http___en.wikipedia.org_wiki_Ilyushin_Il-2_2.xml
2.1 2.2 2.3 2.4 2.5 3.1 4.1 4.2 5.1 5.2 5.3 5.4 5.5 5.6 5.7 6.1 6.2 6.3 6.4 7.1 7.2 7.3 7.4 7.5 7.6 7.7 7.8 7.9 7.10 7.11 7.12 7.13 7.14 7.15 7.16 7.17 7.18 7.19 7.20 7.21 7.22 7.23 7.24 7.25 8.1 8.2 8.3 8.4 8.5 8.6 8.7 8.8 8.9 8.10 8.11 8.12 8.13 9.1 10.1 10.2 10.3 10.4 11.1 11.2 11.3 11.4 11.5 11.6 12.1 13.1 14.1 14.2 14.3 14.4 14.5 14.6 14.7 14.8 14.9 15.1 15.2 15.3 16.1 16.2 16.3 16.4 17.1 17.2 17.3 18.1 18.2 18.3 18.4 19.1 19.2 19.3 19.4 19.5 19.6 19.7 19.8 20.1 20.2 20.3 21.1 21.2 21.3 21.4 21.5 21.6 21.7 22.1 22.2 22.3 23.1 23.2 23.3 23.4 24.1 24.2 25.1 25.2 25.3 25.4 25.5 25.6 26.1 27.1 27.2 27.3 27.4 27.5 27.6 27.7 27.8 27.9 27.10 27.11 27.12 27.13 27.14 27.15 27.16 28.1 28.2 29.1 29.2 29.3 30.1 30.2 30.3 30.4 30.5 30.6 30.7 30.8 30.9 30.10 30.11 30.12 31.1 31.2 32.1 32.2 32.3 33.1 34.1 35.1 36.1 37.1 38.1 39.1 39.2 40.1 41.1 41.2 42.1 43.1 43.2 44.1 45.1 46.1 47.1 48.1 49.1 50.1 51.1 52.1 53.1 54.1 55.1 55.2 56.1 57.1 58.1 59.1 60.1 61.1 62.1 62.2 63.1 64.1 65.1 66.1 67.1 68.1 68.2 69.1 70.1 71.1
Ил-2 е съветски щурмови самолет от периода на Втората световна война. Заедно с танка Т-34, РСЗО БМ-13 "Катюша" и картечния пистолет Шпагин ППШ-41 е един от символите на съветското оръжие през Великата отечествена война. Ил-2 е и най-масово произвеждания самолет през 40-те години на 20 век — произведени са над 36 000 машини. В Червената армия е известен като „Гърбавия“ или „Гърбаткото“ (заради характерната форма на тялото на едноместния вариант) и като „Летящият танк“ (това прозвище идва от конструкторското бюро). Заради невероятната му издръжливост на попадения, немските пилоти го кръщават „Бетонния самолет“ („Betonflugzeug“), а сред войските на Вермахта е известен като „Касапин“ (Schlächter), „Месомелачка“ (Fleischwolf) и „Железният Густав“ (Eiserner Gustav). [редактиране] Създаване Нуждата от щурмови самолет е осъзната от Съветския съюз още в средата на 20-те г., като в края на 1927 г. се появява първото „Наставление за щурмовата авиация“. Опитите за създаването на такъв боен самолет датират оттогава, но до края на 30-те години все още не е създадена подобна пълноценна машина — модифицирани са някои серийни разузнавателни самолети и леки бомбардировачи, както и са създадени ред експериментални машини. След анализ на бойния опит от използването на разузнавачите-щурмовици и изтребителите в ролята на самолети за непосредствена поддръжка на войските в Гражданската война в Испания, въпросът за създаването на специализиран самолет за действие над бойното поле, който притежава мощно настъпателно и отбранително въоръжение и с двигател, развиващ максимална мощност на малки височини, става още по-належащ. Проблемът е поставен на съвещание още на 16 декември 1937 г. Само половин месец след това в най-висшите управленски кръгове на СССР е получена докладна записка от конструктора С. Илюшин, в която е описан проект на двуместен брониран щурмовик (още тогава наречен от него „летящ танк“) и в която той декларира готовността си да се заеме с непосилната дотогава задача и молба да бъде освободен от длъжността Началник на 1-о Главно управление в Народния комисариат по отбранителната промишленост, която заема по съвместителство. След още месец, през февруари 1938 г., излиза постановление, в което молбата му е удовлетворена (оставен е за главен конструктор на завод № 39, малко по-късно е създадено ОКБ „Илюшин“) и е поставено условието проектът за щурмови самолет да е готов за държавни изпитания през ноември 1938 г. (срок, който Илюшин сам определя в записката си). Наречен е ЛТ-АМ-34ФРН (Летящ Танк с двигател АМ-34ФРН). Отличителна особеност на новия щурмовик е радикално новия начин на брониране на машината. Предвижда се то да бъде във вид на изцяло отлят брониран корпус на предната част на самолета — нещо като бронирана кутия или вана, в която се разполагат двигателя, кабината, водния и масления радиатори, маслените и горивните резервоари, като в същото време се явява и като част от силовата конструкция (част от фюзелажа) на машината. Освен това се предвижда и допълнително брониране на жизнено важните части и агрегати. Бронята е от авиационна стомана АБ-1 (АБ-2) и навсякъде трябва да е с дебелина 5 мм. Но се оказва, че бомбардировъчният двигател АМ-34ФРН е напълно неподходящ за новия самолет — той развива максималната си мощност на височина над 3000 м, а мощността му при земята е едва 1050 к. с. и по този начин самолетът се оказва с изключително ниска тяговъоръженост - 0.24 к. с. на килограм маса и 30 к. с. на 1 м2 от площта на крилата. А двигател с изискваните характеристики в СССР все още не съществува. Това поставя под съмнение целесъобразността на този самолет, но въпреки всичко военните продължават да поддържат проекта и на 5 май 1938 г. той е включен в плана за опитно самолетостроене през 1938 - 1939 г. с обозначението БШ-2 (на руски: Бронированный Штурмовик - Брониран Щурмовик). На 3 януари 1939 г. са представени ескизния проект и макетът на новата машина (вътрешнозаводско обозначение ЦКБ-55) и е решено, че машината общо взето отговаря на поставените изисквания. Но и вече е ясно, че построяването на прототипа ще се забави, защото авиационната броня все още не е готова, както и технологията за направата на бронирания корпус, а и двигателят АМ-34ФРН е свален от производство. Взето е решение на прототипа да се постави новия двигател на А. Микулин АМ-35, който току-що е преминал заводски изпитания. Но във връзка с изискването двигателят да премине задължителните държавни изпитания (където се откриват някои проблеми, чието отстраняване забавя малко приемането му на въоръжение), първият прототип на машината е готов едва през септември 1939 г. След месец статични изпитания, на 2 октомври 1939 г., В. Кокинаки издига за първи път машината във въздуха. През декември с. г. излита и вторият прототип ЦКБ-55 № 2. Самолетите са със смесена метално-дървена конструкция (задната част е направена от дърво — недостатък, частично отстранен през 1940 г.). Тактико-техническите характеристики на прототипите са далеч по-ниски от предвидените, но нуждата от такъв самолет налага продължаването на работата по машината. Той е препоръчан за приемане на въоръжение след отстраняване на недостатъците. А те не са малко — скорост по-ниска от нужната, малък радиус на действие, слаба устойчивост на самолета във въздуха, лош обзор от пилотската кабина, незащитеност на задния стрелец (този недостатък не е отстранен до края на производството), слабо нападателно и отбранително въоръжение (съответно 4 х 7.62-мм и 1 х 7.62-мм картечници ШКАС). Още докато текат изпитанията на ЦКБ-55 № 2, Илюшин се обръща към А. Микулин с молба за нов двигател и така се появява АМ-38, развиващ максималната си мощност на височини малко над 2500 м. Такъв двигател е доставен на 12 септември 1939 г. и оборудваната с него машина, вече с индекс ЦКБ-57 излита точно след месец — на 12 октомври. През това време Илюшин вече е поставен в доста неизгодна ситуация — самолетът се бави прекалено дълго, което предизвиква недоволството на партийната власт, а и конкурентните машини от другите конструкторски бюра вече показват данни по-добри от неговата. Затова той взема решение (а не както се твърдеше доскоро от официалната историография, че му е наложено отгоре) да направи самолета едноместен, което ще доведе до подобряване на характеристиките.