraclius these same Croats defeated and expelled the Avars from those parts, and by mandate of Heraclius the emperor they settled down in that same country of the Avars, where they now dwell.—Constantine Porphyrogenitus in De Administrando Imperio: 31. Of the Croats and of the country they now dwell in[19] De Administrando Imperio also mentions an alternate version of the events, where the Croats weren't actually invited by Heraclius, but instead defeated the Avars and settled on their own accord after migrating from an area near today's Silesia. From those Croats who came to Dalmatia a part split off and settled in Illyricum and Pannonia. Furthermore, De Administrando Imperio reports a folk tradition that the Croats, who were at the time dwelling beyond Bavaria, were led into the province of Dalmatia by a group of five brothers, Klukas, Lobel, Kosenc, Muhlo and Hrvat, and their two sisters, Tuga and Buga.[20] After they had fought one another for some years, the Croats prevailed and killed some of the Avars and the remainder they compelled to be subject to them. And so from that time this land was possessed by the Croats, and there are still in Croatia some who are of Avar descent and are recognized as Avars.—Constantine Porphyrogenitus in De Administrando Imperio: 30. Story of the province of Dalmatia[20] Thomas the Archdeacon, as well as the Chronicle of the Priest of Duklja from the 12th century, state that the Croats remained after the Goths (under a leader referred to as "Totila") had occupied and pillaged the Roman province of Dalmatia. The Chronicle speaks of a Gothic invasion (under a leader referred to as "Svevlad", followed by his descendants "Selimir" and "Ostroilo"). Archdeacon Thomas in his work Historia Salonitana from the 13th century mentions that with Totila, who destroyed the city of Salona and ravaged Dalmatia, came seven or eight tribes of nobles which he called "Lingones" from what is today Poland and settled in Croatia.[21] Christianization[edit] The earliest record of contact between the Roman Pope and the Croats dates from a mid-7th century entry in the Liber Pontificalis. Pope John IV (John the Dalmatian, 640-642) sent an abbot named Martin to Dalmatia and Istria in order to pay ransom for some prisoners and for the remains of old Christian martyrs. This abbot is recorded to have travelled through Dalmatia with the help of the Croatian leaders, and he established the foundation for the future relations between the Pope and the Croats. The Christianization of the Croats began after their arrival, probably in the 7th century, influenced by the proximity of the old Roman cities in Dalmatia. The process was completed in the north by the beginning of the 9th century. The beginnings of the Christianization are also disputed in the historical texts: the Byzantine texts talk of duke Porin who started this at the incentive of emperor Heraclius, then of Porga who mainly Christianized his people after the influence of missionaries from Rome, while the national tradition recalls Christianization during the rule of Duke Borna. It is possible that these are all renditions of the same ruler's name. The Croats, apart from Latin, also held masses in their own language and used the Glagolitic alphabet. This was officially sanctioned in 1248 by Pope Innocent IV, and only later did the Latin alphabet prevail. The Latin Rite prevailed over the Byzantine Rite rather early due to numerous interventions from the Holy See. There were numerous church synods held in Dalmatia in the 11th century, particularly after the East-West Schism, during the course of which the use of the Latin rite was continuously reinforced until it became dominant. Early Croatian states[edit] Croatian lands in the Dark Ages were located between three major entities: the Eastern Roman Empire which aimed to control the Dalmatian city-states and islands, the Franks which aimed to control the northern and northwestern lands, and the Avars, later Magyars, and other fledgling states in the northeast. The fourth relevant group, but not so powerful with regard to the Croatian state, were the nearby Slavs in the southeast, the Serbs and the Bulgarians. The north became subject to the Carolingian Empire around 800, when in 796 Croatian Pannonian prince Vojnomir switched sides between the Avars and the Franks. The Franks established control over the region between Sava, Drava and Danube which was under the Margrave of Friuli. The Patriarchy of Aquileia was then allowed to Christianize the remaining Slavs in the region. Charlemagne invaded the Dalmatian portion of Croatia in 799, contesting its Byzantine suzerainty. Although the Franks lost the siege of Trsat, from 803, Frankish overlordship was recognized in most of northern Dalmatia.