http___en.wikipedia.org_wiki_History_of_Spain_5.xml
1.1 2.1 3.1 4.1 4.2 4.3 4.4 5.1 5.2 5.3 5.4 5.5 5.6 5.7 5.8 6.1 6.2 6.3 6.4 6.5 6.6 6.7 6.8 7.1 7.2 7.3 8.1 8.2 8.3 9.1 10.1 11.1 12.1 13.1 14.1 15.1 16.1 17.1 18.1 19.1 20.1 21.1 22.1 23.1 23.2 24.1 24.2 24.3 24.4 25.1 26.1 26.2 26.3 26.4 27.1 27.2 27.3 27.4 28.1 28.2 28.3 28.4 29.1 30.1 30.2 30.3 30.4 31.1 31.2 31.3 32.1 32.2 32.3 32.4 32.5 32.6 32.7 32.8 33.1 34.1 34.2 35.1 35.2 35.3 35.4 36.1 37.1 37.2 38.1 38.2 39.1 39.2 40.1 40.2 40.3 40.4 40.5 40.6 40.7 41.1 41.2 41.3 41.4 41.5 42.1 42.2 42.3 43.1 43.2 43.3 44.1 44.2 44.3 45.1 46.1 47.1 47.2 47.3 47.4 47.5 47.6 47.7 47.8 47.9 48.1 49.1 50.1 50.2 50.3 51.1 52.1 52.2 52.3 52.4 53.1 53.2 53.3 53.4 53.5 54.1 55.1 55.2 55.3 56.1 56.2 56.3 56.4 56.5 57.1 57.2 57.3 57.4 57.5 57.6 57.7 58.1 58.2 58.3 58.4 59.1 60.1 60.2 60.3 60.4 61.1 62.1 63.1 63.2 63.3 63.4 63.5 63.6 64.1 64.2 64.3 64.4 64.5 64.6 64.7 64.8 64.9 65.1 66.1 66.2 66.3 66.4 66.5 66.6 66.7 67.1 67.2 67.3 67.4 68.1 68.2 68.3 69.1 69.2 69.3 70.1 70.2 70.3 70.4 71.1 72.1 72.2 72.3 72.4 73.1 73.2 73.3 73.4 73.5 73.6 74.1 74.2 75.1 75.2 75.3 75.4 75.5 76.1 76.2 76.3 77.1 77.2 77.3 77.4 77.5 78.1 78.2 78.3 78.4 79.1 80.1 81.1 81.2 81.3 81.4 81.5 81.6 81.7 81.8 81.9 81.10 82.1 82.2 82.3 82.4 82.5 82.6 82.7 82.8 83.1 83.2 83.3 83.4 84.1 84.2 84.3 85.1 86.1 86.2 87.1 87.2 87.3 87.4 87.5 88.1 88.2 88.3 89.1 89.2 89.3 89.4 89.5 90.1 90.2 90.3 90.4 91.1 91.2 91.3 91.4 91.5 92.1 92.2 92.3 93.1 93.2 93.3 94.1 95.1 95.2 95.3 95.4 96.1 96.2 97.1 98.1 98.2 98.3 98.4 98.5 98.6 98.7 99.1 99.2 99.3 100.1 101.1 101.2 102.1 102.2 102.3 102.4 102.5 102.6 103.1 104.1 104.2 105.1 105.2 106.1 107.1 107.2 107.3 107.4 108.1 108.2 108.3 108.4 108.5 108.6 108.7 108.8 108.9 109.1 109.2 109.3 110.1 110.2 111.1 111.2 111.3 111.4 111.5 111.6 111.7 112.1 112.2 113.1 114.1 114.2 115.1 115.2 115.3 115.4 115.5 115.6 116.1 116.2 116.3 117.1 117.2 117.3 118.1 118.2 118.3 118.4 118.5 119.1 120.1 120.2 121.1 122.1 122.2 123.1 124.1 125.1 125.2 126.1 127.1 128.1 129.1 130.1 131.1 132.1 133.1 134.1 135.1 136.1 137.1 138.1 138.2 139.1 139.2 139.3 140.1 141.1 141.2 141.3 141.4 142.1 142.2 142.3 143.1 143.2 144.1 145.1 146.1 147.1 148.1 149.1 149.2 149.3 149.4 150.1 152.1 152.2 153.1 153.2 154.1 154.2 154.3 154.4 154.5 155.1 155.2 156.1 156.2 157.1 158.1 159.1 159.2 159.3 160.1 161.1 161.2 162.1 162.2 163.1 163.2 164.1 164.2 164.3 164.4 165.1
История на Испания Историята на Испания започва от праисторически времена и минава през периоди на възход и спад, през първата глобална империя - испанската, до съвременния демократичен период след управлението на Франко. Съвременното кралство Испания е наследник на Хабсбургска Испания, която обединява няколко дотогава отделни кралства през1500; държавната форма на конституционна монархия е според испанската конституция от 1812 г, а съвременната демократична конституция е приета през 1978 г. Предисторията на Испания датира от преди около 35 000 години, когато първите съвременни хора навлизат в Иберийския полуостров. През желязната епоха тук живеят ибери, келтибери и други племена. Именно с това иберийско население се срещат финикийците по време на своята колонизация. Следва основаването на гръцки и картагенски колонии по брега на Средиземно море. По времето на Древен Рим полуостровът носи името Хиспания. След падането на Западната римска империя в Иберия пристигат вестготите. Те завоюват цяла Испания и се задържат до началото на 8 век, когато от Северна Африка нахлуват араби и бербери (наричани още маври в арабско-ислямско завоюване на Иберийския полуостров, като Испания получава името Ал-Андалус. Все пак на север кралство Астурия, кралство Навара и няколко графства в Пиренеите успяват да запазят своята независимост. Към ХІ век халифатът се разпада на множество враждуващи по между си държавици, което позволява да започне процес на обратно отвоюване на територията, наречен Реконкиста, и към християнските кралства се присъединяват Португалия, Кастилия Леон, Арагон. Към 1250 г. маврите контролират вече само емирство Гранада в югоизточната част на полуострова. През 1469 г. двете кралства Кастилия и Арагон сключват династична уния с брака между Фердинанд II Арагонски и Изабела I, които римският папа Александър VI нарича „католическите крале“. Мюсюлманското управление приключва през 1492 г., когато Гранада е покорена от католическите крале. Скоро след приключването на Реконкистата християнските кралства се обединяват под управлението на Карлос I от династията на Хабсбургите, което бележи началото на Хабсбургска Испания. Същевременно започва изграждането на Испанската империя в Новия свят и в периода между 1500 и 1650 г. Испания е най-мощната държава в Европа и взема участие във всички по-големи европейски войни от този период. Към края на 17 век обаче силата ѝ намалява и след края на Хабсбургите следва войната за испанското наследство, в резултат на която Испания отстъпва на втори план на европейската сцена и попада под управлението на Бурбоните. Опитите за реформи и модернизиране на селското стопанство и корабостроенето, както и инфраструктурата, за да се стимулира икономиката, имат известен успех, но към края на 18 век избухва Френската революция, а впоследствие и Полуостровната война. Войната нанася сериозни щети на икономиката и опустошава Испания, започва епоха на социални безредици, политическа нестабилност и икономическа стагнация. Борците за независимост включват както либерали, така и традиционалисти - абсолютистки фракции, водени от офицери, натрупали опит в битките. Борбите между тях продължават до края на 19 век, а непрекъснатото редуване на кризи, революции и реставрации в крайна сметка довежда до извоюване на независимост от страна на испанските американски колонии през 1898 г. Известен баланс между либерали и консерватори се постига с реставрацията на конституционната монархия в периода 1874–1931 г., но след това избухва Испанската гражданска война между републиканци и националисти. След края ѝ се установява националистичната диктатура на генерал Франсиско Франко, която продължава до 1975. Следвоенните десетилетия са относително стабилни (като се изключи движението на баските националисти за независимост и страната отбелязва бърз икономически растеж през 60-те и 70-те години. След смъртта на Франко през 1975 страната се завръща към формата на конституционна монархия начело с Хуан Карлос I и извършва успешен преход към демокрация. Испания става член на Европейската общност през 1986 (трансформирана в ЕС с Договора от Маастрихт от 1992) и в Еврозоната през 1999. Световната финансова криза засяга изключително силно Испания, защото слага край на десет години бурен икономически растеж и страната навлиза в рецесия. Съдържание - 1 Праистория - 2 Древна Иберия - 3 Картагенска и гръцка колонизация - 4 Римска Испания - 5 Средновековие - 6 Испанска империя - 7 19 век - 8 20 век - 9 Съвременна Испания - 10 Източници - 11 Литература - 12 Вижте също Праистория[редактиране | редактиране на кода] Първите съвременни хора навлизат в Иберийския полуостров преди около 35 000 години. Следи от номадски селища са открити в три района на Испания: на северозапад, в област Сантандер, където се намират пещерите Пуенте Виесго и Алтамира с праисторически рисунки; по бреговете на реките Харама и Мансанарес в централната Месета и в Леванте, между Лерида и Албасете, област Теруел, където също са открити скални рисунки на животни и бойни сцени[1]. Пет хиляди години преди новата ера в Южна Испания се заселват вероятно пришълци от Източното Средиземноморие, привлечени от медните и калаените залежи. Намерените останки говорят за примитивно земеделие, отглеждане на крави и кози, първобитна изработка на керамични съдове и наченки на медна металургия в Алмерия. Навярно пак заселници пренасят и погребални ритуали под формата на колективни гробове - долмените в Леванте, Анадалусия, устието на Тахо, в Галисия. В областите Сория, Теруел и Леванте има останки от укрепени жилища, често разположени на височина[1]. Древна Иберия[редактиране | редактиране на кода] По източното крайбрежие на днешна Испания (известно като Иберийски Левант) през третото хилядолетие пр.н.е. обитават иберите, които дават и името на целия полуостров. Южното крайбрежие в района на Кадиския залив се обитава от турдетани и кинети, също иберийски племена. В средата на второто хилядолетие пр.н.е. иберите започват да се заселват в укрепени селища и на територията на съвременна Кастилия. Те се занимават със земеделие, животновъдство и лов, умеели да изработват оръдия на труда от мед и бронз. През бронзовата епоха на югозападното крайбрежие на полуострова възниква цивилизацията Тартес, която търгувала с метали с финикийците. Гръцките извори обозначават с името Тартесос първо река, след това територия, но никога град[1]. Това царство се отличавало с голямо богатство на метали (сребро, калай, мед), както и с доста развито говедовъдство. С него се свързва и т.нар. палеоиспанска писменост. В началото на първото хилядолетие пр.н.е. от север през Пиренеите започват да нахлуват вълни от келтски племена, като част от тях, попаднали под влиянието на иберите, се превръщат в т.нар. келтибери. Главното им селище е Нуманция. Тези, които остават на запад в бъдещата Лузитания, запазват начина си на живот, прославят се като воини и нямат писменост. Именно с това иберийско население се срещат финикийците по време на своята колонизация. Картагенска и гръцка колонизация[редактиране | редактиране на кода] Финикийците основават първите си колонии в Иберия около 1100 г. пр.н.е. на южния бряг: Мáлака, Гáдир (Кадис), Кóрдоба и други. След 680 пр.н.е. Картаген става основен център на финикийската цивилизация и установява монопол над търговията в Гибралтарския проток. На източното крайбрежие са основани иберийски селища - Аликанте, Елче. Гърците идват приблизително през 6 в. пр.н.е. Те първи споменават за държава на иберийците, като споменават средиземноморския бряг, където основават колонии – Майнака, близо до Малага и Емпорион (Ампуриас). Влиянието на финикийците и гърците се чувства най-вече по крайбрежната ивица между устията на Ебро и Гуадиана[2]. Влиянието на картагенците се усилва през 5-4 в. пр.н.е., когато завладяват все по-голяма част от Андалусия и средиземноморския бряг. След Първата пуническа война с Рим картагенските военачалници Хамилкар Барка и зет му Хасдрубал Красивия подчиняват южната и източната части на полуострова. Най-голямата колония е Нови Картаген, основана около 227 г. пр.н.е. от Хасдрубал и експлоатирана по-късно от Ханибал като столица на картагенските владения в Испания. Картагенците стават почти пълни господари на крайбрежието. Жителите на Ампуриас призовават на помощ Марсилия и нейния съюзник Рим, който единствено изглежда в състояние да спре настъплението. През 219 г. пр.н.е. Ханибал пристига пред град Сагунт и го обсажда в продължение на осем месеца. Обсадата завършва с масово самоубийство на жителите на града и предизвиква ответни действия от страна на Рим[3] и Втората Пуническа война. Римска Испания[редактиране | редактиране на кода] Намесата на римляните в Испания е тясно свързана с много по-обхватния им конфликт с Картаген. Тъй като има подписано споразумение от 226 г. пр.н.е., определящо зоните им на влияние, атаката на картагенците срещу Сагунт е повод за война. Втората пуническа война започва, когато Ханибал поема от Нови Картаген на север, пресича река Ебро и извършва прeход през Алпите с цел да покори Рим. Атаката му е неуспешна, а през това време римският флот нанася поражение на картагенския край устието на Ебро и армията на Хасдрубал отстъпва в Нови Картаген. Римски командващ на бойните действия на испанския театър (а след това на африканския) е Сципион Африкански. Римското завоюване на Испания в голяма степен предопределя и пренасянето на бойните действия в Африка и крайната победа във войната, понеже изтласкването на Ханибал от Италия е изключително трудно (виж милосърдието на Сципион). Завладяването на Иберия от римляните протича на три етапа[4]: - между 218 и 172 г. пр.н.е. - средиземноморското крайбрежие и Андалусия - между 194 и 172 г. пр.н.е. - долината на Ебро, съпроводено от Келтиберските войни - след 123 г. пр.н.е. Балеарските острови и останалата част От 19 г. пр.н.е. Иберийският полуостров става неразделна част от Римската империя под името Хиспания. Първоначално провинциите са две: Близка Испания и Далечна Испания, но при Октавиан Август вече са три: Бетика (долината на Гуадалкивир), Лузитания (около долината на Тахо и колонията Емерита Августа, където през 25 г. пр.н.е. се заселват първите римски ветерани) и Тараконска Испания, към която са включени долината на Ебро, Каталония, северозападната област и Картахена. Август и следващите императори от Юлиево-Клавдиевата династия включват Испания в политиката на метрополията, експлоатират местните богатства и развиват пътищата, съдебния апарат и търговията[5]. Народите на Иберийския полуостров се интегрират в икономиката на Рим – Испания изнася метали, жито, вино и зехтин. Установява се трайна икономическа и обществена организация – голямото земевладелско имение латифундия, градовете като центрове на цивилизация (много от тях стават римски муниципии) и изградена между тях пътна мрежа. На полуострова са прокарани пътища в много направления: от Пиринеите до Леон, от Тарагона до Андалусия, от Лисабон до Мерида, от Мерида до Сарагоса. Важна роля в романизацията играе латинският език. Хиспано-римляните получават достъп до римската култура, оформят се испанските кланове. Започва преместване на патриции в Рим и някои от известните римляни са от иберийски произход. Такива са сенаторите Балбо, Траян, Улпий, някои от най-добрите писатели на Рим - Марциал, Квинтилиан, Сенека, Лукан - и дори императори: Траян, Адриан, Теодосий I. В безредиците след убийството на Нерон Испания изиграва решаваща роля, след като нейните легиони подкрепят претендента за император наместник на Тараконска Испания Сервий Сулпиций Галба[5]. По времето на Веспасиан жителите на Испания получават статут на jus latii[6], което им дава някакви гаранции, макар и да не са пълноправни граждани[4], а през 212 г. император Каракала ги повишава в пълноправни римски граждани jus Romanorum, но просперитетът на провинцията започва да запада. Много заможни граждани предпочитат да живеят в разкошните си вили в провинцията, вместо в града. Този упадък в урбанизацията съвпада с варварските нашествия. След реформите на Диоклетиан през 293 г. Тараконска Испания е разделена на три части: Галика (на латински: Gallaecia), Картагеника (на латински: Carthaginiensis) и Тараконика (на латински: Tarraconensis). Тараконска Испания е загубена от Рим в началото на 5 век, а на територията ѝ възниква кралството на вестготите. По време на упадъка на Римската империя в страната започват да нахлуват германски племена. В началото на 5 век в Испания пристигат, като пресичат Пиренеите, свеви, вандали и алани. След края на вандалската война пък територията на днешна Андалусия е завладяна от византийците, които я обособяват във византийска Испания. Средновековие[редактиране | редактиране на кода] Испания при вестготите[редактиране | редактиране на кода] Романизираните вестготи пристигат в Иберия между 409 и 507 г. след края на Западната римска империя и на Тулузкото кралство. Те не са нашественици, а съюзници на Рим. Основаното от тях Толедско кралство постепенно обхваща по-голямата част от полуострова, след като завладява земите на свевите на северозапад и византийските територии на югозапад. След постигането на политическо единство през 654 г. се установява и юридическо единство с Книгата на съдиите (Forum judicum), която е вдъхновена от римското право и подчинява жителите на един закон. При това вестготите са малцинство сред местното християнско население от хиспано-римляни. Освен това изповядват арианството, което ги противопоставя още повече. На III Толедски събор от 8 май 589 г. по времето на крал Рекаред I обаче официална религия и на Вестготското кралство става католицизмът. От този момент нататък между католическата църква и държавната власт настава своеобразно отъждествяване, което ще остави трайни следи в Испания. На периодични събирания - църковните събори в Толедо - кралската власт и духовенството разискват и определят насоките в развитието на кралството[7]. Толедското кралство престава да съществува след като между 711 и 718 г. от Северна Африка нахлуват араби и бербери (наричани още маври, на испански: moros). Арабско нашествие[редактиране | редактиране на кода] Раздираното от вътрешни противоречия Вестготско кралство става лесна жертва за ислямските нашественици. Само някои отделни планински области в северната част на полуострова, като кралство Астурия, кралство Навара и няколко графства в Пиренеите успяват да запазят своята независимост. Арабите наричат целия Пиренейски полуостров Ал-Андалус, но днес само най-южната част на полуострова е запазила това име като Андалусия. Ислямът признава християните и евреите като „народи на Книгата“ и им позволява да практикуват религията си при определени дискриминационни условия.