[2][3][4]. Това решение се оказва съдбоносно за стотици съветски летци, загинали в периода 1941 - 1942 г. от атаките на немските изтребители, които бързо разучават слабите места на машината. Прототипът ЦКБ-57 наистина показва по-добри летателни данни, но въоръжението му остава слабо. Заповядано е две от 7.62-мм картечници да бъдат заменени с 23-мм авиационни оръдия МП-6, но тъй като, макар и приети на въоръжение, те показват доста недостатъци, е решено да се поставят стандартните 20-мм оръдия ШВАК. Оръдията ШВАК са преходен вариант, докато самолетите бъдат превъоръжени с 23-мм оръдия ВЯ, победили в повторна конкуренция МП-6. Серийното производство на оръдията ВЯ започва през май 1941 г., докато серийното производство на едноместния превъоръжен щурмовик започва през януари — февруари 1941 г., като официално му е присвоено името Ил-2. Днес все повече се изказват съмнения дали Сергей Владимирович Илюшин е реалният конструктор на самолета Ил-2. Работата му като конструктор преди създаването на щурмовика е ограничена до създаването на леки самолети, но за сметка на това той прави шеметна кариера в администрацията. Неговата амбициозност и приятелството му с влиятелни личности му осигурява длъжността заместник-началник на ЦАГИ, а след образуването на отдела ЦКБ (Централно конструкторско бюро), Илюшин е назначен за негов началник. Когато впоследствие ЦКБ е реорганизирано като самостоятелна единица и преместено в завод № 39, Илюшин остава негов началник и същевременно става заместник-директор на завода, както и един от зам.-началниците в 1-во Главно управление на Народния комисариат по отбранителната промишленост. Под негово ръководство работят шест конструкторски бригади, сред които тези на Н. Поликарпов (бригада № 2, Поликарпов е най-известния тогава съветски авиоконструктор) и Г. Бериев (бригада № 5), имащи опит в модернизирането на самолети като щурмовици, както и бригада № 1 на конструктора С. Кочеригин, създал голяма част от експерименталните щурмови самолети преди това. Именно на бригадата на Кочеригин принадлежи идеята за използването на изцяло излят от стомана брониран корпус („бронираната вана“) и разработването му. С това административно положение на Илюшин се обяснява и иначе необяснимата му самоувереност, декларирана в писмото му до Сталин и другите съветски ръководители, в което той се нагърбва със създаването на брониран щурмовик — задача, оказала се непосилна дотогава. Но то показва и известното му невникване в същността на проблема — срокът (ноември 1938 г.), обявен от него за създаване на първи прототип, се оказва нереално кратък — прототипът е готов близо година след това. По време на работата първоначално са взети и някои нерационални решения — поставянето на оръдията на мястото на външните картечници в крилата (което заради силния откат води до откъсването на плоскости — проблем сравнително бързо решен) и др., но най-вече създаването на щурмовика като едноместен. Въпреки всичко с ресурсите, поставени под негово ръководство, Илюшин успява да създаде толкова необходимия на Съветския съюз щурмовик. [редактиране] Производство Първоначално производството на новия самолет е организирано в завод № 18. През ноември 1941 г. на завод № 1, произвеждащ изтребителите МиГ-3, е заповядано да преустанови производството им и да премине към производство на щурмовиците Ил-2[5]. Но това не е толкова лесно в току-що евакуираният заради войната завод — преминаването към производство на Ил-2 се забавя и заради това на 23 декември директорът на завода А. Третяков получава телеграма лично от Сталин, която гласи: Тази станала по-късно легендарна телеграма, показва и какво значение отдава съветската власт на щурмовика Ил-2. След получаването ѝ производството на „Ил“-ове в завод № 1 е организирано незабавно. През 1941 - 1942 г. известно количество машини са произведени и в завод № 381, а през 1942 г. в производството се включва и завод № 30. Производството на Ил-2 непрекъснато расте — през 1943 г. в завод № 1 щурмовикът се сглобява на 18 поточни линии, които през 1945 г. са вече 38; в завод № 18 поточните линии от 9 през 1943 г. нарастват до 32 през 1945 г. Благодарение на това цената на единичен самолет през годините непрекъснато намалява — докато през 1941 г. един Ил-2 струва 236 100 рубли, през 1943 г. цената му е 165 600 рубли (или с около 50 000 рубли по-скъп от изтребител Як). Общо до 1945 г. са произведени 36 163 щурмовика Ил-2 от всички варианти[6], което го прави най-масово произвежданият самолет през 40-те години на 20 в. в света. [редактиране] Варианти и развитие на самолета - Първият сериен вариант (едноместен) на щурмовика, влязъл в серийно производство през януари-февруари 1941 г. - Ил-2 М-82 - Двуместен вариант на щурмовика с двигател М-82 с въздушно охлаждане, конструкция на А. Швецов. През юли 1941 г. Илюшин предлага на машината да се монтира двигателят М-82 с въздушно охлаждане и излетна мощност 1650 к. с. Решено е също така самолетът да бъде двуместен. На 8 септември 1941 г. прототипът извършва първия си полет. Но по време на изпитанията се отчита, че самолетът е с влошени полетни характеристики, но въпреки това е предложен за серийно производство. На 20 февруари 1942 г. излита и прототип с модернизиран двигател М-82 112И (М-82ИР), но характеристиките му не се подобряват, усложнява се и техниката му на пилотиране. Въпреки всичко военните са склонни да пуснат машината в серийно производство, но предвид, че вече е усвоено масовото производство на самолетите с двигател АМ-38 и че двигателят М-82 е нужен за изтребителите ЛаГГ-3 (т. е. за Ла-5, който е модернизиран ЛаГГ-3 с двигател М-82), такова решение не се взема и работите по Ил-2 М-82 са прекратени. (среща се и като Ил-2М, Ил-2бис)- В края на 1941 г. след анализ на използването на щурмовите самолети в бойни действия е предложено да се създаде двуместен вариант на машината, предвид големите загуби от изтребителната авиация. Илюшин отново реагира странно и неадекватно — на 12 февруари 1942 г. той изпраща писмо до Народния комисар[8] по авиационната промишленост А. Шахурин, в което заявява: Не е ясно кои и какви войскови части е посещавал Илюшин, но фактът е, че през първите месеци на войната самолетите Ил-2 търпят изключително големи загуби от немската изтребителна авиация[9]. Положението е дотолкова сериозно, че се правят опити за обособяването на място за стрелец и монтирането на отбранително въоръжение във фронтовите работилници по частите. Затова решение за модернизирането на самолета като двуместен е взето на най-високо ниво и през септември 1942 г. започват изпитания на две машини с монтирано отбранително въоръжение — едната с две 7,62-мм картечници ШКАС, а другата с една 12,7-мм картечница УБТ. Предпочетен е вариантът с по-мощната 12.7-мм картечница, който влиза в серийно производство в края на 1942 и началото на 1943 г. - Ил-2 АМ-38Ф - Вариант на двуместния