[22] Charlemagne's invasion of the Dalmatian cities provoked a war with the Eastern Roman Empire — after a peace deal was signed, the Byzantine Empire restored the city-states and islands while Charlemagne kept Istria and inland Dalmatia. After the death of Charlemagne in 814, the Frankish influence decreased, and Ljudevit Posavski raised a rebellion in Pannonia in 819.[22][23] At the time the Duchy of Croatia was ruled by Borna, who was on the side of the Franks in the war. This led to an open conflict between Borna and Ljudevit in which Borna was defeated in the battle of Kupa in 819.[22] The Frankish Margraves sent armies in 820, 821 and 822, but each time they failed to crush the rebels until finally Ljudevit's forces withdrew to Bosnia. Most of the Duchy of Pannonia would remain in Frankish suzerainty until the end of the 9th century. What is today eastern Slavonia and Syrmia fell to the Bulgarians in 827 after a border dispute with the Franks. By a peace treaty in 845, the Franks were confirmed as rulers over Slavonia, whilst Syrmia remained under Bulgarian clientage. In the meantime, the Dalmatian Croats were recorded to have been subject to the Kingdom of Italy under Lothair I, since 828. Duke Mislav of Croatia (c. 835–845) built up a formidable navy, and in 839 signed a peace treaty with Pietro Tradonico, doge of Venice. The Venetians soon proceeded to battle with the Narentine pirates, but failed to defeat them.[24] Duke Trpimir I succeeded Mislav in around 845 and in 846 successfully attacked the Byzantine coastal cities in Dalmatia.[25] In 855 Boris I of Bulgaria attacked Dalmatian Croatia trying to expand his state to the Adriatic, but was defeated probably in Eastern Bosnia and signed a peace treaty with Trpimir.[26] Trpimir I managed to consolidate power over Dalmatia and much of the inland regions towards Pannonia, while instituting counties as a way of controlling his subordinates (an idea he picked up from the Franks). The first known written mention of the Croats is from a Latin charter issued by Trpimir dated 4 March 852.[27][28] Trpimir is remembered as the initiator of the Trpimirović dynasty that ruled in Croatia, with interruptions, from 845 until 1091. In the meantime, the Saracens, a group of Arab pirates, invaded Taranto and Bari in the 840s. The extent of their piracy forced the Byzantium to increase its military presence in the southern Adriatic. In 867 a Byzantine fleet lifted the Saracen siege over Ragusa (modern Dubrovnik) and also defeated the Narentine pirates.[29] Facing a number of naval threats, Duke Domagoj (864–876) built up the Croatian navy again and helped the Franks conquer Bari from the Arabs in 871.[29][30] During his reign piracy was a common practice in the Adriatic.[31] The Croatian vessels also fought wars against the Venetians and the Franks. Domagoj led a successful revolt against the Frankish Empire, ending their overlordship over Croatia.[32] Domagoj's forces attacked the western Istrian towns in 876,[33] but were subsequently defeated by the Venetian navy.[32] His ground forces defeated the Pannonian duke Kocelj (861–874) who was suzerain to the Franks, and thereby shed the Frankish vassal status.[citation needed] Domagoj was succeeded by his son, of unknown name, who ruled Croatia between 876 and 878. The next Duke, Zdeslav (878–879), owerthrew Domagoj's son,[34] but reigned briefly, only to see the Byzantine Empire conquer large portions of Dalmatia. He was then overthrown by Duke Branimir (879–892), who was supported by the Western Church. Branimir was the first Croatian ruler under which Croatia received recognition as a sovereign state, recognised by Pope John VIII in 879.[32] On a preserved inscription from 888 Branimir was named "Duke of Croats" (Latin: Dux Cruatorvm). Branimir proceeded to repel the Byzantine incursion and strengthen his state under the ægis of Rome. After Branimir's death, Duke Muncimir (892–910), Zdeslav's brother, took control of Croatia and ruled it independently of both Rome and Byzantium as divino munere Croatorum dux (with God's help, duke of the Croats). The last Duke of the Pannonian Croats under the Franks was Braslav (died in 897?), mentioned in 896, who died in a war with the Magyars, who then migrated to the Pannonian plain. In Dalmatia, Duke Tomislav (910–928) succeeded Muncimir. Tomislav vaged battles with the Magyars and expanded his country to the north. In about 923 the Byzantines, who were at the time in a war with the Bulgarians, concluded an alliance with Croatia. Kingdom[edit] Establishment[edit] Croatia was elevated to the status of Kingdom somewhere around 925. Tomislav was the first Croatian ruler whom the Papal chancellery honoured with the title "king".