[8][9][10] Въпреки това има няколко вълни на масова ислямизация, особено през Х-ХІ век. В самото ислямско общество съществуват вътрешни търкания и сблъсък на интереси между берберите от северна Африка, съставляващи по-голямата част от войската, и управляващите араби от Близкия изток. През Х век емирът на Кордоба, който е потомък на династията на Омаядите, се провъзгласява за халиф (вж. Кордовски халифат). С течение на времето големи колонии от маври се установяват най-вече в плодородната долина на Гуадалкивир, крайбрежието на Валенсия и планинските райони около Гранада. През Х век столицата на халифата Кордоба е най-големият и богат град в средновековна Европа. Процъфтяват търговията по Средиземно море и културата. Мюсюлманите следват интелектуалните традиции на Близкия изток, а ислямски и еврейски философи от Ал-Андалус възраждат класическата древногръцка школа в Западна Европа. Културата на романизираното местно население се съчетава по уникален начин с тази на мюсюлманите и евреите, което спомага за разцвет в архитектурата и литературата. Нашествениците въвеждат нови селскостопански култури и построяват обширна мрежа от напоителни канали, което довежда до силно увеличаване на селскостопанското производство. Реконкиста[редактиране | редактиране на кода] Към ХІ век халифатът се разпада на множество враждуващи по между си държавици, наречени тайфи (на испански: taifas), което позволява на малките християнски кралства на север Кастилия, Навара, Леон, Арагон да разширят териториите си и да консолидират своите позиции. Пристигането на нови ислямски вълни от Северна Африка, като Алморавидите и Алмохадите, временно спира християнското настъпление и въвежда по-консервативна форма на исляма, показваща по-малко търпимост. Въпреки че постигат някои успехи, маврите се оказват неспособни да се справят с нарастващата военна мощ на християнските кралства, които се стремят да си върнат окупираните земи. През 1469 г. двете кралства Кастилия и Арагон сключват династична уния с брака между Фердинанд II Арагонски и Изабела I, които римският папа Александър VI нарича „католическите крале“. След смъртта на баща си през 1479 г. Фердинанд II Арагонски наследява Арагонското кралство и двете кралства вече са обединени под един скиптър и корона. Това слага началото на кралство Испания, макар че съгласно условията на брачния договор кастилската корона и арагонската корона запазват своето самоуправление, своите институции и традиции. Окончателното им политическо обединение приключва едва към края на XV век, а кралство Навара се присъединява през 1512 г. Важно събитие за утвърждаването на католическата вяра от страна на католическите крале е създаването през 1478 на църковен съд — инквизиция, предназначена да опазва чистотата ѝ. Започват гонения на евреи, мюсюлмани, а по-късно и на протестанти. Десетки хиляди заподозрени в ерес са подложени на мъчения и изгорени на клада (аутодафе). През 1492 Великият инквизитор Томас де Торквемада убеждава католическите крале да започнат преследване из цялата страна на всички, които не са приели християнството. Основна цел на преследванията са мараните и мориските — мюсюлмани и евреи, които привидно са християни, но се подозират в тайно практикуване на забранени ритуали[11]. Много евреи са принудени да напуснат Испания и се насочват към Португалия, Италия и Северна Африка. През 1492 г. голям брой евреи (165 000) са окончателно официално изгонени с едикта от Гранада. Но основният враг си остава последната ислямска държава емирство Гранада. Макар че през 1476 г. емирът сключва примирие с Кастилия, през 1481 г. то е прекъснато и военните действия продължават с променлив успех до 1491 г., когато кастилците навлизат в долината на Гранада. Градът слага оръжие на 2 януари 1492 г. С падането на Гранада завършва Реконкистата (обратното завладяване). Испански език[редактиране | редактиране на кода] През 13 век в християнските кралства на Иберия се говорят множество езици, като повечето са взаимно разбираеми помежду си без много затруднения. Това са произлезлите от латинския кастилски, арагонски, леонски, астурски, галисийски, каталонски и окситански както и изолираният древен баски език. С течение на времето кастилският, който днес се нарича испански език, става предпочитаният език за култура и комуникация в кралство Кастилия. На кастилски започват да се пишат определени документи и по времето на Алфонсо X той става официален език. Също през 13 век са основани няколко университета в Леон и Кастилия, от тях университетите в Саламанка и Паленсия са сред най-старите университети в Европа. Испанска империя[редактиране | редактиране на кода] През същата 1492 година, в която завършва Реконкистата, Христофор Колумб получава средства за своята експедиция от католическите крале, открива Новия свят, основава там испански колонии и започва изграждането на Испанската империя. Тя е една от първите глобални империи, както и една от най-големите. Към края на 16 век Испания и Португалия са начело на завоюването на нови територии и се конкурират в прокарването на нови търговски пътища по море. Малко по-късно обаче те обединяват усилията си като Иберийска уния и до разпадането ѝ през 1640 г имат почти монопол в мореплаването. Търговията процъфтява както в Атлантика — между Испания и Америка, така и в Тихия океан между Източна Азия и Мексико през Филипините. Конкистадорите покоряват държавите на ацтеки, инки и маи не без помощта на донесените от европейците болести като едра шарка и дребна шарка и завоюват значителни територии в Северна и Южна Америка. Отначало териториите в Америка носят разочарование, тъй като завареното население няма много какво да предложи за търговия. За сметка на това започва внос към Европа на голям брой и различни нови видове растения и животни — т.нар. колумбов обмен. Към 1520 г. обаче са открити залежи от сребро в Мексико и Боливия, които започват да се разработват в индустриални мащаби и оказват силно влияние върху испанската икономика. В замяна на изнесеното сребро се внасят луксозни стоки и зърно. Благородните метали се пренасят с конвои от испански кораби (т.нар. Сребърен флот) и допринасят до превръщането на Испания в края на 16 век в най-богатата държава[12]. Огромните богатства, добивани в испанските колонии, простиращи се от Калифорния до Патагония, позволяват на Испания да води множество войни и агресивна политика в цяла Европа и в света. Същевременно притокът на сребро и злато намалява стойността им, цените се повишават главоломно и в съчетание с огромните дългове на короната това води до спад в икономиката и до няколко последователни национални банкрута. В резултат на неплащанията на испанските крале към 1690 г. европейските банкери спират да им отпускат заеми[13]. Хабсбургска Испания[редактиране | редактиране на кода] Управлението на Карлос I от династията на Хабсбургите, който става испански монарх през 1516 г., бележи началото на Хабсбургска Испания, а тъй като той е едновременно и император на Свещената римска империя като Карл V, Испания играе важна роля и в Централна Европа[14]. Испанската политическа и икономическа тежест и влияние в управлението на света и Европа продължават около век и половина. Същевременно кралят често пътува в чужбина и трудно управлява многобройните си владения. В края на живота си той ги разделя на две: от една страна Испания, Нидерландия, владенията в Северна Африка и Америка, а от друга — Свещената римска империя. Това създава много трудности на сина му Филип II, който поема трона през 1556. Той счита себе си за стожер на католицизма, както срещу настъпващата Османска империя, така и срещу протестантите. Испания до голяма степен остава встрани от бушуващите религиозни конфликти в останалите европейски страни и запазва католицизма, като Филип II се самообявява за водач на Контрареформацията в Европа. През 1554 Филип сключва брак с английската кралица Мария I Тюдор („Кървавата Мери“) и затова е обявен за крал и на Англия. Брачните клаузи обаче са много строги и осигуряват пълната независимост на двете страни. През 1558 г. Мери умира, без да остави наследник и Филип престава да бъде крал на Англия. През 1568 в Нидерландия, където се разпространяват протестантството и калвинизмът, избухва въстание, довело до осемдесетгодишна война. Този конфликт поглъща много средства и води до войни с Англия, която подкрепя холандците (1585–1604), и с Франция (1590–1598). С цел завладяването на Англия е построен флот от 134 военни кораба, известен като Непобедимата армада, но е разбит през 1588 г. Няколко слаби крале, нестихващите войни срещу Франция, Англия, Холандия, Португалия, различни протестантски държави и османците, обаче довеждат до постепенен упадък на Испанската империя. Държавата обявява няколко последователни банкрута. Влиянието ѝнамалява постепенно и през втората половина на XVII век Испания е изместена от абсолютистка Франция и англиканска Англия. Хабсбургският период в управлението на Испания не преминава само в търсене на Елдорадо, но е и златната ера на испанската култура. Сред най-значимите творци от този период са Диего Веласкес, Ел Греко, Педро Калдерон де ла Барка и Мигел де Сервантес[16]. Известни теолози от същия период са Тереза Авилска и Франсиско Суарес. Испанското изкуство, литература, драма, архитектура процъфтяват. Начало на управлението на Бурбоните[редактиране | редактиране на кода] Последният представител на Хабсбургите в Испания Карлос II няма пряк наследник и през 1700 г. престола заема неговият племенник Филип V Бурбон, френски принц. Обявяването му за испански крал се посреща остро от останалите европейски държави поради опасенията им от обединение на Испания и Франция и избухва войната за испанското наследство (1701-1714). На двете страни се противопоставя алиансът на Англия, Нидерландия и Австрия, който след много битки (в частност в Испания) надделява[17] и войната завършва с подписването на договора от Утрехт. С него Филип е признат за законен испански крал, а в замяна на това от Испания отпадат териториите на Менорка, Гибралтар, Испанска Нидерландия, Неапол, Милано, Сардиния и Сицилия. През 1715 г. Филип V подписва серия от декрети (на испански: Decretos de Nueva Planta), с които лишава от привилегии няколко самостоятелни дотогава кралства (най-вече Арагон и Каталония) и ги поставя под управлението на Кастилия.[18] Така в стремежа си за постигане на политическо и културно обединение Испания следва примера на абсолютистка Франция за централизация. Филип извършва реформи и заздравява централната власт за сметка на местната. Неговите реформи са продължени и достигат кулминацията си по времето на Карлос III, царувал от 1759 до 1788 г., който отменя много остарели закони, спиращи развитието на търговията и икономиката; по негово време е разширена пътната мрежа, построени са множество напоителни и отводнителни канали. Той е представител на просветения абсолютизъм, поощрява университетите и научните изследвания и иска да отслаби влиянието на църквата. Не успява обаче да контролира финансите на държавата, прави големи заеми и неговите реформи траят само до смъртта му.[19] По време на Седемгодишната война (1756-1763) Испания се съюзява с Франция, но претърпява редица поражения. Принудена да отстъпи Флорида на англичаните, тя печели Луизиана, отстъпена ѝ от Франция, с което испанците окончателно укрепват властта си в северозападната част на Северна Америка. Към 1780 г. на върха на социалната структура на обществото са благородниците и църквата. Няколкостотин семейства доминират аристокрацията, а други около 500 000 души имат статут на благородници. С църквата са свързани около 200 000 мъже и жени, като половината от тях обитават богати манастири, контролиращи голяма част от земята, останала извън владенията на аристокрацията. Най-бедните живеят предимно в провинцията, във ферми или като ратаи и дребни земеделци. Градската средна класа е малобройна, но расте; същевременно е недолюбвана както от земевладелците, така и от селяните.[20] Следващият представител на Бурбоните е Карлос IV, заел трона през 1788 г. Той е женен за Мария-Луиза Бурбон-Пармска (1751-1819), внучка на Луи XV, от която има 15 деца. Слабохарактерен и придирчив, Карлос е лишен от всякакъв политически нюх, липсват му решителност и воля да управлява и той на практика оставя управлението на страната в ръцете на първия министър Мануел Годой, любовник на жена му. Карлос IV получава испанската корона в сложна външнополитическа ситуация. От една страна, отношенията с Великобритания са обтегнати заради испанската подкрепа за французите в Седемгодишната война и на американците в Американската война за независимост. От друга страна, през 1789 г. избухва Френската революция, която помита властта на френските Бурбони. Екзекуцията на Луи XVI и Мария Антоанета през 1793 г. хвърля в ужас всички европейски кралски дворове и особено този в Мадрид, където опасността от разпространение на революцията е непосредствена. Това допълнително обтяга отношенията между Испания и революционните власти в Париж. След идването на Наполеон на власт през 1799 г. френският натиск над Испания се засилва, правителството не е способно да му се противопостави и през 1803 г. подписва договор с Франция, с който Испания поема различни задължения и повинности, в това число и задължението да се включи във войната с Англия на страната на Франция. На 20 октомври 1805 г. испанският кралски флот, сражаващ се на страната на Наполеон, е унищожен в битката при Трафалгар от британския флот под командването на адмирал Нелсън. През 1807 г. Испания и Франция подписват нов договор във Фонтенбло, който урежда подялбата на Португалия. 19 век[редактиране | редактиране на кода] Испанска война за независимост[редактиране | редактиране на кода] Безсилието на Карлос IV е сигнал за Наполеон, че е настъпил часът за пълно подчинение на Испания. За това му помагат вътрешнополитическите сътресения в страната. Външнополитическата ориентация на Испания разделя двора на две партии. Начело на едната, която има профренска ориентация (на испански: afrancesado), са кралят и министърът Годой, а начело на другата - престолонаследникът Фернандо и съпругата му Мария-Антония. След смъртта на Мария-Антония (1806) положението се променя. Фернандо се ориентира към втори брак с принцеса от рода Бонапарт, а Годой се ориентира в проанглийска посока. През 1808 г. Наполеон се обръща срещу съюзника си и започва Полуостровната война (която до голяма степен се припокрива с Испанската война за независимост на испански: Guerra de la Independencia Española). През март същата година Карлос IV абдикира в полза на сина си Фернандо VII, който на свой ред 2 месеца по-късно е принуден да предаде престола на Жозеф Бонапарт, брат на Наполеон. Фернандо престоява в продължение на шест години в един замък във Франция, а баща му, майка му и Годой заминават в изгнание в Италия. Жозеф първоначално е приветстван от испанските франкофили, които вярват, че сътрудничеството с Франция ще доведе до модернизиране и повече свободи. Пример за положителна промяна е премахването на испанската инквизиция. Но френските войски конфискуват също така голяма част от обширните имоти на католическата църква. Църкви и метоси са използвани като конюшни и казарми, произведения на изкуството са изпращани във Франция. Духовенството и патриотите започват агитация срещу французите сред населението, и след първите репресии по време на Мадридското въстание се разгръща всенародна борба за независимост. Тя се счита от някои историци за една от първите национални войни и в нея за първи път се наблюдава мащабна партизанска война (на испански guerrilla, което означава „малка война“).[21][22] Кървавите репресии са изобразени в графичната серия на Франсиско Гоя „Бедствията на войната“; те не потушават съпротивата, а само изострят конфликта. Вместо разпуснатите местни административни органи населението спонтанно образува т.нар. хунти, обединяващи хора от различни слоеве. В Испанска Америка испанците и испанските креоли също формират хунти, които се заклеват във вярност на крал Фернандо. Войната и въстанието срещу окупацията на Наполеон довеждат до учредяването на независими Кортеси в Кадис, които да действат от името на краля, да координират местните хунти и да играят ролята на испанско правителство в изгнание. Те изготвят първата испанска конституция от 1812 г., една от най-либералните за времето си, станала по-късно крайъгълен камък на европейския либерализъм.[23] През същата 1812 г. обединена съюзническа армия на Англия, Португалия и Испания започва да изтласква французите. През зимата на 1813 г. е сключен сепаративен мирен договор и изтощените и деморализирани френски сили тръгват в отстъпление през Пиренеите към Франция. В крайна сметка кампанията в Испания се оказва катастрофална за французите, като постепенно изчерпва техните пари, човешки ресурси и престиж.[24] Войната нанася сериозни щети на икономиката и опустошава Испания.