Ил-2 с форсиран двигател АМ-38, притежаващ със 100 к. с. по-голяма излетна мощност. Първият прототип (едноместен) с новия двигател излита на 31 юли 1942 г. В началото възникват някои проблеми, но те са отстранени и след преминаването на изпитанията на двуместните машини, от януари 1943 г. този двигател се монтира на всички щурмовици излизащи от авиационните заводи. - Ил-2КСС (Ил-2М3) - Модернизиран вариант с метални криле (дотогава са изработвани от дърво) със стреловидност по предния ръб на конзолите 15° (на руски: КСС — крыло со стрелкой - „крило със стрела“, стреловидно крило). Освен това са монтирани протектирани (самозапушващи се при пробойна) горивни резервоари, както и е предвидена възможност за монтиране на окачваеми резервоари за гориво. Направени са и някои други аеродинамични и конструктивни подобрения. Появява се в края на 1942 - началото на 1943 г. - Ил-2 ШФК-37 - Вариант на едноместния щурмовик, въоръжен с две 37-мм авиационни оръдия ШФК-37, конструкция на ОКБ-15 на Б. Шпитални, появил се в края на 1942 г. Големите габарити на оръдията и магазинното им захранване с боеприпаси налагат монтирането им в специални обтекатели под крилата, което доста влошава летателните характеристики на машината. Самолетът става инертен и губи от маневреността си, пилотирането му се усложнява. Снарядите на мощното 37-мм оръдие пробиват бронята на немските средни танкове, с които оръдията ШВАК и ВЯ не могат да се справят, но изискват изключително добра стрелкова и полетна подготовка от пилотите — нещо трудно осъществимо във обстановката в момента. Появява се предложение за обучение и сформиране на специални групи в щурмовите авиополкове, които да летят с тези самолети, въпреки че Илюшин отново напълно необосновано, още преди да са завършили изпитанията на самолета, в писмо до Сталин настоява за масовото производство на варианта[10]. В реални бойни условия се оказва, че вероятността добре обучен пилот да порази точкова цел от типа танк или бронетранспортьор от първия заход е едва 0.02 - 0.09, при което за гарантираното унищожение на целта трябва участват поне 20 машини. Строевите пилоти също не приемат новия вариант и той не влиза в масово производство. - Ил-2У (УИл-2) - Двуместен учебно-тренировъчен вариант на щурмовика, появил се през 1943 г. Управлението му е дублирано и има възможност да носи въоръжение, макар и силно редуцирано (2 картечници ШКАС, два РС-82 и до 200 кг бомби). Произвеждан в неголеми количества. - Ил-2 НС-37 - Вариант с две 37-мм оръдия НС-37, конструкция на А. Нуделман и А. Суранов, създаден в средата на 1943 г. Появата на новите немски средни танкове и самоходни артилерийски установки с по-дебела броня налагат превъоръжаването на щурмовите самолети с по-мощни оръдия. За решение на проблема е създаден вариантът, въоръжен с 2 х 37-мм оръдия НС-37. Въпреки, че отново има проблеми с прицелната стрелба (тя трябва да се води само на кратки редове от по 1 - 2 снаряда, защото от големия откат прицелването се нарушава), те поне не се нуждаят от огромни (в сравнение с ШФК-37) обтекатели поради по-малките си габарити и не влошават много летателните характеристики на машината. Произведена е малка серия Ил-2 НС-37, тъй като авиационните противотанкови бомби ПТАБ-2.5-1.5 се налагат като основното средство за борба с танковете на противника. - Ил-2 НС-45 - Вариант, въоръжен с две 45-мм авиационни оръдия НС-45 на конструкторите Нуделман и Сураев. След сравнително задоволителното представяне на Ил-2 НС-37 на изпитанията, в края на 1943 г. е решено да се изпита и вариант с две 45-мм оръдия. Изпитанията се провеждат в края на 1943 и началото на 1943 г., но резултатите са признати за неудовлетворителни — прекалено големия откат прави използването на тези оръдия нецелесъобразно. - Ил-8 - Вариант с двигател АМ-42. Първоначално изпитван с двигател М-71, който обаче се бави с влизането в серийно производство. Освен двигателя АМ-42 са внесени и някои други конструктивни промени, като е усилено и бронирането. Самолетът показва много добри в сравнение с базовия модел характеристики, но предвид приближаването на края на войната (въпреки че е конструиран от 1943 г., изпитанията му завършват в края на 1944 г.) и най-вече появата на новия щурмовик Ил-10, който е с още по-добри данни, самолетът не влиза в серийно производство. - Ил-10 - Краен етап в развитието на щурмовика Ил-2. По-същество това е нов самолет, въпреки, че е създаден на базата на Ил-2 и известната външна прилика между двете машини. Освен щурмовите варианти, от средата на 1943 г. се правят опити самолетът да бъде пригоден за едноместен тежък изтребител. Като резултат от това се появява Ил-2И, а по-късно (средата на 1944 г.) и Ил-1 с по-мощния двигател АМ-42. Ил-2И е признат за неудолетворителен предвид малката скорост и слабата маневреност, а Ил-1, въпреки добрите летателни данни които показва, не е приет на въоръжение, тъй като през 1944 г. превъзходството на съветската авиация във въздуха вече расте и нуждата от такъв самолет отпада. В средата на 1943 г. е създаден и вариант на разузнавателно-коригировъчен[11] самолет с индекса Ил-2КР. Произведени са 65 самолета от този тип, но до масово производство не се стига, заради края на войната и нуждата от самолет, конструиран специално за тази цел. Има сведения за съществуването и на Ил-2 във вариант на торпедоносец с обозначението Ил-2Т (Т — Торпедоносец), но все още не са напълно потвърдени[12]. [редактиране] Бойно използване Ил-2 постъпва на въоръжение в строевите части едва месец преди нахлуването на Нацистка Германия в СССР — към 22 юни 1941 г. на въоръжение във ВВС са едва 100 от около 250 построени самолета[13], а в средата на септември са малко над 200, въпреки че само през първите три месеца на фронта са изпратени 725 машини с екипажи[14]. Предвид на много слабата подготовка на летците, лошата видимост назад от кабината и най-вече заради липсата на стрелец, охраняващ задната полусфера на машината, „Ил“-овете търпят големи загуби от противниковата изтребителна авиация в първите месеци от войната. Освен това, тъй като естеството на изпълняваните от тях бойни задачи изисква полети на ниска и пределно ниска височина над целта, загубите от противовъздушната отбрана също не са никак малки. По осреднени оценки, ако до момента на унищожаването си в първите месеци от войната един съветски изтребител извършва 69 полета, бомбардировач - 48, то щурмовикът Ил-2 извършва едва 26. Въпреки че е наричан „летящ танк“, бронята на самолета се движи в границите 4 - 12 мм, което не е особена пречка за зенитните оръдия, а поради слабия си обзор назад пилотите често дори не разбират, че зад тях има изтребител, който бързо ги сваля със стрелба от малко разстояние по кабината, маслорадиатора или по незащитената опашна част на тялото. В същото време съветската изтребителна авиация е почти напълно разгромена, затова щурмовиците летят без изтребително прикритие и ставят лесна плячка на противника. Друг проблем е много слабата летателна подготовка на пилотите и липсата на ясно виждане как да се използва щурмовата авиация. Пилотите не познават силните и слабите страни на своя самолет, принудени