[35] It is generally said that Tomislav was crowned in 925, however, this is not certain. It is not known when, where, or by whom he was crowned, or was he crowned at all.[1] Tomislav is mentioned as a king in two preserved documents published in the Historia Salonitana. First in a note preceding the text of the conclusions of the Council of Split in 925, where it is written that Tomislav is the "king" ruling "in the province of the Croats and in the Dalmatian regions" (in prouintia Croatorum et Dalmatiarum finibus Tamisclao rege),[36][37][38] while in the 12th canon of the Council conclusions the ruler of the Croats is called "king" (rex et proceres Chroatorum).[38] In a letter sent by the Pope John X Tomislav is named "King of the Croats" (Tamisclao, regi Crouatorum).[36][39] The Chronicle of the Priest of Duklja titled Tomislav as a king and specified his rule at 13 years.[36] Although there are no inscriptions of Tomislav to confirm the title, later inscriptions and charters confirm that his 10th century successors called themselves "kings".[37] Under his rule, Croatia became one of the most powerful kingdoms in the Balkans.[40][41] Tomislav, a descendant of Trpimir I, is considered one of the most prominent members of the Trpimirović dynasty. Sometime between 923 and 928, Tomislav succeeded in uniting the Croats of Pannonia and Dalmatia, each of which had been ruled separately by dukes. Although the exact geographical extent of Tomislav's kingdom is not fully known, Croatia probably covered most of Dalmatia, Pannonia, and northern and western Bosnia.[42] Croatia at the time was administered as a group of eleven counties (županije) and one banate (Banovina). Each of these regions had a fortified royal town. Croatia soon came into conflict with the Bulgarian Empire under Simeon I (called Simeon the Great in Bulgaria), who was already in a war with the Byzantines. Tomislav made a pact with the Byzantine Empire, for which he may have been rewarded by the Byzantine Emperor Romanos I Lekapenos with some form of control over the coastal cities of the Byzantine Theme of Dalmatia and with a share of the tribute collected from its coastal cities.[37] After Simeon conquered the Principality of Serbia in 924, Croatia received and protected the expelled Serbs with their leader Zaharija.[43] In 926, Simeon tried to break the Croatian-Byzantine pact and afterwards conquer the weakly defended Byzantine Theme of Dalmatia,[36] sending Duke Alogobotur with a formidable army against Tomislav, but Simeon's army was defeated in the Battle of the Bosnian Highlands. After Simeon's death in 927 peace was restored between Croatia and Bulgaria with the mediation of the legates of Pope John X.[44] According to the contemporary De Administrando Imperio, Croatian army and navy at the time could have consisted of approximately 100,000 infantry units, 60,000 cavaliers, and 80 larger (sagina) and 100 smaller warships (condura),[45] but these numbers are generally taken as a considerable exaggeration.[42] 10th century[edit] Croatian society underwent major changes in the 10th century. Local leaders, the župani, were replaced by the retainers of the king, who took land from the previous landowners, essentially creating a feudal system. The previously free peasants became serfs and ceased being soldiers, causing the military power of Croatia to fade. Tomislav was succeeded by Trpimir II (928–935) and Krešimir I (935–945), who each managed to maintain their power and keep good relations with both the Byzantine Empire and the Pope. This period, on the whole, however, is obscure. Miroslav (945–949) was killed by his ban, Pribina, during an internal power struggle, and Croatia again lost the islands of Brač, Hvar, and Vis to the dukes of Pagania. The Dalmatian city-states and the Duchy of Bosnia were lost to Byzantium and eastern Slavonia and Srijem were taken by the Magyars. Krešimir II (949–969) restored order throughout most of the state. He kept particularly good relations with the Dalmatian cities, he and his wife Jelena donating land and churches to Zadar and Solin. A 976 inscription is preserved the Church of Saint Mary in Solin that names the Croatian royalty.