[25] Социалната и икономическата структура на страната са разрушени; започва епоха на социални безредици, политическа нестабилност и икономическа стагнация. Борците за независимост включват както либерали, така и традиционалисти - абсолютистки фракции, водени от офицери, натрупали опит в битките. Борбите между тях продължават до 1850 г., а непрекъснатата редуване на кризи и нашествия, революции и реставрации, в крайна сметка довежда до извоюване на независимост от страна на повечето от испанските американски колонии. Първа реставрация на Бурбоните[редактиране | редактиране на кода] След края на войната за независимост крал Фернандо VII (наричан отначало желаният, а по-късно предателят) се завръща, но с подкрепата на консерваторите отменя всички промени, направени от независимите Кортеси в Кадис. Той възстановява абсолютната монархия и продължава маниера на управление на предшествениците си[26] като преследва и осъжда на смърт всеки, заподозрян в либерализъм. Банкрутът в икономиката принуждава Испания през 1819 г. да продаде Флорида на САЩ за 5 милиона долара. Следващите три години (1820–1823) се характеризират със силен превес на либералните настроения и на практика е извършена буржоазна революция, при която кралят бива принуден да приеме конституцията от 1812 и поставен под домашен арест. Тези либерални промени обаче не се възприемат добре от европейските сили и Виенският конгрес от 1822 г. дава на Франция мандат да се намеси с военна сила. Интервенцията възстановява абсолютната монархия през 1823 г. Възползвайки се от момента, в Америка избухват национални революции за независимост, повечето от които са успешни и под контрола на Испания към 1824 г. остават само Куба и Пуерто Рико. Следващото десетилетие е на относителен мир. Изправен пред въпроса за наследяването, при липсата на мъжки наследник Фернандо променя Салическия закон в полза на невръстната си дъщеря Исабела II, изолирайки брат си инфант Дон Карлос, граф де Молина, също претендент за трона. Започва дълга епоха на граждански войни (Карлистки войни) между привържениците на Исабела и на Карлос. Фернандо умира през 1833 г. и обявяването на тригодишната Исабела II за кралица става повод за първата от тези войни (1833–1839). Вместо Исабела като регент управлява майка ѝ Мария-Кристина Бурбонска. Карлос навлиза в страната на баските, където има подкрепа, и събира армия от „карлисти“. Въпреки че католическата църква и консервативните кръгове в Испания са на негова страна, Мария-Кристина успява да надделее, тъй като е подкрепена от армията и либералната аристокрация. Първата карлистка война приключва през 1839 г. с Договора от Вергара[28] Героят от войната е генерал Еспартеро, радикален либерал (прогресист). Той претендира пред Мария-Кристина за реформи, но тя е против и предпочита да му отстъпи мястото си на регент. Проведените от него либерални реформи обаче срещат значителна съпротива, избухналите въстания са жестоко потушени. Затова регентското място заема по-умереният Рамон Нарваес. Исабела II започва да управлява след навършване на пълнолетие, но не е популярна. Тя предпочита реакционния генералитет и консервативните среди, открито подкрепя католическата църква и религиозните ордени. Кралицата се превръща в оръдие за забогатяване на корумпираните придворни и фаворитите ѝ, което дава лоша слава на кралския двор. През 1854 г. отново избухва въстание, довело на власт Прогресивната партия. Успехът на Испания в Испано-мароканската война от 1860 г. подобрява малко популярността на кралицата, но последвалият опит да си върнат властта в Перу и Чили (1864–1866) е неуспешен. През септември 1868 в Испания избухва т.нар. Славна революция, която обединява силите на либерали и републиканци срещу монархията. Начело на революционните войски застават генералите Хуан Прим и Франсиско Серано, които разбиват роялистките войски в битката при Алколеа (27 септември 1868 г.) и принуждават Исабела II и кралското семейство да избягат във Франция.[29] В Париж Исабела II е принудена официално да се отрече от испанския престол и на 25 юни 1870 абдикира в полза на сина си Алфонсо XII. Но макар че Алфонсо е крал де юре, испанските Кортеси решават да възстановят монархията, но под нова династия и на 16 ноември избират за испански крал херцога на Аоста под името Амадей I. Той се заклева тържествено в конституцията на 2 януари 1871 г., но се задържа на трона само 2 години и на 11 февруари 1873 също абдикира. Първа испанска република (1873-1874)[редактиране | редактиране на кода] Веднага след абдикацията на Амадей I се сформира правителство от радикали и републиканци, което обявява Испания за република. Тя обаче веднага попада под обсада от всички страни. Най-непосредствената заплаха са карлистите, които се вдигат на въстание. Има призиви за социалистическа революция от страна на Първия Интернационал, бунтове и вълнения в автономните региони Навара и Каталония, както и сериозна съпротива от страна на католическата църква.[30] Вътрешнополитическите борби са между привържениците на унитарно или федералистко устройство. Този първи опит за републиканско управление се характеризира с голяма политическа нестабилност и изблици на насилие и не продължава дълго. Избирани са един след друг четирима президенти, докато в резултат на военен преврат, извършен от генерал Мануел Павия, президент става Франсиско Серано, който веднага обявява възстановяване на монархията. Втора реставрация на Бурбоните (1874-1931)[редактиране | редактиране на кода] През 1874 г. Алфонсо XII се завръща в Испания и официално заема испанския престол. Коронясан е през декември. След смутните републикански времена испанците охотно приемат възвръщането на стабилността под управлението на Бурбоните. Същата зима републиканските армии декларират своята вярност към краля. Републиката е отменена и министър председател става Антонио Кановас дел Кастильо, доверено лице на краля. Карлистката съпротива бързо е потушена с активното участие на краля.[31] В Испания е установена система на редуване на двете основни партии — либерали и консерватори на кормилото на управлението (на испански: turnos), което води до стабилност и икономически прогрес по време на краткото царуване на Алфонсо (1874–1885), починал внезапно едва на 28 години. Конституционната монархия продължава при управлението на неговия син и наследник на трона Алфонсо XIII.[32] Той се ражда четири месеца след смъртта на баща си и е провъзгласен за крал още при раждането. До навършването на пълнолетие вместо него като регент управлява майка му Мария-Кристина Австрийска. Царуването на Алфонсо XIII (1886–1931) се запомня с катастрофалната Испано-американска война от 1898, в резултат на която Испания се разделя с Филипините и с последните си останали колонии в Америка: Куба и Пуерто Рико. 20 век[редактиране | редактиране на кода] Началото на 20 век се отличава с политическа нестабилност и с редица разрушителни събития: Първата световна война (1914-1918) (макар че Испания остава неутрална), пандемията от испански грип (1918–1919) и войната в Мароко (1920–1926) г. Благодарение на неучастието си в Първата световна война страната отбелязва значителен ръст в промишлеността и селското стопанство, особено в Каталония и Баския. През 1923 г. генерал Мигел Примо де Ривера завзема властта с военен преврат. С подкрепата на Алфонсо XIII той управлява като диктатор до 1930. В този период се зараждат каталонският и баският национализъм. Голямата депресия, започнала с краха на Уолстрийт от 1929, силно влошава икономическата ситуация в Испания и правителството на Примо де Ривера подава оставка. При проведените общи избори през 1931 г. републиканските и антиклерикални настроени кандидати получават болшинство. Провъзгласена е Втората испанска република и кралят напуска страната, макар и да не абдикира. Втора република и гражданска война[редактиране | редактиране на кода] Между 1936 и 1939 години се води Испанската гражданска война, която окончателно съсипва Испания. Победата на Франсиско Франко води до установяването на неговото авторитарно управление. По време на Втората световна война Испания възприема невоенна позиция в подкрепа на Оста (например предлага испански съоръжения за флота на Германия) и се завръща до пълен неутралитет през 1943 г., когато ходът на войната се обръща окончателно срещу Германия. Франко изпраща войски (Синя дивизия) да се сражават на Източния фронт. Диктатура на Франко[редактиране | редактиране на кода] С края на Втората световна война Испания е изолирана политически и икономически, поради близостта на Франко с Хитлер и Мусолини и принудена да изстрада икономическите последици от това. Тази ситуация частично приключва, когато САЩ сключва военен съюз с Испания заради стратегическото положение на страната, ключово по времето на Студената война. Промяната започва с посещението на американския президент Дуайт Айзенхауер през 1953 г. Страната е приета за член на ООН през 1955 и през 60-те години испанската икономика отбелязва безпрецедентен растеж, станал известен като „испанското чудо“. Без да има строга идеология, Франко търси помощ от националсиндикалистите (nacionalsindicalismo) и католическата църква (nacionalcatolicismo). Неговата коалиционна управляваща партия „Национално движение“ (на испански: Movimiento Nacional) е толкова разнородна, че дори трудно може да се категоризира като партия. Главната черта на испанската държава по това време е кооперативизмът — режим, в който се набляга повече на реда и стабилността, отколкото на точна политическа визия. Идеологията на франкизма се нарича и национал-католицизъм. Спазването на стриктните католически правила е причислено от публичните власти към целите на социалния строй, налагани със закон. Испанските номади са изключително засегнати. През 1954 г. хомосексуализмът и проституцията са обявени за престъпления. По време на диктатурата са забранени всички организации на политически опоненти, от комунисти и анархисти до либерални демократи и каталонски или баски националисти. Единственият легален профсъюз е правителственият Синдикато Вертикал. За да построи единна испанска нация, публичната употреба на всеки език, различен от официалния кастилски (и по-специално каталонски, галисийски и баски) са строго забранени. Езиковата политика във франкистка Испания обхваща правителствените, нотариалните, юридическите и търговските документи, които са преведени на испански; всеки документ, написан на друг език, не е бил зачитан. Употребата само на испански език е наложена и в надписите на улиците и табелите на магазините, рекламите и изобщо всички надписи в страната. Всички културни дейности стават обект на цензура и много са забранени. Тази културна политика се смекчава с времето, най-вече след 1960 г. Още през 1947 г. Франко провъзгласява Испания за монархия, но не определя монарх. Този жест е направен най-вече за успокоение на монархическите фракции в партията. Въпреки че се е провъзгласил за монархист, Франко не иска да стане крал, затова оставя трона празен, като става всъщност регент. Той носи униформата на капитан-генерал (ранг, традиционно отреден на краля), живее в двореца Прадо, определен за краля и неговият лик се появява на повечето испански монети. Въпреки това неговите официални титли са само „Държавен глава“ и „Върховен генерал на испанските въоръжени сили“, придружени от „по божията воля водач на Испания и Кръстоносните походи“. (Следва да се отбележи, че „по божията воля“ е по-скоро техническа правна фраза, която означава върховни почести в абсолютните монархии и се използва само от монарси). След смъртта на Франко през 1975 г. монархията в Испания е възстановена и страната приема демокрацията. Според завещанието на Франко принц Хуан Карлос I от Бурбонската династия става крал. Преход към демокрация[редактиране | редактиране на кода] Преходът към демокрация (или нова реставрация на Бурбоните) е периодът, когато страната преминава от диктатурата на Франко към либерална демократична държава. За негово начало обичайно се счита смъртта на Франко, а за край - победата на социалистическата партия на изборите на 28 октомври 1982 г. През октомври 1977 г. назначеният от краля министър-председател Адолфо Суарес събира на едно място политици, партии и търговски съюзи и се сключва споразумението „Монклоа“, което определя как да се осъществи преходът от диктатура към демокрация. Легализирани са всички партии, разпусната е партията „Национално движение“ (Испанска фаланга), разработен е закон за политическа реформа, провеждат се парламентарни избори за нови Кортеси. В резултат на това първо демократично споразумение на 6 декември 1978 г. с референдум е одобрена новата конституция на Испания, според която Испания е конституционна монархия и предоставя автономия на всичките си провинции. През март 1979 г. се провеждат първите общи демократични избори след ерата на Франко. Между 1976 и 1980 г. изборите се печелят от Съюза на демократичния център (на испански: Unión del Centro Democrático), макар и не с пълно мнозинство, като три от правителствата са оглавявани от неговия водач Адолфо Суарес. През януари 1981 настъпва политическа криза и Суарес подава оставка, като е заменен на премиерския пост от Леополдо Калво Сотело. На 23 февруари 1981 г. е извършен опит за държавен преврат от страна на военните. Въоръжени офицери от Гуардия Сивил (Guardia Civil), водени от генерал Антонио Техеро, нахлуват в парламента и прекъсват заседанието на Конгреса на депутатите точно в момента на избиране на Леополдо Калво Сотело за министър-председател. Критичната ситуация продължава 18 часа, но се проваля след намесата на крал Хуан Карлос, който прави телевизионно обръщение в подкрепа на законността и демократично избраното правителство. На парламентарните избори от октомври 1982 г. лявоцентристката социалдемократическа Испанска социалистическа работническа партия (на испански: Partido Socialista Obrero Español) начело с Фелипе Гонсалес издига лозунга „За промяна“ и печели убедително. В продължение на почти 14 години начело на страната са нейни правителства. През този период се утвърждава демокрацията и Испания става член на НАТО (1982) и Европейската общност (1986) (преименувана през 1992 на Европейски съюз), което дава нов тласък на икономиката. Заедно с политическите промени настъпват и радикални промени в испанското общество с либерализация и пренареждане на ценностите. Промените в ежедневието са не по-малко радикални от политическата трансформация и са известни с името „движението“ (La Movida). Променят се класовата структура, икономическите институции, политическата рамка. Намалява влиянието на църквата, частично се узаконяват абортите, увеличава се ролята на жените в обществото, целият социален живот се модернизира. Промяната е още по-радикална като се вземе предвид обстановката от времето на Франко.[33] Съвременна Испания[редактиране | редактиране на кода] Съвременна Испания е развита и модерна страна с висок стандарт на живот, която постепенно възвръща загубените си позиции на световната сцена. През 1992 страната е домакин на Олимпиадата в Барселона и на Експо 92 Севиля. От 1996 до 2004 две поредни правителства са на Народната партия (на испански: Partido Popular) с премиер Хосе Мария Аснар. Непосредствено преди парламентарните избори през 2004 в Мадрид са извършени бомбени атентати, в които загиват 191 души. Аснар губи изборите, най-вече заради включването на Испания в т.нар. коалиция на желаещите. Между 2004 и 2011 страната се води отново от социалистите с министър-председател Хосе-Луис Родригес Сапатеро, а от 2011 правителството отново е на Народната партия, оглавявано от Мариано Рахой. Световната финансова криза засяга изключително силно Испания, защото слага край на десетилетие от бурен икономически растеж, свързан с усилени строежи на ваканционни имоти, и страната навлиза в рецесия. През юни 2014 крал Хуан Карлос взема решение за абдикация. На негово място крал става престолонаследникът Фелипе като Фелипе VI. Източници[редактиране | редактиране на кода] - ↑ а б в Перес 2005, с. 17. - ↑ Перес 2005, с. 18. - ↑ Перес 2005, с. 19. - ↑ а б Перес 2005, с. 20. - ↑ а б Кортасар 2005, с. 91. - ↑ латинско право (закони) - ↑ Перес 2005, с. 23. - ↑ The Treatment of Jews in Arab/Islamic Countries - ↑ The Forgotten Refugees - ↑ The Almohads - ↑ ((ru)) Торквемада, Томас. - ↑ ((en)) Danbom, David B.: Born in the country: a history of rural America. Johns Hopkins University Press, 2006, page 20. - ↑ ((en)) Walton, Timothy R.. The Spanish Treasure Fleets. Pineapple Press Inc, 2002. - ↑ ((en)) Wolfgang Reinhard, European Science Foundation (1996), Power Elites and State Building, p 92 - ↑ James Patrick. Renaissance and Reformation. Marshall Cavendish, 2007. Посетен на 19 August 2013. - ↑ Уедърфорд, Джак. История на парите. Обсидиан, 2001. - ↑ John B. Wolf, The Emergence of the Great Powers: 1685–1715 (1962) - ↑ Henry Kamen, Philip V of Spain (2001) - ↑ Nicholas Henderson, „Charles III of Spain: An Enlightened Despot,“ History Today, Nov 1968, Vol. 18 Issue 10, p673-682 and Issue 11, pp 760–768 - ↑ Franklin Ford, Europe, 1780-1830 (1970) p 32 - ↑ Laqueur , с. 350. - ↑ Лакьор отбелязва, че войната е „един от първите случаи, когато в съвремието се води партизанска война в голям мащаб.“ - ↑ Payne, Stanley G. A History of Spain and Portugal: Eighteenth Century to Franco. University of Wisconsin Press. Madison. стр. 432–433. - ↑ David Gates, The Spanish Ulcer: A History of the Peninsular War (1986) - ↑ Charles S. Esdaile, Spain in the Liberal Age: From Constitution to Civil War, 1808–1939 (2000) - ↑ John Chasteen. Americanos:Latin America's Struggle for Independence: Latin America's Struggle for Independence. - ↑ Carl Cavanagh Hodge. Encyclopedia of the age of imperialism: 1800-1914. A - K. Greenwood, 2008. с. 138. Посетен на 13 December 2012. - ↑ William James Callahan. Church, Politics, and Society in Spain, 1750-1874. - ↑ Joseph A. Brandt, Toward the New Spain: The Spanish Revolution of 1868 and the First Republic (1977) - ↑ Earl Ray Beck, Time of Triumph & Sorrow: Spanish Politics during the Reign of Alfonso XII, 1874–1885 (1979) - ↑ Beck, Time of Triumph & Sorrow: Spanish Politics during the Reign of Alfonso XII, 1874–1885 (1979) - ↑ ((en)) Eric Solsten and Sandra W. Meditz (eds.) Social Values and Attitudes, U.S. Library of Congress Country Study on Spain, 1990, from research completed in December 1988. Литература[редактиране | редактиране на кода] - де Кортасар, Фернандо Гарсия и др. Кратка история на Испания. - Перес, Хосе. История на Испания. - Esdaile, Charles S.. Spain in the Liberal Age: From Constitution to Civil War, 1808–1939. 2000. - Laqueur, Walter. The Origins of Guerrilla Doctrine. // Journal of Contemporary History 10 (3). Society for Military History, July 1975. Вижте също[редактиране | редактиране на кода]