са да летят на малка височина в сгъстени групи и да атакуват целите по няколко пъти. Слабата маневреност на тежките самолети и ограничената им скорост при подхода към целта, още повече улесняват немските зенитчици и в началото „Ил“-овете са унищожавани на цели групи. Стига се дотам, че само за 10 бойни полета на летците-щурмовици се присвоява званието Герой на Съветския съюз. Много показателен е фактът, че само един пилот през 1941 г. е удостоен с това звание, изпълнявайки условието за 10 бойни полета — това е лейтенант Н. Карабутин от 216-и ШАП (Щурмови авиационен полк) на Западния фронт, който до 16 септември 1941 г. има 13 бойни полета. В началото на 1942 г. званието получават още трима пилоти, но те са с над 15 полета[15]. Според официалната статистика на Щаба на ВВС от около 1500 изпратени на фронта Ил-2, до 31 декември 1941 г. са загубени 1100[16]. Разбира се, по-късното числото бойни полети, необходимо за получаването на най-висшата съветска награда е завишено неколкократно. Въпреки това производството на Ил-2 се увеличава все повече — причините за това са от една страна много завишените доклади за успехите на щурмовата авиация, пристигащи от фронта; от друга, че производството им е вече усвоено, а и е по-евтино и лесно от това на двумоторни машини; и накрая — просто в Съветския съюз по това време не съществува алтернатива на този самолет. Опитите през юни-юли 1941 г. да се нанасят удари на бойното поле със силите на фронтовите бомбардировачи, завършват печално. С появата на двуместните варианти на фронта в края на 1942 г. и придобиването на боен опит от летците, ситуацията се нормализира[17] и Ил-2 се превръща за немците в „Месомелачката“ (Fleischwolf) и „Касапинът“ (Schlächter). Въоръжението на Ил-2 му позволява да изпълнява широк спектър от задачи — от атаки на пехота и лекобронирани цели, до атака на танкове и укрепени точки на противника. Огънят по пехотата и лекобронираните цели се води с оръдията, картечниците и реактивните снаряди РС-82 и РС-132. Реактивните снаряди се използват и по танковете и укрепените точки, по тях се използват и авиационните бомби ФАБ-50 и ФАБ-100, както и (само по танковете) ПТАБ 2.5-1.5. Оръдията ШВАК не се оказват особено ефективни за борба срещу танковете, оръдията ВЯ - също (с изключение на леките танкове). Оръдията ШФК-37 и НС-37 се справят малко по-добре, но пък заради мощния им откат прицелната стрелба по точкови цели каквито са танковете е много трудна. Например с НС-37 непрекъсната стрелба с двете оръдия оръдия трябва да се води в продължение максимум на 1.5 - 2 сек, защото поради несинхронната им работа има опасност от откъсване на крилата, в които са монтирани. А стрелбата само с едно оръдие веднага отклонява самолета от курса, тъй като той се завърта около стрелящото крило. Като по-ефективно средство за борба с танковете е приета противотанковата авиационна бомба с кумулативно действие ПТАБ 2.5-1.5. Един самолет Ил-2 може да носи 192 бомби от този тип поставени в 4 касети по 48 бомби всяка или до 220 бомби при рационалното им разполагане в бомбоотсеците. При разхвърлянето на бомбите те покриват площ с размери 15х70 м, като попадението и на една бомба в танк е достатъчно да го извади от строя, често безвъзвратно. Използването на тези бомби се осъществява от височина 80-100 м и се хвърлят в точно определен момент, иначе се получава голямо разсейване. ПТАБ бързо стават основното средство за борба с танковете, като в умели ръце те са страшно оръжие — така например по време на Операция „Цитадела“ според немски данни, след няколко масирани щурмови атаки само в течение на един ден, СС дивизия „Мъртвешка глава“ губи 270 танка, САУ и бронетранспортьори. Плътността на покритието с ПТАБ е такава, че са отбелязани над 2000 преки попадения[18]. Тази ефективност на ПТАБ принуждава немците да преминат към разсредоточени походни и предбоеви танкови колони, което усложнява управлението им и ги забавя. Ефективността на ударите с ПТАБ пада около 4 пъти, но въпреки това остава по-висока от използването на обикновени авиационни бомби[19] Стрелбата по танкове с РС-82 не е много ефективна, за разлика от РС-132 (по-специално бронебойния РБС-132 и осколъчно-фугасния РОФС-132), но точността им не е особено висока[20]. Срещу бронетехника са използвани и ампули със запалителна смес АЖ-2, които дават добър резултат, но все пак основното средство за борба с този род войски остават бомбите ПТАБ. Срещу пехотата и лекобронираните цели Ил-2 е действително страшно оръжие. Освен голямата огнева мощ, гледката и звукът от ниско прелитащите самолети, преораващи цели полоси, стреляйки от всички оръдия и картечници, след като предварително са бомбардирали целта с авиобомби и реактивни снаряди, оказват и много силно психическо въздействие върху противника. В добавка с относителната „неуязвимост“ на бронираните щурмовици (за лекото стрелково оръжие), Ил-2 наистина представляват много ефективно оръжие срещу пехотата. [редактиране] Тактико-технически характеристики [редактиране] Оператори [редактиране] СССР [редактиране] България - ВВС на България получават през 1945 г. 120 бойни Ил-2 и 10 учебни Ил-2У, които са използвани до 1954 г. [редактиране] Чехословакия - ВВС на Чехословакия получават 33 бойни Ил-2 и 2 учебни Ил-2У. Използвани са до 1949 г. [редактиране] Полша - ВВС на Полша получават 250 щурмовика Ил-2 между 1944 и 1946 г. Самолетите са на въоръжение до 1949 г. [редактиране] Монголия - ВВС на Монголия получават 71 щурмовика Ил-2 между 1942 и 1945 г. Самолетите са на въоръжение до 1954 г. [редактиране] Югославия - ВВС на бивша Югославия получават 213 самолета от различни модификации и ги експлоатират до 1954 г. [редактиране] Виж също [редактиране] Източници и бележки - ↑ Данните са за Ил-2 обр. 1942 г. - ↑ ЦКБ-57 - ↑ Ил-2/Ил-10, История создания и применения, Часть 1 - ↑ Самолеты непосредственной авиационной поддержки - ↑ Освен това изтребителят МиГ-3 използва двигателя на Микулин АМ-35 и със спирането на неговото производство освен, че ще се освободят мощности за производството на щурмовия самолет, ще се освободят и мощности за производството на новия двигател на Микулин АМ-38, необходим за Ил-2. - ↑ От тях са приети на въоръжение около 34 000 машини — другите не са използвани заради дефекти, изгубени са при пребазирането от заводските на фронтовите летища или остават в заводите като машини за изпитание на нововъведения. История создания и применения, Часть 2 - ↑ Длъжност в Съветския съюз в периода 1917 - 1946 г., съответстваща на на министър. Съвет на народните комисари на СССР - ↑ Самолеты непосредственной авиационной поддержки - ↑ Ил-2 ШФК-37 - ↑ Коригировъчните самолети коригират стрелбата на артилерията, когато тя се води зад видимия хоризонт. - ↑ Ил-2Т История создания и применения, Часть 2 - ↑ Самолеты непосредственной авиационной поддержки - ↑ Сред съветските летци-щурмовици битува суеверието, че съществуват три прокълнати граници при бойните полети — свалят ги обикновено при 3 - 4-ия боен полет, при 13 - 14-ия и при 33 - 34-ия. Ако пилотът направи 35 бойни полета, вече може да се надява, че ще преживее войната.[1] - ↑ Ил-2/Ил-10, История создания и применения, Часть 2 - ↑ Въпреки това загубите сред бордните стрелци са в пъти по-големи от тези сред пилотите, но и броят на оцелелите от огъня на изтребителите щурмовици чувствително се увеличава. - ↑ krieg.wallst.ru - ↑ Противотанковые авиабомбы. - ↑ За прицелване с РС-ите на кабините на Ил-овете има поставена отметка, която служи за прицел, но пилотите използват картечниците ШКАС за пристрелване — преди стрелбата с РС, те дават няколко изстрела с картечниците, за да преценят къде ще попаднат реактивните снаряди, които въпреки това имат голямо разсейване. - ↑ 600 кг е бомбовия товар във вариант на претоварване и изключително рядко се лети с такъв бомбов товар, заради голямото снижаване на полетните данни. Това се отнася до всички модификации на Ил-2. - ↑ 200 кг бомби във вариант на претоварване; противотанковите бомби ПТАБ могат да се употребяват от всички модификации на Ил-2. [редактиране] Външни препратки - Описание на модификациите (на руски) (Уголок неба):