[46] Krešimir II was succeeded by his son Stjepan Držislav (969–997), who established better relations with the Byzantine Empire from which he has received a royal insignia. 11th century[edit] As soon as Stjepan Držislav had died in 997, his three sons, Svetoslav (997–1000), Krešimir III (1000–1030), and Gojslav (1000–1020), opened a violent contest for the throne, weakening the state and allowing the Venetians under Pietro II Orseolo and the Bulgarians under Samuil to encroach on the Croatian possessions along the Adriatic. In 1000, Orseolo led the Venetian fleet into the eastern Adriatic and gradually took control of the whole of it,[47] first the islands of the Gulf of Kvarner and Zadar, then Trogir and Split, followed by a successful naval battle with the Narentines upon which he took control of Korčula and Lastovo, and claimed the title dux Dalmatiæ. Krešimir III tried to restore the Dalmatian cities and had some success until 1018, when he was defeated by Venice allied with the Lombards. The same year his kingdom briefly became a vassal of the Byzantine Empire until 1025 and the death of Basil II.[48] His son, Stjepan I (1030–1058), only went so far as to get the Narentine duke to become his vassal in 1050. During the reign of Krešimir IV (1058–1074), the medieval Croatian kingdom reached its territorial peak. Krešimir managed to get the Byzantine Empire to confirm him as the supreme ruler of the Dalmatian cities, i.e. over the Theme of Dalmatia, excluding the theme of Dubrovnik and the Duchy of Durazzo.[49] He also allowed the Roman curia to become more involved in the religious affairs of Croatia, which consolidated his power but disrupted his rule over the Glagolitic clergy in parts of Istria after 1060. Croatia under Krešimir IV was composed of twelve counties and was slightly larger than in Tomislav's time. It included the closest southern Dalmatian duchy of Pagania, and its influence extended over Zahumlje, Travunia, and Duklja. However, in 1072, Krešimir assisted the Bulgarian and Serb uprising against their Byzantine masters. The Byzantines retaliated in 1074 by sending the Norman count Amik to besiege Rab. They failed to capture the island, but did manage to capture the king himself, and the Croatians were then forced to settle and give away Split, Trogir, Zadar, Biograd, and Nin to the Normans. In 1075, Venice banished the Normans and secured the cities for itself. The end of Krešimir IV in 1074 also marked de facto end of the Trpimirović dynasty, which had ruled the Croatian lands for over two centuries. According to the Supetar Cartulary, a new king was elected by seven bans (if the previous one died without a successor e.g. Krešimir IV): ban of Croatia, ban of Bosnia, ban of Slavonia etc.[50] The bans were elected by the first six Croatian tribes, while the other six were responsible for choosing župans. Krešimir was succeeded by Dmitar Zvonimir (1075–1089) of the Svetoslavić branch of the House of Trpimirović. He was previously a ban in Slavonia in the service of Peter Krešimir IV and later the Duke of Croatia. He gained the title of king with the support of Pope Gregory VII and was crowned as King of Croatia in Solin on 8 October 1076. Zvonimir aided the Normans under Robert Guiscard in their struggle against the Byzantine Empire and Venice between 1081 and 1085. Zvonimir helped to transport their troops through the Strait of Otranto and to occupy the city of Dyrrhachion. His troops assisted the Normans in many battles along the Albanian and Greek coast. Due to this, in 1085, the Byzantines transferred their rights in Dalmatia to Venice. Zvonimir's kinghood is carved in stone on the Baška Tablet, preserved to this day as one of the oldest written Croatian texts, kept in the archæological museum in Zagreb. Zvonimir's reign is remembered as a peaceful and prosperous time, during which the connection of Croats with the Holy See was further affirmed, so much so that Catholicism would remain among Croats until the present day. In this time the noble titles in Croatia were made analogous to those used in other parts of Europe at the time, with comes and baron used for the župani and the royal court nobles, and vlastelin for the noblemen. The Croatian state was edging closer to western Europe and further from the east. There was no permanent state capital, as the royal residence varied from one ruler to another; five cities in total reportedly obtained the title of a royal seat: Nin (Krešimir IV), Biograd (Stephen Držislav, Krešimir IV), Knin (Zvonimir, Petar Svačić), Šibenik (Krešimir IV), and Solin (Krešimir II).