1.1 2.1 2.2 3.1 3.2 4.1 4.2 4.3 5.1 5.2 6.1 6.2 7.1 7.2 7.3 7.4 8.1 8.2 9.1 9.2 9.3 10.1 10.2 10.3 11.1 12.1 12.2 12.3 12.4 13.1 13.2 14.1 15.1 15.2 16.1 16.2 17.1 17.2 17.3 17.4 18.1 18.2 19.1 20.1 21.1 22.1 22.2 22.3 22.4 23.1 23.2 23.3 24.1 25.1 25.2 26.1 26.2 26.3 27.1 27.2 27.3 28.1 28.2 28.3 29.1 29.2 30.1 30.2 30.3 31.1 31.2 31.3 31.4 31.5 32.1 32.2 32.3 33.1 33.2 34.1 34.2 34.3 35.1 36.1 36.2 36.3 36.4 36.5 37.1 37.2 37.3 37.4 38.1 38.2 38.3 39.1 39.2 39.3 39.4 40.1 40.2 40.3 41.1 41.2 42.1 42.2 43.1 43.2 43.3 43.4 43.5 43.6 44.1 44.2 44.3 45.1 45.2 45.3 45.4 46.1 46.2 47.1 48.1 48.2 48.3 48.4 48.5 48.6 49.1 49.2 50.1 50.2 51.1 52.1 53.1 54.1 54.2 55.1 55.2 56.1 56.2 56.3 56.4 56.5 57.1 57.2 57.3 57.4 57.5 57.6 57.7 57.8 57.9 58.1 58.2 59.1 59.2 59.3 59.4 59.5 59.6 59.7 60.1 61.1 61.2 61.3 61.4 61.5 61.6 61.7 62.1 62.2 63.1 63.2 63.3 63.4 64.1 64.2 65.1 65.2 66.1 66.2 66.3 66.4 67.1 68.1 68.2 69.1 69.2 69.3 69.4 70.1 70.2 70.3 71.1 71.2 71.3 72.1 72.2 73.1 73.2 74.1 74.2 74.3 74.4 74.5 74.6 75.1 75.2 76.1 76.2 76.3 77.1 77.2 77.3 77.4 78.1 79.1 79.2 79.3 80.1 81.1 81.2 81.3 82.1 82.2 82.3 82.4 83.1 83.2 84.1 84.2 85.1 86.1 86.2 86.3 86.4 87.1 87.2 87.3 87.4 87.5 87.6 88.1 88.2 88.3 88.4 89.1 89.2 89.3 90.1 90.2 90.3 90.4 91.1 91.2 91.3 92.1 93.1 94.1 94.2 94.3 94.4 94.5 94.6 95.1 95.2 95.3 96.1 96.2 96.3 96.4 96.5 96.6 96.7 97.1 97.2 97.3 98.1 98.2 98.3 99.1 99.2 99.3 99.4 99.5 99.6 100.1 101.1 102.1 102.2 103.1 103.2 103.3 103.4 103.5 103.6 103.7 103.8 104.1 104.2 104.3 104.4 104.5 104.6 104.7 105.1 105.2 105.3 105.4 105.5 106.1 106.2 106.3 106.4 106.5 106.6 106.7 106.8 106.9 106.10 106.11 107.1 107.2 107.3 107.4 107.5 108.1 108.2 108.3 108.4 108.5 108.6 108.7 108.8 108.9 109.1 109.2 109.3 110.1 110.2 110.3 110.4 110.5 111.1 112.1 113.1 113.2 113.3 113.4 114.1 115.1 116.1 116.2 116.3 116.4 116.5 116.6 117.1 117.2 117.3 117.4 117.5 117.6 117.7 118.1 119.1 119.2 119.3 119.4 119.5 120.1 120.2 120.3 120.4 120.5 121.1 122.1 123.1 123.2 123.3 124.1 124.2 124.3 125.1 125.2 125.3 126.1 127.1 127.2 128.1 128.2 129.1 129.2 130.1 131.1 131.2 131.3 131.4 131.5 131.6 131.7 131.8 131.9 131.10 131.11 132.1 132.2 132.3 132.4 132.5 133.1 133.2 133.3 133.4 133.5 133.6 133.7 133.8 134.1 134.2 135.1 135.2 135.3 136.1 137.1 137.2 137.3 138.1 138.2 138.3 139.1 139.2 139.3 140.1 140.2 141.1 141.2 142.1 143.1 144.1 144.2 145.1 146.1 146.2 146.3 146.4 147.1 147.2 148.1 149.1 149.2 150.1 150.2 150.3 150.4 150.5 150.6 150.7 150.8 151.1 152.1 152.2 153.1 154.1 155.1 156.1 157.1 158.1 159.1 160.1 161.1 162.1 163.1 164.1 165.1 166.1 167.1 168.1 169.1 170.1 171.1 172.1 173.1 174.1 175.1 175.2 175.3 176.1 176.2 176.3 176.4 177.1 178.1 179.1 179.2 179.3 179.4 179.5 179.6 179.7 179.8 180.1 180.2 180.3 181.1 182.1 182.2 182.3 182.4 183.1 183.2 183.3 183.4 184.1 184.2 184.3 184.4 185.1 185.2 186.1 187.1 187.2 187.3 187.4 187.5 187.6 188.1 189.1 189.2 189.3 190.1 190.2 190.3 190.4 190.5 191.1 191.2 191.3 191.4 192.1 193.1 194.1 194.2 194.3 194.4 195.1 196.1 196.2 196.3 196.4 197.1 198.1 199.1 200.1 201.1 202.1 203.1 204.1 205.1 205.2 205.3 206.1 207.1 208.1 209.1 210.1 211.1 211.2 211.3 212.1 213.1 214.1 215.1 216.1 216.2 216.3 216.4 217.1 218.1 219.1 220.1 220.2 221.1 222.1 223.1 224.1 225.1 226.1 227.1 228.1 229.1 230.1 231.1 232.1 233.1 234.1 235.1 236.1 237.1 238.1 239.1 240.1 241.1 242.1 243.1 244.1 245.1 246.1 247.1 248.1 249.1 250.1 251.1 252.1 253.1 254.1 255.1 256.1 256.2 256.3 257.1 258.1 259.1 260.1 261.1 262.1 263.1 263.2 264.1 264.2 265.1 265.2 266.1 266.2 267.1 268.1 268.2 268.3 269.1 269.2 269.3 269.4 269.5 270.1 270.2 271.1 272.1 273.1 273.2 274.1 274.2 274.3 275.1 275.2 276.1 276.2 277.1 278.1 279.1 280.1 281.1 282.1 283.1 283.2 283.3 283.4
History of Spain The history of Spain involves all the other peoples and nations within the Iberian peninsula formerly known as Hispania, and includes still today the nations of Andorra, Portugal and Spain, and the British overseas territory of Gibraltar. It spans from prehistoric Iberia, through the rise and decline of a global empire, to the recent history of Spain as a member of the European Union. Modern humans entered the Iberian Peninsula about 32,000 years ago. Different populations and cultures followed over the millennia, including the Iberians, the Tartessians, Celts and Celtiberians, Phoenicians, Greeks, Carthaginians, Romans, Suebi and Visigoths. In 711, the Moors, a Berber and Arab army, invaded and conquered nearly the entire peninsula. During the next 750 years, independent Muslim states were established, and the entire area of Muslim control became known as Al-Andalus. Meanwhile the Christian kingdoms in the north began the long and slow recovery of the peninsula, a process called the Reconquista, which was concluded in 1492 with the fall of Granada. Over time, various petty kingdoms and other states[clarification needed] on the peninsula began to coalesce into larger states.[1] Three kingdoms came to dominate Iberia by the 15th century, those being the Kingdom of Portugal, Kingdom of Castile, and Kingdom of Aragon. The dynastic union of the crowns of the Kingdom of Castile and the Kingdom of Aragon in 1492 is seen frequently as the starting pont of the unification of the modern kingdom of Spain.[2] Although colloquially and literarily the expression "King of Spain" or "King of the Spains" was already widespread,[3] and the two crowns were ruled by the same monarch, they retained their individual institutions and identity until 1812, with the enactment of the Spanish Constitution of 1812.[4] Portugal was briefly also ruled by the House of Habsburg with Castile and Aragon in the Iberian Union, but this short-lived arrangement was never popular in Portugal; Portugal after 60 years refused to be ruled by the Habsburg king. The first voyage of Christopher Columbus to the New World took place in 1492 as well, beginning the development of the Spanish Empire. The Inquisition was established and Jews and Muslims who refused to convert were expelled from the country. For the next century and a half, Spain was the most powerful state[clarification needed] in Europe and the largest overseas empire in the world for three centuries. Spanish literature and fine arts, scholarship and philosophy flourished during the 16th and 17th centuries. Spain established a vast empire in the Americas, stretching from California to Patagonia, and colonies in the western Pacific. Financed in part by the riches pouring in from its colonies, Spain became embroiled in the religiously charged wars and intrigues of Europe, including, for example, through its possessions in western Europe, engaging in wars with France, England, Sweden, and the Ottomans and in the Mediterranean and northern Africa. Spain's European wars led to economic damage, and the latter part of the 17th century saw a gradual decline of power under an increasingly neglectful and inept Habsburg regime. The decline culminated in the War of Spanish Succession, which ended with the relegation of Spain to the status of a second rate western power, although it remained, with Russia, the leading colonial power of the 18th century. The 18th century saw a new dynasty, the Bourbons, which directed considerable efforts towards the renewal of state institutions, with some success, finishing in a successful involvement in the American War of Independence. However, as the century ended, a reaction set in with the accession of a new monarch. The end of the 18th and the start of the 19th centuries saw turmoil unleashed throughout Europe by the French Revolution and Napoleonic Wars, which led to French occupation of much of the continent, including Spain. This triggered a successful but devastating war for Spanish independence that shattered the country and created an opening for what would ultimately be the successful independence of Spain's mainland American colonies. Fragmented by the war, Spain was destabilised as different political parties representing "liberal", "reactionary" and "moderate" groups throughout the remainder of the century fought for and won short-lived control without any being sufficiently strong to bring about lasting stability. Nationalist movements emerged in the last significant remnants of the old empire (Cuba and the Philippines) which led to a brief war with the United States (1898) and the loss of the remaining old colonies at the end of the century. It was only in the constitution of 1812 that the name "Españas" for the Spanish kingdom and the use of the title of "King of the Spains" were officially adopted .[5] The constitution of 1876 adopted for the first time the name "España" ("Spain") for the Spanish nation, and from then on monarchs used the title of "King of Spain".[6] Following a period of growing political instability in the early 20th century, in 1936 Spain was plunged into a bloody civil war. The war ended in a nationalist dictatorship, led by Francisco Franco, which controlled the Spanish government until 1975. Spain was officially neutral during World War II (1939-1945), although many Spanish volunteers fought on both sides. The post-war decades were relatively stable (with the notable exception of an armed independence movement in the Basque Country), and the country experienced rapid economic growth in the 1960s and early 1970s. The death of Franco in 1975 resulted in the return of the Bourbon monarchy headed by Prince Juan Carlos. While tensions remain (for example, with Muslim immigrants and in the Basque region), modern Spain has seen the development of a robust, modern democracy as a constitutional monarchy with popular King Juan Carlos, one of the fastest-growing standards of living in Europe, entry into the European Community, and the 1992 Summer Olympics and 1982 World Cup. [edit] Early history The earliest record of hominids living in Europe has been found in the Spanish cave of Atapuerca; fossils found there date to roughly 1.2 million years ago.[7] Modern humans in the form of Cro-Magnons began arriving in the Iberian Peninsula from north of the Pyrenees some 35,000 years ago. The most conspicuous sign of prehistoric human settlements are the famous paintings in the northern Spanish cave of Altamira, which were done c. 15,000 BC and are regarded as paramount instances of cave art.[8] Furthermore, archeological evidence in places like Los Millares and El Argar, both in the province of Almería, suggests developed cultures existed in the eastern part of the Iberian Peninsula during the late Neolithic and the Bronze Age.[9] The seafaring Phoenicians, Greeks and Carthaginians successively settled along the Mediterranean Sea near Tartessos, modern day Cádiz. According to John Koch,[10] Cunliffe, Karl, Wodtko and other scholars, Celtic culture may have developed first in far Southern Portugal and Southwestern Spain, approximately 500 years prior to anything recorded in Central Europe.[11][12] The Tartessian language from the southwest of the Iberian peninsula, written in a version of the Phoenician script in use around 825 BC, which John T. Koch has claimed to be able to readily translate, has been accepted by a number of philologists and other linguists as the first attested Celtic language,[10][13][14] but the linguistic mainstream continues to treat Tartessian as an unclassified (Pre-Indo-European?) language,[15][16] and Koch's view of the evolution of Celtic is not generally accepted. In the 9th century BC, the first Greek colonies, such as Emporion (modern Empúries), were founded along the Mediterranean coast on the east, leaving the south coast to the Phoenicians. The Greeks are responsible for the name Iberia, apparently after the river Iber (Ebro in Spanish). In the 6th century BC, the Carthaginians arrived in Iberia, struggling first with the Greeks, and shortly after, with the newly arriving Romans for control of the Western Mediterranean. Their most important colony was Carthago Nova (Latin name of modern day Cartagena).[17] The native peoples whom the Romans met at the time of their invasion in what is now known as Spain were the Iberians, inhabiting an area stretching from the southwest part of the Peninsula through the northeast part of it, and then the Celts, mostly inhabiting the north and northwest part of the Peninsula. In the inner part of the Peninsula, where both groups were in contact, a mixed, distinctive, culture arose, called Celtiberian.[7] The Celtiberian Wars or Spanish Wars were fought between the advancing legions of the Roman Republic and the Celtiberian tribes of Hispania Citerior from 181 to 133 BC.[18][19] [edit] Roman Hispania Hispania was divided: Hispania Ulterior and Hispania Citerior during the late Roman Republic; during the Roman Empire, Hispania Taraconensis in the northeast, Hispania Baetica in the south (roughly corresponding to Andalucia), and Lusitania in the southwest (corresponding to modern Portugal).[20] The base Celtiberian population remained in various stages of Romanisation,[21] and local leaders were admitted into the Roman aristocratic class.[22] The Romans improved existing cities, such as Tarragona (Tarraco), and established others like Zaragoza (Caesaraugusta), Mérida (Augusta Emerita), Valencia (Valentia), León ("Legio Septima"), Badajoz ("Pax Augusta"), and Palencia.[23] The peninsula's economy expanded under Roman tutelage. Hispania supplied Rome with food, olive oil, wine and metal. The emperors Trajan, Hadrian, and Theodosius I, the philosopher Seneca, and the poets Martial, Quintilian, and Lucan were born in Spain. Spanish Bishops held the Council of Elvira around 306. The collapse of the Western Roman Empire did not lead to the same wholesale destruction of Western classical society as happened in areas like Roman Britain, Gaul and Germania Inferior during the Dark Ages, although the institutions, infrastructure and economy did suffer considerable degradation. Spain's present languages, its religion, and the basis of its laws originate from this period. The centuries of uninterrupted Roman rule and settlement left a deep and enduring imprint upon the culture of Spain. [edit] Germanic Rule of Hispania (5th–8th centuries) The first Germanic tribes to invade Hispania arrived in the 5th century, as the Roman Empire decayed.[24] The Visigoths, Suebi, Vandals and Alans arrived in Spain by crossing the Pyrenees mountain range.[25] The Romanized Visigoths entered Hispania in 415. After the conversion of their monarchy to Roman Catholicism and after conquering the disordered Suebic territories in the northwest and Byzantine territories in the southeast, the Visigothic Kingdom eventually encompassed a great part of the Iberian Peninsula.[22][26] After the decline of the Roman Empire, Germanic tribes invaded the former empire. Several turned sedentary and created successor-kingdoms to the Romans in various parts of Europe. Iberia was taken over by the Visigoths after 410.[27] In the Iberian peninsula, as elsewhere, the Empire fell not with a bang but with a whimper. Rather than there being any convenient date for the "fall of the Roman Empire" there was a progressive "de-Romanization" of the Western Roman Empire in Hispania and a weakening of central authority, throughout the 3rd, 4th and 5th centuries.[28] At the same time, there was a process of "Romanization" of the Germanic and Hunnic tribes settled on both sides of the limes (the fortified frontier of the Empire along the Rhine and Danube rivers). The Visigoths, for example, were converted to Arian Christianity around 360, even before they were pushed into imperial territory by the expansion of the Huns.[29] In the winter of 406, taking advantage of the frozen Rhine, the (Germanic) Vandals and Sueves, and the (Sarmatian) Alans invaded the empire in force. Three years later they crossed the Pyrenees into Iberia and divided the Western parts, roughly corresponding to modern Portugal and western Spain as far as Madrid, between them.[30] The Visigoths meanwhile, having sacked Rome two years earlier, arrived in the region in 412 founding the Visigothic kingdom of Toulouse (in the south of modern France) and gradually expanded their influence into the Iberian peninsula at the expense of the Vandals and Alans, who moved on into North Africa without leaving much permanent mark on Hispanic culture. The Visigothic Kingdom shifted its capital to Toledo and reached a high point during the reign of Leovigild. Importantly, Spain never saw a decline in interest in classical culture to the degree observable in Britain, Gaul, Lombardy and Germany. The Visigoths tended to maintain more of the old Roman institutions, and they had a unique respect for legal codes that resulted in continuous frameworks and historical records for most of the period between 415, when Visigothic rule in Spain began, and 711, when it is traditionally said to end. The proximity of the Visigothic kingdoms to the Mediterranean and the continuity of western Mediterranean trade, though in reduced quantity, supported Visigothic culture. Arian Visigothic nobility kept apart from the local Catholic population. The Visigothic ruling class looked to Constantinople for style and technology while the rivals of Visigothic power and culture were the Catholic bishops – and a brief incursion of Byzantine power in Córdoba. Spanish catholic religion also coalesced during this time. The period of rule by the Visigothic Kingdom saw the spread of Arianism briefly in Spain.[31] The Councils of Toledo debated creed and liturgy in orthodox Catholicism, and the Council of Lerida in 546 constrained the clergy and extended the power of law over them under the blessings of Rome. In 587, the Visigothic king at Toledo, Reccared, converted to Catholicism and launched a movement in Spain to unify the various religious doctrines that existed in the land. This put an end to dissension on the question of Arianism. For additional information about this period, see the History of Roman Catholicism in Spain. The Visigoths inherited from Late Antiquity a sort of feudal system in Spain, based in the south on the Roman villa system and in the north drawing on their vassals to supply troops in exchange for protection. The bulk of the Visigothic army was composed of slaves, raised from the countryside. The loose council of nobles that advised Spain's Visigothic kings and legitimized their rule was responsible for raising the army, and only upon its consent was the king able to summon soldiers. The impact of Visigothic rule was not widely felt on society at large, and certainly not compared to the vast bureaucracy of the Roman Empire; they tended to rule as barbarians of a mild sort, uninterested in the events of the nation and economy, working for personal benefit, and little literature remains to us from the period. They did not, until the period of Muslim rule, merge with the Spanish population, preferring to remain separate, and indeed the Visigothic language left only the faintest mark on the modern languages of Iberia.