1.1 2.1 2.2 3.1 3.2 3.3 3.4 3.5 4.1 5.1 6.1 7.1 8.1 9.1 10.1 11.1 12.1 13.1 14.1 15.1 16.1 17.1 18.1 19.1 19.2 19.3 19.4 19.5 19.6 19.7 19.8 19.9 20.1 20.2 21.1 21.2 21.3 21.4 21.5 21.6 21.7 21.8 21.9 21.10 21.11 21.12 21.13 22.1 23.1 23.2 23.3 24.1 25.1 26.1 26.2 26.3 27.1 27.2 27.3 27.4 27.5 27.6 27.7 28.1 29.1 29.2 30.1 31.1 32.1 32.2 32.3 33.1 34.1 34.2 34.3 34.4 34.5 34.6 34.7 35.1 35.2 36.1 37.1 37.2 38.1 38.2 38.3 38.4 38.5 39.1 39.2 39.3 39.4 39.5 40.1 40.2 40.3 40.4 40.5 40.6 41.1 41.2 41.3 41.4 41.5 41.6 42.1 43.1 43.2 43.3 43.4 44.1 44.2 44.3 44.4 44.5 45.1 45.2 45.3 45.4 45.5 45.6 46.1 47.1 47.2 47.3 47.4 47.5 48.1 48.2 48.3 48.4 49.1 49.2 49.3 49.4 50.1 51.1 51.2 51.3 51.4 51.5 51.6 51.7 52.1 52.2 52.3 53.1 54.1 54.2 55.1 55.2 55.3 55.4 56.1 56.2 56.3 56.4 57.1 58.1 58.2 58.3 58.4 58.5 58.6 58.7 58.8 58.9 58.10 58.11 60.1 62.1 64.1 66.1 66.2 66.3 67.1 68.1 68.2 68.3 68.4 69.1 70.1 70.2 70.3 70.4 71.1 72.1 72.2 72.3 72.4 72.5 73.1 74.1 74.2 74.3 74.4 76.1 78.1 80.1 80.2 80.3 81.1 82.1 82.2 83.1 84.1 84.2 85.1 86.1 86.2 86.3 87.1 87.2 88.1 89.1 90.1 91.1 92.1 92.2 93.1 93.2 94.1 94.2 94.3 95.1 95.2 95.3 96.1 98.1 101.1 104.1 105.1 105.2 106.1 106.2 107.1 107.2 108.1 108.2 109.1 109.2 110.1 111.1 112.1 113.1 114.1 115.1 116.1 117.1 118.1 119.1 120.1 121.1 122.1 123.1 124.1 125.1 126.1 127.1 128.1 129.1 130.1 131.1 131.2 132.1 133.1 134.1 135.1 136.1 137.1 138.1 139.1 140.1 141.1 142.1 143.1 144.1 145.1 146.1 147.1 148.1 149.1 150.1 151.1 152.1 154.1 155.1 156.1 157.1 158.1 160.1 161.1 161.2 162.1 162.2 163.1 164.1 164.2 164.3 165.1 165.2 165.3 166.1 167.1 167.2 167.3 170.1 171.1 172.1 172.2 172.3 174.1 174.2 175.1 176.1 177.1 178.1 180.1 182.1 183.1 184.1 184.2 185.1 185.2 185.3 185.4 186.1 187.1 187.2 187.3 188.1 188.2 188.3 189.1 189.2 190.1 190.2 190.3 191.1 191.2 191.3 192.1 193.1 194.1 195.1 195.2 195.3 196.1 196.2 196.3 197.1 197.2 197.3 198.1 198.2 198.3 199.1 199.2 199.3 200.1 200.2 200.3 201.1 201.2 201.3 202.1 202.2 202.3 203.1 203.2 203.3 204.1 204.2 204.3 204.4 205.1 205.2 205.3 206.1 206.2 206.3 207.1 207.2 208.1 208.2 209.1 209.2 209.3 209.4 209.5 210.1 210.2 210.3 211.1 211.2 211.3 212.1 212.2 212.3 212.4 212.5 213.1 213.2 213.3 214.1 214.2 214.3 215.1 215.2 215.3 216.1 216.2 216.3 217.1 218.1 219.1 219.2 219.3 220.1 221.1 222.1
Ilyushin Il-2 The Ilyushin Il-2 (Cyrillic: Илbю́шиH Ил-2) was a ground-attack aircraft (Cyrillic: ШTypMoBи́k, Šturmovík) in the Second World War, produced by the Soviet Union in very large numbers. With 36,183 examples of the Il-2 produced during the war, and in combination with its successor, the Ilyushin Il-10, a total of 42,330[3] were built, making it the single most produced military aircraft design in aviation history, as well as one of the most produced piloted aircraft in history along with the American postwar civilian Cessna 172 and the Soviet Union's own Polikarpov Po-2 Kukuruznik biplane, itself sometimes seen side-by-side with the big armored Ilyushin monoplane on the front lines. To Il-2 pilots, the aircraft was simply the diminutive "Ilyusha". To the soldiers on the ground, it was the "Hunchback", the "Flying Tank" or the "Flying Infantryman". Its postwar NATO reporting name was "Bark".[4] The Il-2 aircraft played a crucial role on the Eastern Front. Joseph Stalin paid the Il-2 a great tribute in his own inimitable manner: when a particular production factory fell behind on its deliveries, Stalin sent an angrily-worded cable to the factory manager, stating "They are as essential to the Red Army as air and bread."[5] "I demand more machines. This is my final warning!"[6] Contents - 1 Design and development - 2 Operational history - 3 Notable aircrew - 4 Variants - 5 Airworthy survivor - 6 Aircraft on display - 7 Gallery - 8 Military operators - 9 Specifications (Il-2M3) - 10 See also - 11 References - 12 External links Design and development[edit] Origins[edit] The idea for a Soviet armored ground-attack aircraft dates to the early 1930s, when Dmitry Pavlovich Grigorovich designed TSh-1 and TSh-2 armored biplanes. However, Soviet engines at the time lacked the power needed to provide the heavy aircraft with good performance. Il-2 was designed by Sergey Ilyushin and his team at the Central Design Bureau in 1938. TsKB-55 was a two-seat aircraft with an armoured shell weighing 700 kg (1,540 lb), protecting crew, engine, radiators, and the fuel tank. Standing loaded, the Ilyushin weighed more than 4,700 kg (10,300 lb),[7] making the armoured shell about 15% of the aircraft's gross weight. Uniquely for a World War II attack aircraft, and similarly to the forward fuselage design of the World War I-era Imperial German Junkers J. I armored, all-metal biplane, the Il-2's armor was designed as a load-bearing part of the Ilyushin's monocoque structure, thus saving considerable weight. The prototype TsKB-55, which first flew on 2 October 1939,[7] won the government competition against[citation needed] Sukhoi Su-6 and received VVS designation BSh-2. The prototypes - TsKB-55 and TskB-57 - were built at Moscow plant #39, at that time the Ilyushin design bureau's base. The BSh-2 was overweight and underpowered, with the original Mikulin AM-35 1,022 kW (1,370 hp) engine designed to give its greatest power outputs at high altitude. Because of this it was redesigned as the TsKB-57, a lighter single-seat design, with the more powerful 1,254 kW (1,680 hp) Mikulin AM-38 engine, a development of the AM-35 optimised for low level operation.[8] The TsKB-57 first flew on 12 October 1940.[7] The production aircraft passed State Acceptance Trials in March 1941, and was redesignated Il-2 in April.[9] Deliveries to operational units commenced in May 1941.