[51] Decline and war[edit] Demetrius Zvonimir married Jelena Lijepa ("Jelena the Beautiful") in 1063. Queen Jelena (Ilona) was a Hungarian princess, the daughter of King Béla I of the Hungarian Árpád dynasty, and was the sister of the future King Ladislaus I of Hungary. Demetrius Zvonimir and Jelena had a son, Radovan, who died in his late teens or early twenties. King Demetrius Zvonimir died in 1089. The exact circumstances of his death are unknown, but according to a later, likely unsubstantiated legend, King Zvonimir was killed during the revolt of the Sabor in 1089.[52] With no direct heir to succeed him, Stephen II (reigned 1089–1091) of the main Trpimirović line came to the throne at an old age and reigned for two years. This succession was contested by a faction of nobles from northern Croatia (Pannonia). The nobles offered the Croatian throne to King Ladislaus I of Hungary, who claimed the Croatian crown through his sister Queen Jelena, King Demetrius Zvonimir's widow. The Queen enjoyed significant influence in northern Croatia and apparently used it to bolster her brother's claim. Stephen II was to be the last King of the House of Trpimirović. His rule was relatively ineffectual and lasted less than two years. He spent most of this time in the tranquility of the monastery of Sv. Stjepan pod Borovima (St. Stephen beneath the Pines) near Split. He died at the beginning of 1091, without leaving an heir. Since there was no living male member of the House of Trpimirović, civil war and unrest broke out shortly afterward. At the same time (1091), with the death of Stephen II setting the stage, King Ladislaus I of Hungary at last accepted the nomination of northern nobles and claimed the Croatian crown.[53] He entered the Croatian Kingdom with an army in 1094, and established his rule in northern Croatia (Pannonia) with little resistance. During the same year (1094) he founded the Zagreb bishopric, which later became the ecclesiastical center of Croatia.[53] However, Ladislaus' claim was rejected by the nobles of southern Croatia, who resisted his forces successfully in the mountainous southern terrain and maintained their independence. At this time, the Byzantine Emperor Alexius I Comnenus sent the Cumans to attack Hungary and forced the Hungarian army to retreat from Croatia. Ladislaus appointed his nephew Prince Álmos to rule over northern Croatia (Pannonia). In 1093, the southern Croatian feudal lords, struggling to remain independent of Hungary, elected a new ruler, King Peter Svačić (reigned 1093–1097). He managed to unify the Kingdom around his capital of Knin and force the Hungarian Prince Álmos from northern Croatia in 1095. With this he restored Croatian rule up to the river Drava, reclaiming nearly all territory lost to Ladislaus I, who soon died in 1095. Ladislaus' successor and nephew was King Coloman, and he resolved to press the Hungarian claim on the Croatian crown and continue the campaign. He made peace with Pope Urban II and led a large army into the Croatian Kingdom in 1097. Under his leadership, a Hungarian army quickly defeated King Peter's defenses along the river Drava and regained control over the Pannonian Croatian plains (northern Croatia). His forces were stopped however, as they approached the mountainous southern regions which resisted the Hungarian claim. He therefore reassembled his forces in Croatia and advanced on Gvozd Mountain, where he met the main Croatian army assembled under King Peter. In the ensuing Battle of Gvozd Mountain, King Peter was killed and the Croats were decisively defeated (because of this, the mountain was with time renamed to Petrova Gora, "Peter's Mountain"). As a consequence of the battle, King Coloman gained control of most of Croatia without resistance. However, when in 1099 Coloman and his forces were called back to the northeast to fight the Ruthenians and Cumans in Galicia, the Croatian nobles took the opportunity to liberate themselves from Hungarian rule once again. In 1102, Coloman returned to the Kingdom of Croatia in force, and negotiated with the Croatian feudal lords from a position of power. As a consequence, King Coloman was crowned and the Hungarian and Croatian crowns were joined (with the crown of Dalmatia held separate from that of Croatia). The title now claimed by Coloman was "King of Hungary, Dalmatia, and Croatia".[54] The crowning of King Coloman forged a link between the Croatian and Hungarian crowns that lasted until the end of World War I (1918).