[32] The most visible effect was the depopulation of the cities as they moved to the countryside. Even while the country enjoyed a degree of prosperity when compared to the famines of France and Germany in this period, the Visigoths felt little reason to contribute to the welfare, permanency, and infrastructure of their people and state. This contributed to their downfall, as they could not count on the loyalty of their subjects when the Moors arrived in the 8th century.[32] [edit] Islamic al-Andalus and the Christian Reconquista (8th–15th centuries) The Arab Islamic conquest dominated most of North Africa by 640 AD. In 711 an Islamic Berber and Arab raiding party, led by Tariq ibn-Ziyad, was sent to Iberia to intervene in a civil war in the Visigothic Kingdom. Crossing the Strait of Gibraltar, they won a decisive victory in the summer of 711 when the Visigothic King Roderic was defeated and killed on July 19 at the Battle of Guadalete. Tariq's commander, Musa bin Nusair, quickly crossed with reinforcements, and by 718 the Muslims were in control of nearly the whole Iberian Peninsula. The advance into Western Europe was only stopped in what is now north-central France by the West Germanic Franks under Charles Martel at the Battle of Tours in 732. A decisive victory for the Christian took place at Covadonga, in the north of the Iberian Peninsula, in the summer of 722. In a minor battle known as the Battle of Covadonga, a Muslim force sent to put down the Christians rebels in the northern mountains was defeated by Pelagius of Asturias, who established the monarchy of the Christian Kingdom of Asturias. In 739, a rebellion in Galicia, assisted by the Asturians, drove out Muslim forces and it joined the Asturian kingdom. The Kingdom of Asturias became the main base for Christian resistance to Islamic rule in the Iberian Peninsula for several centuries. Caliph Al-Walid I had paid great attention to the expansion of an organized military, building the strongest navy in the Umayyad Caliphate era (the second major Arab dynasty after Mohammad and the first Arab dynasty of Al-Andalus). It was this tactic that supported the ultimate expansion to Spain. Caliph Al-Walid I's reign is considered as the apex of Islamic power[citation needed], though Islamic power in Spain specifically climaxed in the 10th century under Abd-ar-Rahman III.[33] The rulers of Al-Andalus were granted the rank of Emir by the Umayyad Caliph Al-Walid I in Damascus. Emir Abd-ar-rahman I challenged the Abbasids. The Umayyad Caliphate, with origin in Hejaz, Arabian peninsula or Emirate was overthrown by the Abbasid Caliphate or Emirate (second Arab dynasty), some of the remaining Umayyad leaders escaped to Castile and declared Córdoba an independent emirate. Al-Andalus was rife with internal conflict between the Islamic Umayyad rulers and people and the Christian Visigoth-Roman leaders and people. In the 10th century Abd-ar-rahman III – from Hejaz, Arabian peninsula, grandson of the last caliph of Damascus, Syria – declared the Caliphate of Córdoba, effectively breaking all ties with the Egyptian and Syrian caliphs. The Caliphate was mostly concerned with maintaining its power base in North Africa, but these possessions eventually dwindled to the Ceuta province. The first navy of the Caliph of Córdoba or Emir was built after the humiliating Viking ascent of the Guadalquivir in 844 when they sacked Seville.[34] In 942, pagan Magyars (present day Hungary) raided across Europe as far west as Al-Andalus.[34] Meanwhile, a slow but steady migration of Christian subjects to the northern kingdoms in Christian Hispania was slowly increasing the latter's power. Even so, Al-Andalus remained vastly superior to all the northern kingdoms combined in population, economy and military might; and internal conflict between the Christian kingdoms contributed to keep them relatively harmless.[citation needed] Al-Andalus coincided with La Convivencia, an era of relative religious tolerance, and with the Golden age of Jewish culture in the Iberian Peninsula. (See: Emir Abd-ar-Rahman III 912; the Granada massacre 1066).[35] Muslim interest in the peninsula returned in force around the year 1000 when Al-Mansur (also known as Almanzor) sacked Barcelona in 985. Under his son, other Christian cities were subjected to numerous raids.[36] After his son's death, the caliphate plunged into a civil war and splintered into the so-called "Taifa Kingdoms". The Taifa kings competed against each other not only in war but also in the protection of the arts, and culture enjoyed a brief upswing. The Taifa kingdoms lost ground to the Christian realms in the north and, after the loss of Toledo in 1085, the Muslim rulers reluctantly invited the Almoravides, who invaded Al-Andalus from North Africa and established an empire. In the 12th century the Almoravid empire broke up again, only to be taken over by the Almohad invasion, who were defeated by an alliance of the Christian kingdoms in the decisive battle of Las Navas de Tolosa in 1212. By 1250, nearly all of Iberia was back under Christian rule with the exception of the small Muslim kingdom of Granada. Medieval Spain was the scene of almost constant warfare between Muslims and Christians. The Almohads, who had taken control of the Almoravids' Maghribi and al-Andalus territories by 1147, surpassed the Almoravides in fundamentalist Islamic outlook, and they treated the non-believer dhimmis harshly. Faced with the choice of death, conversion, or emigration, many Jews and Christians left.[37] The Christian kingdoms to the North had also, at times, treated Muslims harshly. The treatment towards Jews at this time in Iberia varied greatly between and within the different Muslim and Christian kingdoms. By the mid-13th century Emirate of Granada was the only independent Muslim realm in Spain, which would last until 1492. Despite the decline in Muslim-controlled kingdoms, it is important to note the lasting effects exerted on the peninsula by Muslims in technology, culture, and society. The Kings of Aragón ruled territories that consisted of not only the present administrative region of Aragon but also Catalonia, and later the Balearic Islands, Valencia, Sicily, Naples and Sardinia (see Crown of Aragon). Considered by most to have been the first mercenary company in Western Europe, the Catalan Company proceeded to occupy the Duchy of Athens, which they placed under the protection of a prince of the House of Aragon and ruled until 1379.[38] [edit] The Spanish language and universities In the 13th century, many languages were spoken in the Christian kingdoms of Iberia. These included the Latin based Romance languages of Castilian, Aragonese, Catalan, Galician, Aranese, Asturian and Leonese, and the ancient language isolate of Basque. Throughout the century, Castilian (what is also known today as Spanish) gained a growing prominence in the Kingdom of Castile as the language of culture and communication, at the expense of Leonese and of other close dialects. One example of this is the epic song ('cantar') written after the military leader El Cid. In the last years of the reign of Ferdinand III of Castile, Castilian began to be used for certain types of documents, and it was during the reign of Alfonso X that it became the official language. Henceforth all public documents were written in Castilian; likewise all translations were made into Castilian instead of Latin. At the same time, Catalan and Galician became the standard languages in their respective territories, developing important literary traditions and being the normal languages in which public and private documents were issued: Galician from the 13th to the 16th century in Galicia and nearby regions of Asturias and Leon,[39] and Catalan from the 12th to the 18th century in Catalonia, the Balearic Islands and Valencia, where it was known as Valencian. Both languages were later substituted in its official status by Castillian Spanish, till the 20th century. In the 13th century many universities were founded in León and in Castile. Some, such as the Leonese Salamanca and the Castilian Palencia, were among the earliest universities in Europe. In 1492, under the Catholic Monarchs, the first edition of the Grammar of the Castilian Language by Antonio de Nebrija was published. [edit] Early Modern Spain [edit] Dynastic Union In the 15th century, the most important among all of the separate Christian kingdoms that made up the old Hispania were the Kingdom of Castile (occupying northern and central portions of the Iberian Peninsula) the Crown of Aragon (occupying northeastern portions of the peninsula) and the kingdom of Portugal occupying western iberian peninsula. The rulers of the kingdoms of Castille and Aragon were allied with dynastic families in Portugal, France, and other neighboring kingdoms. The death of King Henry IV of Castile in 1474 set off a struggle for power called the War of the Castilian Succession (1475-1479). Contenders for the throne of Castile were Henry's one-time heir Joanna La Beltraneja, supported by Portugal and France, and Henry's half-sister Queen Isabella I of Castile, supported by the Kingdom of Aragon and by the Castilian nobility. Isabella retained the throne and ruled jointly with her husband, King Ferdinand II. Isabella and Ferdinand had married in 1469[40] in Valladolid. Their marriage united both crowns and set the stage for the creation of the Kingdom of Spain, at the dawn of the modern era. That union, however, was a union in title only, as each region retained its own political and judicial structure, and even today Spain remains internally divided. Pursuant to an agreement signed by Isabella and Ferdinand on January 15, 1474,[41] Isabella held more authority over the newly unified Spain than her husband, although their rule was shared.[41] Together, Isabella of Castile and Ferdinand of Aragon were known as the "Catholic Monarchs" (Spanish: los Reyes Católicos), a title bestowed on them by Pope Alexander VI. The monarchs oversaw the final stages of the Reconquista of Iberian territory from the Moors with the conquest of Granada, conquered the Canary Islands, and expelled the Jews and Muslims from Spain under the Alhambra decree. Although until the 13th century religious minorities (Jews and Muslims) had enjoyed considerable tolerance in Castilla and Aragon – the only Christian kingdoms where Jews were not restricted from any professional occupation – the situation of the Jews collapsed over the 14th century, reaching a climax in 1391 with large scale massacres in every major city except Ávila. Over the next century, half of the estimated 200,000 Spanish Jews converted to Christianity (becoming "conversos"). The final step was taken by the Catholic Monarchs, who, in 1492, ordered the remaining Jews to convert or face expulsion from Spain. Depending on different sources, the number of Jews actually expelled is estimated to be anywhere from 40,000 to 120,000 people. Over the following decades, Muslims faced the same fate and about 60 years after the Jews, they were also compelled to convert ("moriscos") or be expelled. However, sufficient numbers of moriscos stayed that Muslim culture remained influential in Spain. Jews and Muslims were not the only people to be persecuted during this time period. All Roma (Gypsy) males between the ages of 18 and 26 were forced to serve in galleys – which was equivalent to a death sentence – but the majority managed to hide and avoid arrest. Isabella and Ferdinand authorized the 1492 expedition of Christopher Columbus, who became the first known European to reach the New World since Leif Ericson. This and subsequent expeditions led to an influx of wealth into Spain, supplementing income from within Castile for the state that would prove to be a dominant power of Europe for the next two centuries. Isabella ensured long-term political stability in Spain by arranging strategic marriages for each of her five children. Her firstborn, a daughter named Isabella, married Afonso of Portugal, forging important ties between these two neighboring countries and hopefully ensuring future alliance, but Isabella soon died before giving birth to an heir. Juana, Isabella's second daughter, married into the Habsburg dynasty when she wed Philip the Handsome, the son of Maximilian I, King of Bohemia (Austria) and entitled to the crown of the Holy Roman Emperor. This ensured an alliance with the Habsburgs and the Holy Roman Empire, a powerful, far-reaching territory that assured Spain's future political security. Isabella's only son, Juan, married Margaret of Austria, further maintaining ties with the Habsburg dynasty. Isabella's fourth child, Maria, married Manuel I of Portugal, strengthening the link forged by her older sister's marriage. Her fifth child, Catherine, married King Henry VIII of England and was mother to Queen Mary I of England. [edit] Imperial Spain The Spanish Empire was one of the first modern global empires. It was also one of the largest empires in world history. In the 16th century, Spain and Portugal were in the vanguard of European global exploration and colonial expansion. The two kingdoms on the conquest and Iberian Peninsula competed with each other in opening of trade routes across the oceans. Spanish imperial conquest and colonization began with two Castilian expeditions. The first was an expedition of a Castilian fleet led by a Genoese, Lanzarotto Malocello. The second was another expedition in 1402 led by French adventurers, Jean de Bethancourt, Lord of Grainville in Normandy and Gadifer de la Salle of Poitou.[42] In the 15th and 16th centuries, trade flourished across the Atlantic between Spain and the Americas and across the Pacific between East Asia and Mexico via the Philippines. Conquistadors deposed the Aztec, Inca and Maya governments with extensive help from local factions and laid claim to vast stretches of land in North and South America. This American empire was at first a disappointment, as the natives had little to trade, though settlement did encourage trade. Diseases such as smallpox and measles that arrived with the colonizers devastated the native populations, especially in the densely populated regions of the Aztec, Maya and Inca civilizations, and this reduced the economic potential of conquered areas.[43] In the 1520s, large-scale extraction of silver from the rich deposits of Mexico's Guanajuato began to be greatly augmented by the silver mines in Mexico's Zacatecas and Bolivia's Potosí from 1546. These silver shipments re-oriented the Spanish economy, leading to the importation of luxuries and grain. They also became indispensable in financing the military capability of Habsburg Spain in its long series of European and North African wars, though, with the exception of a few years in the 17th century, Spain itself (Castile in particular) was by far the most important source of revenue. Spain enjoyed a cultural golden age in the 16th and 17th centuries. For a time, the Spanish Empire dominated the oceans with its experienced navy and ruled the European battlefield with its fearsome and well trained infantry, the famous tercios, in the words of the prominent French historian Pierre Vilar, "enacting the most extraordinary epic in human history". The financial burden within the peninsula was on the backs of the peasant class while the nobility enjoyed an increasingly lavish lifestyle. From the time beginning with the incorporation of the Portuguese Empire in 1580 (lost in 1640) until the loss of its American colonies in the 19th century, Spain maintained the largest empire in the world even though it suffered fluctuating military and economic fortunes from the 1640s. Confronted by the new experiences, difficulties and suffering created by empire-building, Spanish thinkers formulated some of the first modern thoughts on natural law, sovereignty, international law, war, and economics; there were even questions about the legitimacy of imperialism – in related schools of thought referred to collectively as the School of Salamanca. Despite these innovations, many motives for the empire were rooted in the Middle Ages. Religion played a very strong role in the spread of the Spanish empire. The thought that Spain could bring Christianity to the new world certainly played a strong role in the expansion of Spain's empire.