[10] The 23 mm armament of Il-2 was subject to a competition. One of the first 1940 photographs of the Il-2 show it equipped with two MP-6 guns developed by Jacob Taubin (ЯkoB TayбиH) at OKB-16. The MP-6 gun weighed 70 kg and developed an initial muzzle velocity of 900 m/s. It operated on the short recoil principle and had a rate of fire of about 600 rpm. (The development of the MP-6 gun can be traced back to 1937. The initial version was tested in the spring of 1940 on a Bf 110 bought from Germany, because there was no suitable Soviet aircraft on which to mount it. In the summer of 1940 it was tested on the Pashinin I-21.) Factory trials of the MP-6 gun on the Il-2 were conducted in August 1940. In the early Il-2 prototypes, these guns were fed by 81-round clips. In flight, these clips sometimes became dislodged because of their large surface, which caused them to experience significant aerodynamic pressure. Competitive tests were conducted in the spring of 1941 between the MP-6 gun modified to belt-fed and the newly developed, gas-operated Volkov-Yartsev VYa-23, which had otherwise rather similar characteristics. The VYa-23 was declared winner at this trial. Subsequently, in May 1941, development of the MP-6 gun was terminated and Taubin was arrested[11] and summarily executed in October that year.[12] Technical description[edit] The Il-2 is a single-engine, propeller-driven, low-wing monoplane of mixed construction with a crew of two (one in early versions), specially designed for assault operations. Its most notable feature was the inclusion of armor in an airframe load-bearing scheme. Armor plates replaced the frame and paneling throughout the nacelle and middle part of the fuselage, and an armored hull made of riveted homogeneous armor steel AB-1 (AB-2) secured the aircraft’s engine, cockpit, water and oil radiators, and fuel tanks. Production[edit] The Il-2 was eventually produced in vast quantities, becoming the single most widely produced military aircraft in aviation history, but only 249 had been built by the time Nazi Germany invaded the Soviet Union on 22 June 1941.[10] Production early in the war was slow because after the German invasion the aircraft factories near Moscow and other major cities in western Russia had to be moved east of the Ural Mountains. Ilyushin and his engineers had time to reconsider production methods, and two months after the move Il-2s were again being produced. The tempo was not to Premier Stalin's liking, however, and he issued the following telegram to Shenkman and Tretyakov: You have let down our country and our Red Army. You have the nerve not to manufacture IL-2s until now. Our Red Army now needs IL-2 aircraft like the air it breathes, like the bread it eats. Shenkman produces one IL-2 a day and Tretyakov builds one or two MiG-3s daily. It is a mockery of our country and the Red Army. I ask you not to try the government's patience, and demand that you manufacture more ILs. This is my final warning. — Stalin[13] As a result, "the production of Shturmoviks rapidly gained speed. Stalin's notion of the Il-2 being 'like bread' to the Red Army took hold in Ilyushin's aircraft plants and the army soon had their Shturmoviks available in quantity."[14][15] Operational history[edit] Initial use and operational confusion[edit] The first use in action of the Il-2 was with the 4th ShAP (Ground Attack Regiment) over the Berezina River days after the invasion began.[16] The aircraft was so new that the pilots had no training in flight characteristics or tactics, and the ground crew no training in servicing or re-arming. The training received only enabled the pilots to take-off and land, none of the pilots had fired the armament, let alone learned tactics.[citation needed] There were 249 Il-2s available on 22 June 1941. In the first three days, 4th ShAP had lost 10 Il-2s to enemy action, a further 19 were lost to other causes, and 20 pilots were killed.[17] By 10 July, 4th ShAP was down to 10 aircraft from a strength of 65.[18] New tactics[edit] Tactics improved as Soviet aircrews became used to the Il-2's strengths. Instead of a low horizontal straight approach at 50 metres altitude, the target was usually kept to the pilot's left and a turn and shallow dive of 30 degrees was utilized, using an echeloned assault by four to twelve aircraft at a time. Although the Il-2's RS-82 and RS-132 rockets could destroy armored vehicles with a single hit, they were so inaccurate that experienced Il-2 pilots mainly utilized the cannon.[19] Another potent weapon of the Il-2s was the PTAB shaped charge bomblets (protivotankovaya aviabomba, "anti-tank aviation bomb"). They were designated PTAB-2.5-1.5, as they had the size of a 2.5 kg (5.5 lb) bomb, but weighed only 1.5 kg (3.3 lb) due to the empty space in the shaped charge. Up to 192 were carried in four external dispensers (cluster bombs) or up to 220 in the inner wing panels' internal ventral weapon bays. The HEAT charge could easily penetrate the relatively thin upper armor of all heavy German tanks. PTABs were first used on a large scale in the Battle of Kursk. Thereafter, the Il-2 was widely deployed on the Eastern Front. The aircraft could fly in low light conditions and carried weaponry capable of defeating the thick armor of the Panther and Tiger I tanks. Effectiveness as attack aircraft[edit] The true capabilities of the Il-2 are difficult to determine from existing documentary evidence. Liss in Aircraft profile 88: Ilyushin Il-2 mentions an engagement during the Battle of Kursk on 7 July 1943, in which 70 tanks from the German 9th Panzer Division were claimed to be destroyed by Ilyushin Il-2s in just 20 minutes.[20] In another report of the action on the same day, a Soviet staff publication states that: Ground forces highly valued the work of aviation on the battlefield. In a number of instances enemy attacks were thwarted thanks to our air operations. Thus on 7 July enemy tank attacks were disrupted in the Kashara region (13th Army). Here our assault aircraft delivered three powerful attacks in groups of 20-30, which resulted in the destruction and disabling of 34 tanks. The enemy was forced to halt further attacks and to withdraw the remnants of his force north of Kashara.—Glantz and Orenstein 1999, p. 260. In the Battle of Kursk, General V. Ryazanov became a master in the use of attack aircraft en masse, developing and improving the tactics of Il-2 operations in co-ordination with infantry, artillery and armoured troops. Ryazanov was later awarded the Gold Star of Hero of Soviet Union twice, and the 1st Attack Aircraft Corps under his command became the first unit to be awarded the honorific title of Guards.[21] The Sturmovik nevertheless suffered heavy losses: the Luftwaffe command claimed 6,900 Il-2s in 1943 and 7,300 in 1944. Although these figures were exaggerated by a factor of between 2 to 2.2, the actual losses were substantial. In 1943, one loss corresponded to 26 Sturmovik sorties. About half of those lost were shot down by fighters, the rest falling to anti-aircraft fire.