[53] Unification[edit] In 1102, after a succession crisis, the crown passed into the hands of the Árpád dynasty, with the crowning of King Coloman of Hungary as "King of Croatia and Dalmatia" in Biograd. The precise terms of the union between the two realms became a matter of dispute in the 19th century.[9] The two kingdoms were united under the Árpád dynasty either by the choice of the Croatian nobility or by Hungarian force.[57] Croatian historians hold that the union was a personal one in the form of a shared king, a view also accepted by a number of Hungarian historians,[6][12][54][55][58][59] while Serbian and Hungarian nationalist historians preferred to see it as a form of annexation.[8][9][60] The claim of a Hungarian occupation was made in the 19th century during the Hungarian national reawakening.[60] Thus in older Hungarian historiography Coloman's coronation in Biograd was a subject of dispute and their stance was that Croatia was conquered. Although these kind of claims can also be found today, since the Croatian-Hungarian tensions are gone, it has generally been accepted that Coloman was crowned in Biograd for king.[61] Today, Hungarian legal historians hold that the relationship of Hungary with the area of Croatia and Dalmatia in the period till 1526 and the death of Louis II was most similar to a personal union,[12][62] resembling the relationship of Scotland to England.[63][64] According to the Worldmark Encyclopedia of Nations and the Grand Larousse encyclopédique, Croatia entered a personal union with Hungary in 1102, which remained the basis of the Hungarian-Croatian relationship until 1918,[3][65] while Encyclopædia Britannica specified the union as a dynastic one.[66] According to the research of the Library of Congress, Coloman crushed opposition after the death of Ladislaus I and won the crown of Dalmatia and Croatia in 1102, thus forging a link between the Croatian and Hungarian crowns that lasted until the end of World War I.[53] Hungarian culture permeated northern Croatia, the Croatian-Hungarian border shifted often, and at times Hungary treated Croatia as a vassal state. Croatia had its own local governor, or Ban; a privileged landowning nobility; and an assembly of nobles, the Sabor.[53] According to some historians, Croatia became part of Hungary in the late 11th and early 12th century,[67] yet the actual nature of the relationship is difficult to define.[60] Sometimes Croatia acted as an independent agent and at other times as a vassal of Hungary.[60] However, Croatia retained a large degree of internal independence.[60] The degree of Croatian autonomy fluctuated throughout the centuries as did its borders.[10] The alleged agreement called Pacta conventa (English: Agreed accords) or Qualiter (first word of the text) is today viewed as a 14th-century forgery by most modern Croatian historians. According to the document King Coloman and the twelve heads of the Croatian nobles made an agreement, in which Coloman recognised their autonomy and specific privileges. Although it is not an authentic document from 1102, nonetheless there was at least a non-written agreement that regulated the relations between Hungary and Croatia in approximately the same way,[55][66] while the content of the alleged agreement is concordant with the reality of rule in Croatia in more than one respect.[56] The official entering of Croatia into a personal union with Hungary, becoming part of the Lands of the Crown of St. Stephen, had several important consequences. Institutions of separate Croatian statehood were maintained with the Sabor (parliament) and the ban (viceroy)[66] in the name of the king. A single ban governed all Croatian provinces until 1225, when the authority was split between one ban of the whole of Slavonia and one ban of Croatia and Dalmatia. The positions were intermittently held by the same person after 1345, and officially merged back into one by 1476. Union with Hungary[edit] In the union with Hungary, the crown was held by the Arpad dynasty, and after its extinction, under Anjou dynasty. Institutions of separate Croatian statehood were maintained through the Parliament (Croatian: Sabor - an assembly of Croatian nobles) and the ban (viceroy) responsible to the King of Hungary and Croatia. In addition, the Croatian nobles retained their lands and titles.[66] Coloman retained the institution of the Sabor and relieved the Croatians of taxes on their land. Coloman's successors continued to crown themselves as Kings of Croatia separately in Biograd na Moru until the time of Béla IV.