[citation needed] [edit] Spanish Kingdoms under the Habsburgs (16th–17th centuries) Spain's powerful world empire of the 16th and 17th centuries reached its height and declined under the Habsburgs. The Spanish Empire reached its maximum extent in Europe under Charles I of Spain, as he was also Emperor Charles V of the Holy Roman Empire. Charles V became king in 1516, and the history of Spain became even more firmly enmeshed with the dynastic struggles in Europe. The king was not often in Spain, and as he approached the end of his life he made provision for the division of the Habsburg inheritance into two parts. On the one hand was Spain, its possessions in the Mediterranean and overseas, and the Habsburg possessions in the Netherlands; on the other hand was the Holy Roman Empire itself. This was to prove a difficulty for his successor Philip II of Spain. Philip II became king on Charles V's abdication in 1556. Spain largely escaped the religious conflicts that were raging throughout the rest of Europe, and remained firmly Roman Catholic. Philip saw himself as a champion of Catholicism, both against the Ottoman Turks and the heretics. In the 1560s, plans to consolidate control of the Netherlands led to unrest, which gradually led to the Calvinist leadership of the revolt and the Eighty Years' War. This conflict consumed much Spanish expenditure during the later 16th century. Conflicts included an attempt to conquer England – a cautious supporter of the Dutch – in the unsuccessful Spanish Armada, an early battle in the Anglo-Spanish War (1585–1604), and war with France (1590–1598). Despite these problems, the growing inflow of American silver from mid-16th century, the justified military reputation of the Spanish infantry and even the navy quickly recovering from its Armada disaster, made Spain the leading European power, a novel situation of which its citizens were only just becoming aware. The Iberian Union with Portugal in 1580 not only unified the peninsula, but added that country's worldwide resources to the Spanish crown. However, economic and administrative problems multiplied in Castile, and the weakness of the native economy became evident in the following century. Rising inflation, financially draining wars in Europe, the ongoing aftermath of the expulsion of the Jews and Moors from Spain, and Spain's growing dependency on the gold and silver imports, combined to cause several bankruptcies that caused economic crisis in the country, especially in heavily burdened Castile. Barbary pirates from North Africa became an increasing problem. The coastal villages of Spain and of the Balearic Islands were frequently attacked. Formentera was even temporarily left by its population. This occurred also along long stretches of the Spanish and Italian coasts, a relatively short distance across a calm sea from the pirates in their North African lairs. The most famous corsair was the Turkish Barbarossa ("Redbeard").[45] According to Robert Davis between 1 million and 1.25 million Europeans were captured by North African pirates and sold as slaves in North Africa and Ottoman Empire between the 16th and 19th centuries. This was gradually alleviated as Spain and other Christian powers began to check Muslim naval dominance in the Mediterranean after the 1571 victory at Lepanto, but it would be a scourge that continued to afflict the country even in the next century.[45] The great plague of 1596–1602 killed 600,000 to 700,000 people, or about 10% of the population. Altogether more than 1,250,000 deaths resulted from the extreme incidence of plague in 17th-century Spain.[46] Economically, the plague destroyed the labor force as well as creating a psychological blow to an already problematic Spain.[47] Philip II died in 1598, and was succeeded by his son Philip III. In his reign (1598–1621) a ten year truce with the Dutch was overshadowed in 1618 by Spain's involvement in the European-wide Thirty Years' War. Government policy was dominated by favorites, but it was also the reign in which the geniuses of Cervantes and El Greco flourished. Philip III was succeeded in 1621 by his son Philip IV of Spain (reigned 1621–1665). Much of the policy was conducted by the minister Gaspar de Guzmán, Count-Duke of Olivares. In 1640, with the war in central Europe having no clear winner except the French, both Portugal and Catalonia rebelled. Portugal was lost to the crown for good; in Italy and most of Catalonia, French forces were expelled and Catalonia's independence was suppressed In the reign of Philip's developmentally disabled son and successor Charles II (1665–1700), Spain was essentially left leaderless and was gradually being reduced to a second-rank power. The Habsburg dynasty became extinct in Spain with Charles II's death in 1700, and the War of the Spanish Succession ensued in which the other European powers tried to assume control of the Spanish monarchy. King Louis XIV of France eventually "won" the War of Spanish Succession, and control of Spain passed to the Bourbon dynasty. However, the peace deals that followed included relinquishing the right to unite the French and Spanish thrones and the partitioning of Spain's European empire. [edit] The Golden Age (Siglo de Oro) The Spanish Golden Age (in Spanish, Siglo de Oro) was a period of flourishing arts and letters in the Spanish Empire (now Spain and the Spanish-speaking countries of Latin America), coinciding with the political decline and fall of the Habsburgs (Philip III, Philip IV and Charles II). It is interesting to note how arts during the Golden Age flourished despite the decline of the empire in the 17th century. The last great writer of the age, Sor Juana Inés de la Cruz, died in New Spain in 1695.[48] The Habsburgs, both in Spain and Austria, were great patrons of art in their countries. El Escorial, the great royal monastery built by King Philip II, invited the attention of some of Europe's greatest architects and painters. Diego Velázquez, regarded as one of the most influential painters of European history and a greatly respected artist in his own time, cultivated a relationship with King Philip IV and his chief minister, the Count-Duke of Olivares, leaving us several portraits that demonstrate his style and skill. El Greco, a respected Greek artist from the period, settled in Spain, and infused Spanish art with the styles of the Italian renaissance and helped create a uniquely Spanish style of painting. Some of Spain's greatest music is regarded as having been written in the period. Such composers as Tomás Luis de Victoria, Luis de Milán and Alonso Lobo helped to shape Renaissance music and the styles of counterpoint and polychoral music, and their influence lasted far into the Baroque period. Spanish literature blossomed as well, most famously demonstrated in the work of Miguel de Cervantes, the author of Don Quixote de la Mancha. Spain's most prolific playwright, Lope de Vega, wrote possibly as many as one thousand plays over his lifetime, over four hundred of which survive to the present day. [edit] Enlightenment: Spain under the Bourbons (18th century) Charles II, having no direct heir, was succeeded by his great-nephew Philip V, a French prince, in 1700. Concern among other European powers that Spain and France united under a single Bourbon monarch would upset the balance of power led to the War of Spanish Succession between 1701 and 1714. It pitted powerful France and weak Spain against the Grand Alliance of England, the Netherlands and Austria. After many battles, especially in Spain, the Grand Alliance finally won.[49] Philip V signed the Decreto de Nueva Planta in 1715. This new law revoked most of the historical rights and privileges of the different kingdoms that formed the Spanish Crown, especially the Crown of Aragon, unifying them under the laws of Castile, where the Castillian Cortes Generales had been more receptive to the royal wish.[50] Spain became culturally and politically a follower of absolutist France. Lynch says Philip V advanced the government only marginally over that of his predecessors and was more of a liability than the incapacitated Charles II; when a conflict came up between the interests of Spain and France, he usually favored France.[51] Philip made reforms in government, and strengthened the central authorities relative to the provinces. Merit became more important, although most senior positions still went to the landed aristocracy. Below the elite level, inefficiency and corruption was as widespread as ever. The reforms started by Philip V culminated in much more important reforms of Charles III.[51] The economy, on the whole, improved over the depressed 1650–1700 era, with greater productivity and fewer famines and epidemics.[52] The rule of the Spanish Bourbons continued under Ferdinand VI (1746–1759) and Charles III (1759–1788). Elisabeth of Parma, Philip V's widow, exerted great influence on Spain's foreign policy. Her principal aim was to have Spain's lost territories in Italy restored. She eventually received Franco-British support for this after the Congress of Soissons (1728–1729).[53] Under the rule of Charles III and his ministers – Leopoldo de Gregorio, Marquis of Esquilache and José Moñino, Count of Floridablanca – Spain embarked on a program of enlightened despotism that brought Spain a new prosperity in the middle of the 18th century. Fearing that Britain's victory over France in the Seven Years War (1756–1763) threatened the European balance of power, Spain allied themselves to France but suffered a series of military defeats and ended up having to cede Florida to the British at the Treaty of Paris (1763), which ended the Seven Years' War. Spain later recouped most of those territorial losses with the Treaty of Paris (1783), which ended the American Revolutionary War (1775–1783), and gained an improved international standing. However, the reforming spirit of Charles III was extinguished in the reign of his son, Charles IV (1788 to abdication in 1808), seen by some as mentally handicapped. Dominated by his wife's lover, Manuel de Godoy, Charles IV embarked on policies that overturned much of Charles III's reforms. After briefly opposing Revolutionary France early in the French Revolutionary Wars, Spain was cajoled into an uneasy alliance with its northern neighbor, only to be blockaded by the British. Charles IV's vacillation, culminating in his failure to honour the alliance by neglecting to enforce the Continental System led to Napoleon I, Emperor of the French, invading Spain in 1808, thereby triggering Spain's War of Independence. During most of the 18th century Spain had arrested its relative decline of the latter part of the 17th century. But despite the progress, it continued to lag in the political and mercantile developments then transforming other parts of Europe, most notably in Great Britain, the Low Countries, and France. The chaos unleashed by the Napoleonic intervention would cause this gap to widen greatly. [edit] The 19th century [edit] War of Spanish Independence (1808–1814) Spain initially sided against French in the Napoleonic Wars, but the defeat of her army early in the war led to Charles IV's pragmatic decision to align with the revolutionary French. Spain was put under a British blockade, and her colonies – for the first time separated from their colonial rulers – began to trade independently with Britain. The defeat of the British invasions of the Río de la Plata in South America (1806 and 1807) emboldened an independent attitude in Spain's American colonies. A major Franco-Spanish fleet was annihilated at the decisive Battle of Trafalgar in 1805, prompting the vacillating king of Spain to reconsider his alliance with France. Spain temporarily broke off from the Continental System, and Napoleon – aggravated with the Bourbon kings of Spain – invaded Spain in 1808 and deposed Ferdinand VII, who had been on the throne only forty-eight days after his father's abdication in March 1808. On July 20, 1808, Joseph Bonaparte, eldest brother of Napoleon Bonaparte, entered Madrid and established a government by which he became King of Spain, serving as a surrogate for Napoleon.[54] The Spanish monarchy may have been destroyed but the people of Spain vigorously resisted Napoleon's attempt to conquer his former ally.[55] Juntas were formed all across Spain that pronounced themselves in favor of Ferdinand VII. On September 26, 1808, a Central Junta was formed in the town of Aranjuez to coordinate the nationwide struggle against the French.[56] Initially, the Central Junta declared support for Ferdinand VII, and convened a "General and Extraordinary Cortes" for all the kingdoms of the Spanish Monarchy. On February 22 and 23, 1809, a popular insurrection against the French occupation broke out all over Spain.[57] The Cortes assembled on September 24, 1810, on the Isle of Leon.[58] The Cortes removed itself to Cádiz on February 20, 1811.[59] On March 19, 1812, the Cádiz Cortes created the first modern Spanish constitution, the Constitution of 1812 (informally named La Pepa). This constitution provided for a separation of the powers of the executive and the legislative branches of government. The Cortes was to be elected by universal suffrage, albeit by an indirect method. Each member of the Cortes was to represent 70,000 people.[60] Members of the Cortes were to meet in annual sessions. King was prevented from either convening or proroguing the Cortes. Members of the Cortes were to serve single two-year terms. They could not serve consecutive terms; a member could serve a second term only by allowing someone else to serve a single intervening term in office. This attempt at the development of a modern constitutional government lasted from 1808 until 1814, and became known as the first bourgeois revolution in Spain.[61] Leaders of the liberals or reformist forces during this revolution were Jose Menino, Count of Floridablanca, Gaspar Melchor de Jovellanos and Pedro Rodriguez, Conde de Campomanes.[62] Born in 1728, Floridablanca was eighty years of age at the time of the revolutionary outbreak in 1808. He had served as Prime Minister under King Charles III of Spain from 1777 until 1792;[63] now he served as President of the Central Junta.[64] However, he tended to be suspicious of the popular spontaneity.[65] Consequently, Floridablanca tended to prevent development of the revolution.[66] Born in 1744, Jovellanos was somewhat younger than Floridablanco. A writer and follower of the philosophers of the Enlightenment tradition of the previous century, Jovellanos had served as Minister of Justice from 1797 to 1798 under King Charles IV of Spain.[67] Now, Jovellanos commanded a substantial and influential group within the Central Junta.[68] However, Jovellanos had been imprisoned by Manuel de Godoy, Duke of Alcudia, who had served as Prime Minister of Spain and virtually ran the country as a dictator from 1792 until 1798 and from 1801 until 1808.[69] Accordingly, even Jovellanos tended to be somewhat overly cautious in his approach to the revolutionary upsurge that was sweeping Spain in 1808. The Spanish Army tried to fight the French invasion in the traditional "set-piece" style of warfare. They lost every battle they fought with the French. After the disastrous battle of Ocana, fought on November 19, 1809, the Spanish Army confined itself to guerrilla warfare against the French.[70] However, it was the Spanish people, themselves, who really led the fight in guerrilla war against the French. In this war, Spain was aided by the British and Portuguese, led by the Duke of Wellington. The Duke of Wellington fought Napoleon's forces in the Peninsular War, with Joseph Bonaparte ruling as Napoleon's surrogate king at Madrid. The brutal war was one of the first guerrilla wars in modern Western history. French supply lines stretching across Spain were mauled repeatedly by Spanish guerrillas. The war in the Iberian Peninsula fluctuated repeatedly, with Wellington spending several years behind his fortresses in Portugal while launching occasional campaigns into Spain. The French were decisively defeated at the Battle of Vitoria in 1813, and the following year, Ferdinand VII was restored as King of Spain. [edit] Reaction and change (1814–1873) Although the juntas, that had forced the French to leave Spain, had sworn by the liberal Constitution of 1812, Ferdinand VII openly believed that it was too liberal for the country. On his return to Spain on April 16, 1814,[71] he refused to swear by the constitution himself, and he continued to rule in the authoritarian fashion of his forebears.[72] Thus, the first bourgeois revolution ended in 1814.[61] This rejection of the Constitution had far-reaching consequences. The Constitution of 1812 had eliminated all discrimination in the American colonies between Spaniards who were born in Spain and Spanish citizens who happened to be born in the colonies of New Spain. Consequently, although Spain itself accepted the rejection of the Constitution, the rejection of the Constitution was not as calmly accepted in Spain's empire in the New World. Revolution broke out in the colonies of "New Spain" in the Americas in 1820. Spain, nearly bankrupt from the war with France and the reconstruction of the country, was unable to pay her soldiers, and in 1819 was forced to sell Florida to the United States for 5 million dollars. In 1820, an expedition intended for the colonies (which, at the time, were on the verge of being lost themselves, to rebels and the Monroe Doctrine) revolted in Cadiz. When armies throughout Spain pronounced themselves in sympathy with the revolters, led by Rafael del Riego, Ferdinand relented and was forced to accept the liberal Constitution of 1812. This was the start of the second bourgeois revolution in Spain, which would last from 1820 to 1823.[73] Once again in the revolution of 1820, it was the independent towns that led the drive for constitutional change in Spain.