[21] The main problem with the Il-2 was the inaccuracy of its attacks. Towards the end of war the Soviets were able to concentrate massive numbers of Sturmoviks to support their main offensives. However, particularly against dug-in and armored targets, the effect was often more psychological than actual physical destruction of targets. In the 9 June offensive in the Karelian Isthmus in Finland, the Finnish AA forces were far too few in numbers to counter the armadas of Pe-2 and Il-2, but they quickly found that the Il-2 attacks generally missed their marks widely, particularly with bombs. While some attacks against large unprotected targets such as horse and truck convoys and railyards had devastating results, attacks against dug-in point targets were usually ineffective. The frequent duels between dug-in 20 and 40mm AA guns and Il-2 attackers never resulted in the complete destruction of the gun, while many Il-2s were brought down in these attacks.[22] The heavy armor of the Il-2 also meant that it would typically carry only comparatively light bomb-loads, which together with the poor accuracy of its attacks made it a far less deadly attack aircraft than the contemporary Allied fighter-bombers such as the Republic P-47 Thunderbolt and Hawker Typhoon. The rocket projectiles especially were not effective, even the larger RS-132 (of which four were carried) having a warhead with only 0.9 kg (2.0 lb) of explosives, which compared poorly with the P-47's typical load of ten 5 inch (13 cm) HVARs with each having a 21 kg (46 lb) warhead, or the 8 to 12 "60 lb" (27 kg) warheads of the Hawker Typhoon's RP-3 rockets. Likewise the Shturmovik's bombs were usually only 50 kg (rarely 100 kg), too small to compensate for the typically wide variation from target point.[citation needed] To compensate for the poor accuracy of the Il-2's bombsight, in 1943 the Soviet Command decided to use shaped-charge armor-piercing projectiles against enemy armored vehicles, and the PTAB-2.5-1.5 SCAP aircraft bomb was put into production. These small-calibre bombs were loaded directly into the bomb bays and were dropped onto enemy vehicles from altitudes up to 100 meters (328 ft). As each Il-2 could carry up to 192 bombs, a fire carpet 70 meters (229 ft.) long and 15 meters (49 ft) wide covered the enemy tanks, giving a high "kill" probability.[21] Pilots of 291st ShAP were the first to use the PTAB-2.5-1.5 bombs. During one sortie on 5 June 1943, six attack aircraft led by Lt. Col. A. Vitrook destroyed 15 enemy tanks in one attack, and during five days of the enemy advance the 291st Division claimed to have destroyed or damaged 422 enemy tanks.[23] "The Flying tank"[edit] Thanks to the heavy armor protection, the Il-2 could take a great deal of punishment and proved difficult for both ground and aircraft fire to shoot down. One Il-2 in particular was reported to have returned safely to base despite receiving more than 600 direct hits and having all its control surfaces completely shredded as well as numerous holes in its main armor and other structural damage. Some enemy pilots favored aiming down into the cockpit and wing roots in diving attacks on the slow, low-flying Il-2 formations.[24] Several Luftwaffe aces claimed to attack while climbing from behind, out of view of the rear gunner, aiming for the Il-2's non-retractable oil cooler. This has been disputed by some Il-2 pilots in postwar interviews, since Il-2s typically flew very close to the ground (cruise altitudes below 50 m (160 ft) were common) and the radiator protruded a mere 10 cm (4 in) from the aircraft. A major threat to the Il-2 was German ground fire. In postwar interviews, Il-2 pilots reported 20 mm (0.79 in) and 37 mm (1.46 in) artillery as the primary threat. While the fabled 88 mm (3.46 in) calibre gun was formidable, low-flying Il-2s presented too fast-moving a target for the 88's relatively low rate of fire, and while occasional hits were scored Soviet pilots apparently did not treat the 88 with the same respect as high-altitude Western heavy bomber crews. Similarly the attempts in Finland during summer '44 to augment the small numbers of 20/40mm AA in the field army by heavier 76mm guns drawn from homeland defence proved also relatively ineffective and few Il-2s were downed despite attempting different tactics with time-fused fragmentation, contact-fused, and shrapnel ammunition: the heavy guns simply lacked the reaction times to take advantage of the brief firing opportunities presented by the low-altitude Il-2 attacks.[22] Single-barrel 20mm guns were also found somewhat inadequate due to limited firepower: one or two shells were often not enough to destroy the Il-2, and unless the Il-2 was attacking the gun itself, thus presenting effectively a stationary target, scoring more hits during a firing opportunity was rare.[22] However, a single hit from a 37mm AA gun was usually enough to bring down an Il-2. Soviet anti-aircraft artillery also frequently mistook it for German aircraft, often with lethal consequences. The armored tub, ranging from 5–12 mm (0.2-0.5 in) in thickness and enveloping the engine and the cockpit, could deflect all small arms fire and glancing blows from larger-caliber ammunition. There are reports of the armored windscreen surviving direct hits from 20 mm (0.79 in) rounds. Unfortunately, the rear gunners did not have the benefit of all-around armor protection, especially from the rear and to the sides and suffered about four times more casualties than the pilots. Added casualties resulted from the Soviet policy of not returning home with unused ammunition which typically resulted in repeated passes on the target.[25][page needed] Soviet troops often requested additional passes even after the aircraft were out of ammunition to exploit the intimidating effect Il-2s had on German ground troops, who gave it the nickname Schlächter (Slaughterer), perhaps a play on the term Schlachtflugzeug ("ground attack aircraft"). Nicknames such as "The Flying Tank" and "Der Schwarze Tod" (the "Black Death") were coined by soldiers. Luftwaffe pilots called it Eiserner Gustav (Iron Gustav)[26] or the Zementbomber (Concrete bomber).[27] The Finnish nickname maatalouskone ("agricultural machine" or "tractor") derived from a word play with maataistelukone (ground attack aircraft, literally "ground combat aircraft" where kone, literally "machine", in turn is shortened from lentokone, aircraft, literally "flying machine") Rear gunner[edit] Heavy losses to enemy fighters forced the reintroduction of a rear gunner; early Il-2s were field modified by cutting a hole in the fuselage behind the cockpit for a gunner sitting on a canvas sling armed with a 12.7 mm UBT machine gun in an improvised mounting. The semi-turret gun mount allowed the machine gun to be fired at angles of up to 35° upwards, 35° to starboard and 15° to port. Tests showed that maximum speed decreased by between 10 and 20 km/h (6.2–12.4 mph) and that the two-seater was more difficult to handle because the center of gravity was shifted backwards.[28] At the beginning of March 1942, a production two-seat Il-2 with the new gunner's cockpit began manufacturer tests.