[68] In the 14th century a new term arose to describe the collection of de jure independent states under the rule of the Hungarian King: Archiregnum Hungaricum (Lands of the Crown of Saint Stephen).[69] Croatia remained a distinct crown attached to that of Hungary until the abolition of the Austro-Hungarian Empire in 1918. See also[edit] - Kingdom of Croatia (Habsburg) - Kingdom of Croatia-Slavonia - History of Croatia - Pacta conventa (Croatia) - Crown of Zvonimir - Bans of Croatia - Timeline of Croatian history References[edit] - ^ a b Van Antwerp Fine, John (1991). The Early Medieval Balkans. University of Michigan Press. - ^ (Croatian) Hrvatski glagoljizam i stradanje dalmatinskih gradova - ^ a b Larousse online encyclopedia, Histoire de la Croatie: "Liée désormais à la Hongrie par une union personnelle, la Croatie, pendant huit siècles, formera sous la couronne de saint Étienne un royaume particulier ayant son ban et sa diète." (French) - ^ Clifford J. Rogers: The Oxford Encyclopedia of Medieval Warfare and Military Technology, Volume 1, Oxford University Press, 2010, p. 293 - ^ Luscombe and Riley-Smith, David and Jonathan (2004). New Cambridge Medieval History: C.1024-c.1198, Volume 4. Cambridge University Press. - ^ a b Kristó Gyula: A magyar–horvát perszonálunió kialakulása [The formation of Croatian-Hungarian personal union](in Hungarian) - ^ a b Bellamy, Alex J. (2003). The Formation of Croatian National Identity. Manchester University Press. Retrieved 16 January 2014. - ^ a b Jeffries, Ian (1998). A History of Eastern Europe. Psychology Press. Retrieved 16 January 2014. - ^ a b c Sedlar, Jean W. (2011). East Central Europe in the Middle Ages. University of Washington Press. Retrieved 16 January 2014. - ^ a b Singleton, Frederick Bernard (1985). A Short History of the Yugoslav Peoples. Cambridge University Press. - ^ John Van Antwerp Fine: The Early Medieval Balkans: A Critical Survey from the Sixth to the Late Twelfth Century, 1991, p. 288 - ^ a b c Barna Mezey: Magyar alkotmánytörténet, Budapest, 1995, p. 66 - ^ a b Ferdo Šišić: Povijest Hrvata u vrijeme narodnih vladara, p. 651 - ^ Monumenta spectantia historiam Slavorum meridionalium, Edidit Academia Scienciarum et Artium Slavorum Meridionalium vol VIII, Zagreb, 1877, p. 199 - ^ Lujo Margetić: Hrvatska i Crkva u srednjem vijeku, Pravnopovijesne i povijesne studije, Rijeka, 2000, p. 88-92 - ^ Lujo Margetić: Regnum Croatiae et Dalmatiae u doba Stjepana II., p. 19 - ^ John Van Antwerp Fine: The Early Medieval Balkans: A Critical Survey from the Sixth to the Late Twelfth Century, 1991, p. 30-31 - ^ http://www.croatianhistory.net/etf/et01.html#white - ^ a b De Administrando Imperio: 31. Of the Croats and of the country they now dwell in. "These same Croats arrived to claim the protection of the emperor of the Romans Heraclius before the Serbs claimed the protection of the same emperor Heraclius, at that time when the Avars had fought and expelled from those parts the Romani whom the emperor Diocletian had brought from Rome and settled there" - ^ a b De Administrando Imperio: 30. Story of the province of Dalmatia - ^ Thomas Archidiaconus Spalatensis: Historia Salonitanorum Atque Spalatinorum Pontificum p. 35-37 - ^ a b c John Van Antwerp Fine: The Early Medieval Balkans: A Critical Survey from the Sixth to the Late Twelfth Century, 1991, p. 251-255 - ^ Annales regni Francorum DCCCXVIIII (year 819) - ^ Iohannes Diaconus, Istoria Veneticorum, p. 124 (Latin) - ^ Nada Klaić, Povijest Hrvata u ranom srednjem vijeku, Zagreb 1975., p. 227-231 - ^ De Administrando Imperio, 31. Of the Croats and of the country they now dwell in. "...when Michael Boris, prince of Bulgaria, went and fought them and, unable to make any headway, concluded peace with them, and made presents to the Croats and received presents from the Croats." - ^ Florin Curta: Southeastern Europe in the Middle Ages, 500-1250, Cambridge University Press. - ^ Codex Diplomaticus Regni Croatiæ, Dalamatiæ et Slavoniæ, Vol I, p. 4-8 - ^ a b Neven Budak - Prva stoljeća Hrvatske, Zagreb, 1994., page 15-16 (Croatian) - ^ De Administrando Imperio: 29. Of Dalmatia and of the adjacent nations in it. - ^ Maddalena Betti: The Making of Christian Moravia (858-882), 2013, p. 128-130 - ^ a b c John Van Antwerp Fine: The Early Medieval Balkans: A Critical Survey from the Sixth to the Late Twelfth Century, 1991, p. 261 - ^ Nada Klaić: Povijest Hrvata u ranom srednjem vijeku, II Izdanje, Zagreb 1975., p. 247 - ^ Iohannes Diaconus, Istoria Veneticorum, p. 140 (Latin) - ^ Neven Budak - Prva stoljeća