[74] Ferdinand himself was placed under effective house arrest for the duration of the liberal experiment. The tumultuous three years of liberal rule that followed (1820–1823) were marked by various absolutist conspiracies. The liberal government, which reminded European statesmen entirely too much of the governments of the French Revolution, was viewed with hostility by the Congress of Verona in 1822, and France was authorized to intervene. France crushed the liberal government with massive force in the so-called "Hundred Thousand Sons of Saint Louis" expedition, and Ferdinand was restored as absolute monarch in 1823. In Spain proper, this marked the end of the second Spanish bourgeois revolution. In the American colonies of New Spain, however, revolutions led to independence. In 1824, the last Spanish army on the American mainland was defeated at the Battle of Ayacucho in southern Peru. Only Cuba and Puerto Rico remained. In Spain, the failure of the second bourgeois revolution was followed by a period of uneasy peace for the next decade. Having borne only a female heir presumptive, it appeared that Ferdinand would be succeeded by his brother, Infante Carlos of Spain. While Ferdinand aligned with the conservatives, fearing another national insurrection, he did not view the Carlos's reactionary policies as a viable option. Ferdinand – resisting the wishes of his brother – decreed the Pragmatic Sanction of 1830, enabling his daughter Isabella to become Queen. Carlos, who made known his intent to resist the sanction, fled to Portugal. Ferdinand's death in 1833 and the accession of Isabella II as Queen of Spain sparked the First Carlist War (1833–1839). Isabella was only three years old at the time so her mother, Maria Cristina of Bourbon-Two Sicilies, was named regent until her daughter came of age. Carlos invaded the Basque country in the north of Spain and attracted support from absolutist reactionaries and conservatives; these forces were known as the "Carlist" forces. The supporters of reform and of limitations on the absolutist rule of the Spanish throne rallied behind Isabella and the regent, Maria Christina; these reformists were called "Cristinos." Though Cristino resistance to the insurrection seemed to have been overcome by the end of 1833, Maria Cristina's forces suddenly drove the Carlist armies from most of the Basque country. Carlos then appointed the Basque general Tomás de Zumalacárregui as his commander-in-chief. Zumalacárregui resuscitated the Carlist cause, and by 1835 had driven the Cristino armies to the Ebro River and transformed the Carlist army from a demoralized band into a professional army of 30,000 of superior quality to the government forces. Zumalacárregui's death in 1835 changed the Carlists' fortunes. The Cristinos found a capable general in Baldomero Espartero. His victory at the Battle of Luchana (1836) turned the tide of the war, and in 1839, the Convention of Vergara put an end to the first Carlist insurrection. The period of time from 1834 until 1843 is known as Spain's third bourgeois revolution.[75] Espartero, operating on his popularity as a war hero and his sobriquet "Pacifier of Spain", demanded liberal reforms from Maria Cristina. The Queen Regent, who resisted any such idea, preferred to resign and let Espartero become regent instead in 1840. Espartero's liberal reforms were then opposed by moderates, and the former general's heavy-handedness caused a series of sporadic uprisings throughout the country from various quarters, all of which were bloodily suppressed. He was overthrown as regent in 1843 by Ramón María Narváez, a moderate, who was in turn perceived as too reactionary. Another Carlist uprising, the Matiners' War, was launched in 1846 in Catalonia, but it was poorly organized and suppressed by 1849. Isabella II of Spain took a more active role in government after coming of age, but she was immensely unpopular throughout her reign (1833–1868). She was viewed as beholden to whoever was closest to her at court, and the people of Spain believed that she cared little for them. As a result, there was a fourth bourgeois revolutionary insurrection in 1854.[76] This uprising began in the spring of 1854 as expressions of dissatisfaction on the part of the people against the government.[77] The people were protesting the growing economic hardship under which they had been suffering. On June 28, 1854, a military coup occurred in Madrid,[77] led by General Domingo Dulce y Garay and General Leopoldo O'Donnell y Jarris. Their coup overthrew the dictatorship of Luis Jose Sartorius, 1st Count of San Luis. As the result of the popular insurrection, the Partido Progresista (Progressive Party) obtained widespread support in Spain and came to power in the government in 1854.[78] In 1856, Isabella attempted to form the Union Liberal Party, a pan-national coalition under the leadership of Leopoldo O'Donnell, who had already marched on Madrid that year and deposed another Espartero ministry. Isabella's plan failed and cost Isabella more prestige and favor with the people. In 1860, Isabella launched a successful war against Morocco, waged by generals O'Donnell and Juan Prim that stabilized her popularity in Spain. However, a campaign to reconquer Peru and Chile during the Chincha Islands War (1864–1866) proved disastrous and Spain suffered defeat before the determined South American powers. In 1866, a revolt led by Juan Prim was suppressed, but in 1868 there was a further revolt, known as the Glorious Revolution. The progresista generals Francisco Serrano and Juan Prim revolted against Isabella and defeated her moderado generals at the Battle of Alcolea (1868). Isabella was driven into exile in Paris. Two years of revolution and anarchy followed, until in 1870 the Cortes declared that Spain would again have a king. Amadeus of Savoy, the second son of King Victor Emmanuel II of Italy, was selected and duly crowned King of Spain early the following year. This selection of the King of Spain turned out to play an important role in European and world history, since France opposed a German prince's candidacy to the Spanish throne, and this served as the immediate motive for the Franco-Prussian War (1870–1871). Amadeus – a liberal who swore by the liberal constitution the Cortes promulgated – was faced immediately with the incredible task of bringing the disparate political ideologies of Spain to one table. The country was plagued by internecine strife, not merely between Spaniards but within Spanish parties. [edit] First Spanish Republic (1873–1874) Following the Hidalgo affair and an army rebellion, Amadeus famously declared the people of Spain to be ungovernable, abdicated the throne, and left the country (11 February 1873). In his absence, a government of radicals and Republicans was formed that declared Spain a republic. The First Spanish Republic (1873–1874) was immediately under siege from all quarters. The Carlists were the most immediate threat, launching a violent insurrection after their poor showing in the 1872 elections. There were calls for socialist revolution from the International Workingmen's Association, revolts and unrest in the autonomous regions of Navarre and Catalonia, and pressure from the Catholic Church against the fledgling republic.[79] [edit] The Restoration (1874–1931) Although the former queen, Isabella II was still alive, she recognized that she was too divisive as a leader, and abdicated in 1870 in favor of her son, Alfonso. Alfonso XII of Spain was duly crowned on 28 December 1874 after returning from exile. After the tumult of the First Spanish Republic, Spaniards were willing to accept a return to stability under Bourbon rule. The Republican armies in Spain — which were resisting a Carlist insurrection — pronounced their allegiance to Alfonso in the winter of 1874–1875, led by Brigadier General Martínez-Campos. The Republic was dissolved and Antonio Cánovas del Castillo, a trusted advisor to the king, was named Prime Minister on New Year's Eve, 1874. The Carlist insurrection was put down vigorously by the new king, who took an active role in the war and rapidly gained the support of most of his countrymen.[80] A system of turnos was established in Spain in which the liberals, led by Práxedes Mateo Sagasta and the conservatives, led by Antonio Cánovas del Castillo, alternated in control of the government. A modicum of stability and economic progress was restored to Spain during Alfonso XII's rule (1874–1885), although progress was cut short by his sudden death at age 28. Constitutional monarchy continued under King Alfonso XIII.[81] Alfonso XIII was born after his father's death and was proclaimed king upon his birth. However, the government had become destabilized by Alfonso XII's unexpected death in 1885, followed by the assassination of prime minister Antonio Cánovas del Castillo in 1897. The reign of Alfonso XIII (1886–1931) saw the Spanish-American War of 1898, culminating in the loss of the Philippines plus Spain's last colonies in the Americas, Cuba and Puerto Rico; the "Great War" in Europe (now known as World War I, 1914–1918), although Spain maintained neutrality throughout the conflict; the influenza pandemic nicknamed the Spanish Flu (1918–1919); and the Rif War in Morocco (1920–1926). His reign also saw the rise to dictatorship of General Miguel Primo de Rivera, who seized control of the government by military coup in 1923 and ruled as a dictator – with the monarch's support – for seven years (1923–1930). The world-wide recession, marked first by the Wall Street Crash of 1929, caused deepening economic hardships in Spain and the resignation of Primo de Rivera's government in 1930. General elections were held in 1931 to replace the government, with Republican and anticlerical candidates winning the majority of votes. Alfonso XIII left the country in response to the proclamation of the Second Spanish Republic, although he never abdicated. [edit] Disaster of 1898 Cuba rebelled against Spain in the Ten Years' War beginning in 1868, resulting in the abolition of slavery in Spain's colonies in the New World. American interests in the island, coupled with concerns for the people of Cuba, aggravated relations between the two countries. The explosion of the USS Maine launched the Spanish-American War in 1898, in which Spain fared disastrously. Cuba gained its independence and Spain lost its remaining New World colony, Puerto Rico, which together with Guam and the Philippines were ceded to the United States for 20 million dollars. In 1899, Spain sold its remaining Pacific islands—the Northern Mariana Islands, Caroline Islands and Palau—to Germany and Spanish colonial possessions were reduced to Spanish Morocco, Spanish Sahara and Spanish Guinea, all in Africa.[82] The "disaster" of 1898 created the Generation of '98, a group of statesmen and intellectuals who demanded liberal change from the new government. However both Anarchism on the left and fascism on the right grew rapidly in Spain in the early 20th century. A revolt in 1909 in Catalonia was bloodily suppressed.[83] Jensen (1999) argues that the defeat of 1898 led many military officers to abandon the liberalism that had been strong in the officer corps and turn to the right. They interpreted the American victory in 1898 as well as the Japanese victory against Russia in 1905 as proof of the superior value of willpower and moral values over technology. Over the next three decades, Jensen argues, these values shaped the outlook of Francisco Franco and other Falangists.[84] [edit] The 20th century [edit] World War I Spain's neutrality in World War I allowed it to become a supplier of material for both sides to its great advantage, prompting an economic boom in Spain. The outbreak of Spanish influenza in Spain and elsewhere, along with a major economic slowdown in the postwar period, hit Spain particularly hard, and the country went into debt. A major worker's strike was suppressed in 1919. Mistreatment of the indigenous population in Spanish Morocco led to an uprising and the loss of this North African possession except for the enclaves of Ceuta and Melilla in 1921. (See Muhammad Ibn 'Abd al-Karim al-Khattabi, Annual). In order to avoid accountability, King Alfonso XIII decided to support the dictatorship of General Miguel Primo de Rivera, ending the period of constitutional monarchy in Spain. In joint action with France, the Moroccan territory was recovered (1925–1927), but in 1930 bankruptcy and massive unpopularity left the king no option but to force Primo de Rivera to resign. Disgusted with the king's involvement in his dictatorship, the urban population voted for republican parties in the municipal elections of April 1931. The king fled the country without abdicating and a republic was established. [edit] Second Spanish Republic (1931–1939) Under the Second Spanish Republic, women were allowed to vote in general elections for the first time. The Republic devolved substantial autonomy to the Basque Country and to Catalonia. The first governments of the Republic were center-left, headed by Niceto Alcalá-Zamora and Manuel Azaña. Economic turmoil, substantial debt inherited from the Primo de Rivera regime, and fractious, rapidly changing governing coalitions led to serious political unrest. In 1933, the right-wing Spanish Confederation of the Autonomous Right (CEDA) won power, An armed rising of workers in October 1934, which reached its greatest intensity in Asturias and Catalonia, was forcefully put down by the CEDA government. This in turn energized political movements across the spectrum in Spain, including a revived anarchist movement and new reactionary and fascist groups, including the Falange and a revived Carlist movement. [edit] Spanish Civil War (1936–1939) In the 1930s, Spanish politics were polarized at the left and right of the political spectrum. The left-wing favored class struggle, land reform, autonomy to the regions and reduction in church and monarchist power. The right-wing groups, the largest of which was CEDA, a right wing Roman Catholic coalition, held opposing views on most issues. In 1936, the left united in the Popular Front and was elected to power. However, this coalition, dominated by the centre-left, was undermined both by the revolutionary groups such as the anarchist Confederación Nacional del Trabajo (CNT) and Federación Anarquista Ibérica (FAI) and by anti-democratic far-right groups such as the Falange and the Carlists. The political violence of previous years began to start again. There were gunfights over strikes, landless labourers began to seize land, church officials were killed and churches burnt. On the other side, right wing militias (such as the Falange) and gunmen hired by employers assassinated left wing activists. The Republican democracy never generated the consensus or mutual trust between the various political groups that it needed to function peacefully. As a result, the country slid into civil war. The right wing of the country and high ranking figures in the army began to plan a coup, and when Falangist politician José Calvo-Sotelo was shot by Republican police, they used it as a signal to act.[85] On 17 July 1936, General Francisco Franco led the colonial army from Morocco to attack the mainland, while another force from the north under General Sanjurjo moved south from Navarre. Military units were also mobilised elsewhere to take over government institutions. Franco's move was intended to seize power immediately, but successful resistance by Republicans in places such as Madrid, Barcelona, Valencia, the Basque country and elsewhere meant that Spain faced a prolonged civil war. Before long, much of the south and west was under the control of the Nationalists, whose regular Army of Africa was the most professional force available to either side. Both sides received foreign military aid: the Nationalists from Nazi Germany, Fascist Italy, and Portugal, while the Republic was supported by organised far-left volunteers in the International Brigades. The Siege of the Alcázar at Toledo early in the war was a turning point, with the Nationalists winning after a long siege. The Republicans managed to hold out in Madrid, despite a Nationalist assault in November 1936, and frustrated subsequent offensives against the capital at Jarama and Guadalajara in 1937. Soon, though, the Nationalists began to erode their territory, starving Madrid and making inroads into the east. The north, including the Basque country fell in late 1937 and the Aragon front collapsed shortly afterwards. The bombing of Guernica on the afternoon of 26 April 1937 – a mission used as a testing ground for the German Luftwaffe's Condor Legion – was probably the most infamous event of the war and inspired Picasso's painting. The Battle of the Ebro in July–November 1938 was the final desperate attempt by the Republicans to turn the tide. When this failed and Barcelona fell to the Nationalists in early 1939, it was clear the war was over. The remaining Republican fronts collapsed and Madrid fell in March 1939.[86] The war, which cost between 300,000 to 1,000,000 lives, ended with the destruction of the Republic and the accession of Francisco Franco as dictator of Spain. Franco amalgamated all the right wing parties into a reconstituted fascist party Falange and banned the left-wing and Republican parties and trade unions.[87] The conduct of the war was brutal on both sides, with widespread massacres of civilians and prisoners. After the war, many thousands of Republicans were imprisoned and up to 151,000 were executed between 1939 and 1943. Many other Republicans remained in exile for the entire Franco period. [edit] The dictatorship of Francisco Franco (1936–1975) During Franco's rule, Spain was officially neutral in World War II and remained largely economically and culturally isolated from the outside world. Under a fascist military dictatorship, Spain saw its political parties banned, except for the official party (Falange). Labor unions were banned and all political activity using violence or intimidation to achieve its goals was forbidden. Under Franco, Spain actively sought the return of Gibraltar by the UK, and gained some support for its cause at the United Nations. During the 1960s, Spain began imposing restrictions on Gibraltar, culminating in the closure of the border in 1969. It was not fully reopened until 1985. Spanish rule in Morocco ended in 1967. Though militarily victorious in the 1957–1958 Moroccan invasion of Spanish West Africa, Spain gradually relinquished its remaining African colonies. Spanish Guinea was granted independence as Equatorial Guinea in 1968, while the Moroccan enclave of Ifni had been ceded to Morocco in 1969. The latter years of Franco's rule saw some economic and political liberalization, the Spanish Miracle, including the birth of a tourism industry. Spain began to catch up economically with its European neighbors.[88] Franco ruled until his death on 20 November 1975, when control was given to King Juan Carlos.[89] In the last few months before Franco's death, the Spanish state went into a paralysis. This was capitalized upon by King Hassan II of Morocco, who ordered the 'Green March' into Western Sahara, Spain's last colonial possession. [edit] Spain since 1975 [edit] Transition to democracy The Spanish transition to democracy or new Bourbon restoration was the era when Spain moved from the dictatorship of Francisco Franco to a liberal democratic state. The transition is usually said to have begun with Franco's death on 20 November 1975, while its completion is marked by the electoral victory of the socialist PSOE on 28 October 1982. Between 1978 and 1982, Spain was led by the Unión del Centro Democrático governments. In 1981 the 23-F coup d'état attempt took place. On 23 February Antonio Tejero, with members of the Guardia Civil entered the Congress of Deputies, and stopped the session, where Leopoldo Calvo Sotelo was about to be named prime minister of the government. Officially, the coup d'état failed thanks to the intervention of King Juan Carlos. Spain joined NATO before Calvo-Sotelo left office. Along with political change came radical change in Spanish society. Spanish society had been extremely conservative under Franco, but the transition to democracy also began a liberalization of values and societal mores. [edit] Modern Spain From 1982 until 1996, the social democratic PSOE governed the country, with Felipe González as prime minister. In 1986, Spain joined the European Economic Community (EEC, now European Union), and the country hosted the 1992 Barcelona Olympics and Seville Expo '92. In 1996, the centre-right Partido Popular government came to power, led by José María Aznar. On 1 January 1999, Spain exchanged the peseta for the new Euro currency. The peseta continued to be used for cash transactions until January 1, 2002. On 11 March 2004 a number of terrorist bombs exploded on busy commuter trains in Madrid during the morning rush-hour days before the general election, killing 191 persons and injuring thousands. [citation required] Although José María Aznar and his ministers were quick to accuse ETA of the atrocity, soon afterwards it became apparent that the bombing was the work of an extremist Islamic group linked to Al-Qaeda. Many people believe that the fact that qualified commentators abroad were beginning to doubt the official Spanish version the very same day of the attacks while the government insisted on ETA's implication directly influenced the results of the election. Opinion polls at the time show that the difference between the two main contenders had been too close to make any accurate prediction as to the outcome of the elections. The election, held three days after the attacks, was won by the PSOE, and José Luis Rodríguez Zapatero replaced Aznar as prime minister. On 3 July 2005, the country became the first country in the world to give full marriage and adoption rights to homosexual couples (Belgium has allowed same-sex marriage since 2003 and co-parenting since April 2006, and the Netherlands has allowed same-sex marriage since 2001 and now has a law in preparation to provide full adoption rights in equal conditions to opposite-sex marriages). At present, Spain is a constitutional monarchy. It comprises 17 autonomous communities (Andalusia, Aragon, Asturias, Balearic Islands, Canary Islands, Cantabria, Castile and León, Castile–La Mancha, Catalonia, Extremadura, Galicia, La Rioja, Community of Madrid, Region of Murcia, Basque Country, Valencian Community, Navarre) and 2 autonomous cities (Ceuta and Melilla). [edit] See also - Black Legend - Economic history of Spain - Global Empire - History of Europe - History of European Union - History of France - History of Morocco - History of Portugal - List of Prime Ministers of Spain - List of heads of state of Spain - List of Spanish wars - Ottoman-Habsburg wars - Politics of Spain - Spanish architecture - Spanish Empire - Spanish Armada in Ireland - Timeline of the Muslim presence in the Iberian peninsula [edit] Notes - ^ [http://books.google.com/books?id=DteXifpgh_UC&pg=PA1&dq=the+spains&hl=en&ei=DTarTePwA4ip8APmpeC4Ag&sa=X&oi=book_result&ct=result&resnum=4&ved=0CD8Q6AEwAw#v=onepage&q=the%20spains&f=false Spain's centuries of crisis: your fucked 1300-1474 pg2] - ^ European Voyages of Exploration: Imperial Spain - ^ Felipe IV: el hombre y el reinado pg 137 - ^ Peña,Lorenzo. Un puente jurídico entre Iberoamérica y Europa:la Constitución española de 1812. Instituto de Filosofía del CSIC The first thing there is to understand is that in a good measure, the Courts of Cadiz created a new state, the Spanish state.[...]there had never been a proclamation of a Kingdom of Spain, so that difficulties always arose upon the legal value of the very frequent references to 'Spain' in the legal texts of the sixteenth, seventeenth and eighteenth centuries. The Spanish sovereigns had always refused the advice [...] in the sense of establishing a United Kingdom of Spain, preferring to see themselves as vertices of converging scattered kingdoms, at least in theory. Even the Napoleonic Bayonne Constitution of 1808 did not proclaime a kingdom of Spain, but a 'Crown of Spain and the Indies'. On the other hand, 'Spain' was merely a geographical name, a simple romance version of 'Hispania',whereby its use, in principle, should not have to go beyond the designations ‘Galia’, ‘Germania’[...] - ^ Constitución política de la Monarquía Española Promulgada en Cádiz a 19 de Marzo de 1812 - ^ Estado y territorio en España, 1820-1930: la formación del paisaje nacional pg 25-26 - ^ a b "Spain". Encarta Online Encyclopedia. Archived from the original on 2009-10-31. http://www.webcitation.org/5kwqnGivb. See also: "'First west Europe tooth' found". BBC. Archived from the original on 2009-10-31. http://www.webcitation.org/5kwqnGivb. - ^ "Spain - History - Pre-Roman Spain - Prehistory". Britannica Online Encyclopedia. http://www.britannica.com/EBchecked/topic/557573/Spain/214578/History#toc=toc70344. - ^ Robert Chapman, Emerging Complexity: The Later Prehistory of South-East Spain, Iberia and the West Mediterranean (2009) - ^ a b Koch, John (2009). Tartessian: Celtic from the Southwest at the Dawn of History in Acta Palaeohispanica X Palaeohispanica 9 (2009). Palaeohispanica. http://ifc.dpz.es/recursos/publicaciones/29/54/26koch.pdf. - ^ Cunliffe, Karl, Guerra, McEvoy, Bradley; Oppenheimer, Rrvik, Isaac, Parsons, Koch, Freeman and Wodtko (2010). Celtic from the West: Alternative Perspectives from Archaeology, Genetics, Language and Literature. Oxbow Books and Celtic Studies Publications. http://www.oxbowbooks.com/bookinfo.cfm/ID/88298//Location/DBBC. - ^ "Rethinking the Bronze Age and the Arrival of Indo-European in Atlantic Europe". University of Wales Centre for Advanced Welsh and Celtic Studies and Institute of Archaeology, University of Oxford. http://www.oxbowbooks.com/pdfs/books/Celtic%20West%20conf.pdf. Retrieved 24 May 2010. - ^ "O'Donnell Lecture 2008 Appendix". http://www.wales.ac.uk/Resources/Documents/Research/ODonnell.pdf. - ^ http://www.aber.ac.uk/aberonline/en/archive/2008/05/au7608/ - ^ Broderick, George (2010). "Die vorrömischen Sprachen auf der iberischen Halbinsel". In Hinrichs, Uwe (in German). Das Handbuch der Eurolinguistik (1st ed.). Wiesbaden, Germany: Otto Harrassowitz Verlag. http://books.google.com.au/books?id=3VDH7oKtViYC&pg=PA305. - ^ http://multitree.org/codes/txr - ^ "Spain - History - Pre-Roman Spain - Phoenicians". Britannica Online Encyclopedia. http://www.britannica.com/EBchecked/topic/557573/Spain/70346/Phoenicians#toc=toc70346. - ^ Grout, James (2007). "The Celtiberian War". Encyclopaedia Romana. University of Chicago. http://penelope.uchicago.edu/~grout/encyclopaedia_romana/hispania/celtiberianwar.html. - ^ "Major Phases in Roman History". Rome in the Mediterranean World. University of Toronto. http://www.utsc.utoronto.ca/~corbett/clab42/RomChron.htm. - ^ J. S. Richardson, The Romans in Spain (1998) - ^ The latifundia (sing., latifundium), large estates controlled by the aristocracy, were superimposed on the existing Iberian landholding system. - ^ a b Rinehart, Robert; Seeley, Jo Ann Browning (1998). "A Country Study: Spain - Hispania". Library of Congress Country Series. http://lcweb2.loc.gov/frd/cs/estoc.html. - ^ The Roman provinces of Hispania included Provincia Hispania Ulterior Baetica (Hispania Baetica), whose capital was Corduba, presently Córdoba, Provincia Hispania Ulterior Lusitania (Hispania Lusitania), whose capital was Emerita Augusta (now Mérida), Provincia Hispania Citerior, whose capital was Tarraco (Tarragona), Provincia Hispania Nova, whose capital was Tingis (Tánger in present Morocco), Provincia Hispania Nova Citerior and Asturiae-Calleciae (these latter two provinces were created and then dissolved in the 3rd century AD). - ^ Payne, Stanley G. (1973). "A History of Spain and Portugal; Ch. 1 Ancient Hispania". The Library of Iberian Resources Online. http://libro.uca.edu/payne1/spainport1.htm. - ^ This led to the establishment of the Suebi Kingdom in Gallaecia, in the northwest, the Vandal Kingdom of Vandalusia (Andalusia) and the Visigothic Kingdom in Toledo. - ^ Roger Collins, Visigothic Spain 409–711 (2006) - ^ Karen Eva Carr, Vandals to Visigoths: Rural Settlement Patterns in Early Medieval Spain (2002) - ^ Rhea Marsh Smith, Spain: A Modern History (University of Michigan: Ann Arbor, 1965) p. 20. - ^ Rhea Marsh Smith, Spain: A Modern History, p. 25. - ^ Rhea Marsh Smith, Spain: A Modern History, p. 14. - ^ Rhea Marsh Smith, Spain: A Modern History, pp. 16-17. - ^ a b Collins, Visigothic Spain 409–711 (2006) - ^ Fletcher, Richard (2006). Moorish Spain. Los Angeles, California: University of California Press. - ^ a b Timelines - Vikings, Saracens, Magyars - ^ Granada by Richard Gottheil, Meyer Kayserling, Jewish Encyclopedia. - ^ Ransoming Captives in Crusader Spain: The Order of Merced on the Christian-Islamic Frontier - ^ The Almohads - ^ Catalan Company (1302-1388 AD) - ^ Mariño Paz, Ramón (1998). Historia da lingua galega (2. Santiago de Compostela: Sotelo Blanco. - ^ Hugh Thomas, Rivers of Gold (Random House: New York, 2003) p. 18. - ^ a b Hugh Thomas, Rivers of Gold, p. 21. - ^ Hugh Thomas, Rivers of Gold, p. 58. - ^ There is simply no consensus as to the extent, with estimates varying by many orders of magnitude, but that it occurred is not doubted - See Population history of American indigenous peoples. - ^ Patrick, James (2007). Renaissance and Reformation. Marshall Cavendish. http://books.google.com/books?pg=PA207&dq=charles+V+was+the+most+powerful+monarch+of+his+day&id=i6ZJlLHLPY8C&output=html. - ^ a b When Europeans were slaves: Research suggests white slavery was much more common than previously believed - ^ The Seventeenth-Century Decline - ^ J.H. Elliott, "Imperial Spain: 1469–1716", Penguin Books, 1970, p.298 - ^ Hugh Thomas. The Golden Age: The Spanish Empire of Charles V (2010) - ^ John B. Wolf, The Emergence of the Great Powers: 1685–1715 (1962) - ^ Henry Kamen, Philip V of Spain (2001) - ^ a b John Lynch, Bourbon Spain: 1700–1808 (1989) pp 67- 115 - ^ Earl J. Hamilton, "Money and Economic Recovery in Spain under the First Bourbon, 1701–1746", Journal of Modern History Vol. - ^ Simms p.211 - ^ Karl Marx, "Revolutionary Spain" contained in the Collected Works of Karl Marx and Frederick Engels: Volume 13, p. 406. - ^ Karl Marx, "Revolutionary Spain" contained in the Collected Works of Karl Marx and Frederick Engels: Volume 13, pp. 396-399. - ^ Karl Marx, "Revolutionary Spain" contained in the Collected Works of Karl Marx and Frederick Engels: Volume 13, p. 408. - ^ Karl Marx, "Revolutionary Spain" contained in the Collected Works of Karl Marx and Frederick Engels: Volume 13, p. 417. - ^ Karl Marx, "Revolutionary Spain" contained in the Collected works of Karl Marx and Frederick Engels: Volume 13, p. 424. - ^ Karl Marx, "Revolutionary Spain" contained in the Collected Works of Karl Marx and Frederick Engels: Volume 13, p. 424. - ^ Karl Marx, "Revolutionary Spain" contained in the Collected Works of Karl Marx and Frederick Engels: Volume 13, p. 425. - ^ a b Karl Marx, "Revolutionary Spain" contained in the Collected Works of Karl Marx and Frederick Engels: Volume 13, p. 391. - ^ Karl Marx, "Revolutionary Spain" contained in the Collected Works of Karl Marx and Frederick Engels: Volume 13, pp. 409 and 432. - ^ Karl Marx, Revolutionary Spain" contained in the Collected Works of Karl Marx and Frederick Engels: Volume 13, p. 409. - ^ See biographical note contained in the Collected Works of Karl Marx and Frederick Engels: Volume 13, p. 734. - ^ Karl Marx, "Revolutionary Spain" contained in the Collected Works of Karl Marx and Frederick Engels: Volume 13, - ^ See biographical note contained in the Collected works of Karl Marx and Frederick Engels: Volume 13, p. 734. - ^ See biographical note contained in the Collected Works of Karl Marx and Frederick Engels: Volume 13, p. 738. - ^ Karl Marx, "Revolutinary Spain" contained in the Collected Works of Karl Marx and Frederick Engels: Volume 13, p. 410. - ^ See biographical note contained in the Collected Works of Karl Marx and Frederick Engels: Volume 13, p. 735. - ^ Karl Marx, "Revolutionary Spain" contained in the Collected Works of Karl Marx and Frederick Engels: Volume 13, p. 420. - ^ Karl Marx, "Revolutionary Spain" contained in the Collected Works of Karl Marx and Frederick Engels: Volume 13, 436. - ^ Charles S. Esdaile, Spain in the Liberal Age: From Constitution to Civil War, 1808–1939 (2000) - ^ Karl Marx, "Revolutionary Spain" contained in the Collected Works of Karl Marx and Frederick Engels: Volume 13, p. 442. - ^ Karl Marx, "An Unpublished Abstract from a Series of Articles called Revolutionary Spain" contained in the "Preparatory Materials" section of the Collected Works of Karl Marx and Frederick Engels: Volume 13, p. 657. - ^ Karl Marx, "Revolutionary Spain" contained in the Collected Works of Karl Marx and Frederick Engels: Volume 13, p. 391 - ^ Karl Marx, "The Insurrection at Madrid--The Austro-Turkish Treaty--Moldavia and Wallachia" contained in the Collected Works of Karl Marx and Frederick Engels: Volume 13, p. 267 - ^ a b See note 193 contained in the Collected Works of Karl Marx and Frederick Engels: Volume 13, p. 694. - ^ See note 193 contained in the Collected Works of Karl Marx and Frederick Engels: Volume 13, 694. - ^ Joseph A. Brandt, Toward the New Spain: The Spanish Revolution of 1868 and the First Republic (1977) - ^ Earl Ray Beck, Time of Triumph & Sorrow: Spanish Politics during the Reign of Alfonso XII, 1874–1885 (1979) - ^ Beck, Time of Triumph & Sorrow: Spanish Politics during the Reign of Alfonso XII, 1874–1885 (1979) - ^ John L. Offner, Unwanted War: The Diplomacy of the United States & Spain over Cuba, 1895–1898 (1992) - ^ H. Ramsden, "The Spanish 'Generation of 1898': The History of a Concept", Bulletin of the John Rylands University Library of Manchester, 1974, Vol. - ^ Geoffrey Jensen, "Moral Strength Through Material Defeat? The Consequences of 1898 for Spanish Military Culture", War & Society, Oct 1999, Vol. 17 Issue 2, pp 25-39 - ^ Antony Beevor, The Battle for Spain: The Spanish Civil War 1936–1939 (2006) - ^ Paul Preston, The Spanish Civil War: Reaction, Revolution, and Revenge (2nd ed. - ^ Preston, The Spanish Civil War: Reaction, Revolution, and Revenge (2007) pp 301-318 - ^ Stanley G. Payne, Franco and Hitler: Spain, Germany, and World War II (2009) - ^ Jean Grugel and Tim Rees, Franco's Spain (1997) [edit] Bibliography - Barton, Simon. A History of Spain (2009) excerpt and text search - Carr, Raymond, ed. Spain: A History (2001) excerpt and text search - Casey, James. Early Modern Spain: A Social History (1999) excerpt and text search - Edwards, John. The Spain of the Catholic Monarchs 1474–1520 (2001) excerpt and text search - Esdaile, Charles J. Spain in the Liberal Age: From Constitution to Civil War, 1808–1939 (2000) excerpt and text search - Gerli, E. Michael, ed. Medieval Iberia: an encyclopedia. New York 2005. - Kamen, Henry. Spain. A Society of Conflict (3rd ed.) London and New York: Pearson Longman 2005. ISBN - Lynch, John. The Hispanic World in Crisis and Change: 1598–1700 (1994) excerpt and text search - O'Callaghan, Joseph F. A History of Medieval Spain (1983) excerpt and text search - Payne, Stanley G. Spain: A Unique History (University of Wisconsin Press; 2011) 304 pages; history since the Visigothic era. - Philips, William D., Jr., and Carla Rahn Phillips. A Concise History of Spain (2010) - Pierson, Peter. The History of Spain (2nd ed. 2008) excerpt and text search - Shubert, Adrian. A Social History of Modern Spain (1990) excerpt and text search - Tusell, Javier. Spain: From Dictatorship to Democracy, 1939 to the Present (2007) excerpt and text search [edit] External links - History of Spain: Primary Documents - Spanish History Sources & Documents - Stanley G. Payne The Seventeenth-Century Decline - Henry Kamen, "The Decline of Spain: A Historical Myth?", Past and Present, (Explains the complexities of this subject) - WWW-VL "Spanish History Index - Carmen Pereira-Muro. Culturas de España. Boston and New York: Houghton Mifflin Company 2003. ISBN