Hrvatske, Zagreb, 1994., p. 22 - ^ a b c d Ivo Goldstein: Hrvatski rani srednji vijek, Zagreb, 1995, p. 274-275 - ^ a b c Florin Curta: Southeastern Europe in the Middle Ages, 500-1250, Cambridge University Press. - ^ a b Codex Diplomaticus Regni Croatiæ, Dalamatiæ et Slavoniæ, Vol I, p. 32 - ^ Codex Diplomaticus Regni Croatiæ, Dalamatiæ et Slavoniæ, Vol I, p. 34 - ^ Opća enciklopedija JLZ. Yugoslavian Lexicographical Institute (Zagreb). - ^ (Croatian) Zoran Lukić - Hrvatska Povijest - ^ a b John Van Antwerp Fine: The Early Medieval Balkans: A Critical Survey from the Sixth to the Late Twelfth Century, 1991, p. 262 - ^ De Administrando Imperio: XXXII. Of the Serbs and of the country they now dwell in - ^ Clifford J. Rogers: The Oxford Encyclopedia of Medieval Warfare and Military Technology, p. 162 - ^ De Administrando Imperio: 31. Of the Croats and of the country they now dwell in. "Baptized Croatia musters as many as 60 thousand horse and 100 thousand foot, and galleys up to 80 and cutters up to 100." - ^ Mihajlo Kresimir II and Jelena (946 - 969) - ^ festa della sensa - Veniceworld.com - ^ Donald MacGillivray Nicol (1992). Byzantium and Venice: A Study in Diplomatic and Cultural Relations. Cambridge: Cambridge University Press. - ^ John Van Antwerp Fine: The Early Medieval Balkans: A critical Survey from the Sixth to the Late Twelfth Century, 1991, p. 279 - ^ http://www.hercegbosna.org/STARO/ostalo/pabirci.html - ^ Ferdo Šišić, Povijest Hrvata; pregled povijesti hrvatskog naroda 600. - ^ (Croatian) Kletva kralja Zvonimira nad hrvatskim narodom - ^ a b c d e Curtis, Glenn E. (1992). "A Country Study: Yugoslavia (Former) - The Croats and Their Territories". Library of Congress. - ^ a b Ladislav Heka (October 2008). "Hrvatsko-ugarski odnosi od sredinjega vijeka do nagodbe iz 1868. s posebnim osvrtom na pitanja Slavonije" [Croatian-Hungarian relations from the Middle Ages to the Compromise of 1868, with a special survey of the Slavonian issue]. Scrinia Slavonica (in Croatian) (Hrvatski institut za povijest – Podružnica za povijest Slavonije, Srijema i Baranje) 8 (1): 152–173. Retrieved 16 October 2011. - ^ a b c Bárány, Attila (2012). "The Expansion of the Kingdom of Hungary in the Middle Ages (1000– 1490)". In Berend, Nóra. The Expansion of Central Europe in the Middle Ages. Ashgate Variorum. - ^ a b Pál Engel: Realm of St. Stephen: A History of Medieval Hungary, 2005, p. 35-36 - ^ "Croatia (History)". Encarta. Archived from the original on 31 October 2009. - ^ Márta Font - Ugarsko Kraljevstvo i Hrvatska u srednjem vijeku [Hungarian Kingdom and Croatia in the Middlea Ages] "Medieval Hungary and Croatia were, in terms of public international law, allied by means of personal union created in the late 11th century." - ^ Lukács István - A horvát irodalom története, Budapest, Nemzeti Tankönyvkiadó, 1996.[The history of Croatian literature](in Hungarian) - ^ a b c d e Bellamy, Alex J. (2003). The Formation of Croatian National Identity. Manchester University Press. - ^ Klaić, Nada (1975). Povijest Hrvata u ranom srednjem vijeku [History of the Croats in the Early Middle Ages]. - ^ Heka, László (October 2008). "Hrvatsko-ugarski odnosi od sredinjega vijeka do nagodbe iz 1868. s posebnim osvrtom na pitanja Slavonije" [Croatian-Hungarian relations from the Middle Ages to the Compromise of 1868, with a special survey of the Slavonian issue]. Scrinia Slavonica (in Croatian) 8 (1): 155. - ^ Jeszenszky, Géza. "Hungary and the Break-up of Yugoslavia: A Documentary History, Part I.". Hungarian Review II (2). - ^ Banai Miklós, Lukács Béla: Attempts for closing up by long range regulators in the Carpathian Basin - ^ Worldmark Encyclopedia of Nations | 2007 - Croatia - ^ a b c d "Croatia (History)". Britannica. - ^ Power, Daniel (2006). The Central Middle Ages: Europe 950-1320. Oxford University Press. - ^ Curta, Stephenson, p. 267 - ^ Ana S. Trbovich (2008). A Legal Geography of Yugoslavia's Disintegration. Oxford University Press. Further reading[edit] - Neven Budak - Prva stoljeća Hrvatske, Zagreb, 1994. (Croatian) - Curta, Florin (2006). Southeastern Europe in the Middle Ages, 500-1250. Cambridge University Press. - John Van Antwerp Fine Jr.: The Early Medieval Balkans: A Critical Survey from the Sixth to the Late Twelfth Century, University of Michigan Press, 1991 - Singleton, Frederick Bernard (1985). A short history of the Yugoslav peoples. Cambridge University Press. - Curtis, Glenn E. (1992). "A Country Study: Yugoslavia (Former) - The Croats and Their Territories". Library of Congress. - CroatianHistory. Net