[28] The second cockpit and armament increased all-up weight by 170 kg (374 lb) so the flaps were allowed to be deployed at an angle of 17° to avoid an over-long takeoff run. The new variant had a lengthened fuselage compartment with an extended canopy offering some protection from the elements. Unlike the well-armoured cockpit of the pilot compartment with steel plating up to 12 mm (0.47 in) thick behind, beneath and on both sides as well as up to 65mm thick glass sections, the rear gunner was provided with 6 mm (.23 in) thick armour, only effective against rifle-calibre rounds. To improve performance, the Mikulin Design Bureau started work on an uprated AM-38 engine. The new engines produced 1,700 hp at takeoff and 1,500 hp at 750 meters. They gave an improved takeoff and low-altitude performance.[28] On 30 October 1942, production Il-2s powered by AM38s were used on the Central Front for the first time when they successfully attacked Smolensk airfield occupied by Germans. The Shturmovik rear guns proved to be effective against hostile fighters, and during the service trials alone, gunners shot down seven Bf 109s and repulsed many attacks.[29] In January 1943 two-seat attack aircraft powered by uprated AM-38F engines (Forseerovannyy - uprated) began to arrive at front line units. Nonetheless, the death rate among the air gunners remained exceptionally high and not until late models produced after 1944, was the 13 mm (.5 in) rear plate of the armour shell moved rearwards into the (wooden) rear fuselage to allow a gunner to sit behind the fuel tank. The armour did not extend to the rear or below although side armour panels were riveted to the rear armour plate to protect the ammunition tank for the UBT machine gun, providing some measure of protection. The modifications including adding the rear gunner and gun had added weight behind the center of gravity, resulting in "marginal" stability and handling characteristics that were "barely acceptable". The need to shift the aerodynamic center of the aircraft rearwards due to the weight of the added rear gunner and lengthened cockpit was the reason for the swept back outer wings in later Il-2s.[30] Air-to-air combat[edit] Owing to a shortage of fighters, in 1941–1942, Il-2s were occasionally used as fighters. While outclassed by dedicated fighters such as the Messerschmitt Bf 109 and Focke-Wulf Fw 190, in dogfights, the Il-2 could take on other Luftwaffe aircraft with some success. German front line units equipped with the Henschel Hs 126 suffered most of all from the ravages of Il-2s. Il-2 pilots also often attacked close formations of Junkers Ju 87s, as the 7.92 mm machine guns of the Ju 87 Stukas were ineffective against the heavily armoured Shturmoviks. In the winter of 1941–1942, Il-2s were used against Luftwaffe transport aircraft, and became the most dangerous opponent of the Junkers Ju-52/3m. Pilots of 33rd GvShAP were the most successful in these operations, but other successful units were those operating near Stalingrad. Their targets were not only Ju 52s but also Heinkel He 111 and Focke-Wulf Fw 200 Condor bombers, delivering supplies to the besieged German troops.[31] While the Il-2 was a deadly air-to-ground weapon, and even a fairly effective interceptor against slow bombers and transport aircraft, heavy losses resulted from its vulnerability to fighter attack. Losses were very high, the highest of all types of Soviet aircraft, though given the numbers in service this is only to be expected. Shturmovik losses (including Il-10 type), in 1941-1945, were of 10,762 aircraft (533 in 1941, 1,676 in 1942, 3,515 in 1943, 3,347 in 1944 and 1,691 in 1945).[32] The main defensive tactic was flying low and power down as the fighters closed in to let the fighter overshoot and fly into the Il-2's firing range.[25] Notable aircrew[edit] Senior Lieutenant Anna Yegorova piloted 243 Il-2 missions and was decorated three times.[33] One of these awards was the Gold Star of Hero of the Soviet Union that she had received "posthumously" in late 1944, as she was presumed dead after being shot down.[33] She managed to survive imprisonment in a German POW camp. Junior Lieutenant Ivan Grigorevich Drachenko, another Il-2 pilot, was reputedly one of only four men who were decorated as both Heroes of the Soviet Union and also won all three of the Orders of Glory.[34] Hero of the Soviet Union recipient T. Kuznetsov survived the crash of his Il-2 in 1942 when shot down returning from a reconnaissance mission. Kuznetsov was able to escape from the wreck and hide nearby. To his surprise, a German Bf 109 landed near the crash site and the pilot began to scrounge around the wrecked Il-2 possibly to assist Kuznetsov or to look for souvenirs. Thinking quickly, Kuznetsov ran to the German fighter and used it to fly home, barely avoiding being shot down by Soviet fighters in the process.[20] Lt. Col. Nelson Stepanyan flew an Il-2 and participated in a number of aerial battles and bombing sorties. He was shot down once but managed to return to the Soviet lines. On his final sortie in Liepāja, Latvia on December 14, 1944, his plane was hit by anti-aircraft fire and, though wounded, was able to steer his plane and ram it into a German warship. Soviet sources assert that Stepanyan undertook no less than 239 combat sorties, sunk 53 ships, thirteen of which he did alone, destroyed 80 tanks, 600 armored vehicles, and 27 aircraft.[35] Variants[edit] The early two-seater prototype proved to be too heavy for the limited power of the early AM-35 engine. A redesigned single seat version was soon developed and saw combat, particularly in the early phase of the war in the Soviet Union. While the Il-2 proved to be a deadly air-to-ground weapon, heavy losses were caused by its vulnerability to fighter attack. Consequently, in February 1942, the two-seat design was revived. The Il-2M, with a rear gunner under the stretched canopy, entered service in September 1942 with the surviving single-seaters eventually modified to this standard. Later changes included an upgrade from 20 mm to 23 mm or 37 mm cannons, aerodynamic improvements, use of wooden outer wing panels instead of metal and increased fuel capacity. In 1943, the Il-2 Type 3 or Il-2m3 came out with redesigned wings that possessed leading edges that were swept back 15 degrees on the outer panels, and nearly straight trailing edges, resulting in a wing planform somewhat like the AT-6 trainer. Performance and handling were much improved from the resulting shift of the Il-2's aerodynamic center rearwards with the revised "arrow wing" planform to correct the earlier problem, and this became the most common version of the Il-2. A radial engine powered variant of the Il-2 with the Shvetsov ASh-82 engine was proposed in 1942 to remedy projected shortages in the Mikulin inline engines. However, the ASh-82 was also used in the new Lavochkin La-5 fighter which effectively secured all available engines to the Lavochkin bureau. The radial engine Sukhoi Su-2 ground attack aircraft was produced in small quantities, but was generally considered unsuitable due to inadequate performance and lack of defensive armament.[25] - Two-seat prototype, AM-35 engine, first flight on 2 October 1939. - VVS designation for TsKB-55 prototype. - Single-seat prototype, AM-38 engine, first flight on 12 October 1940. - Single-seat serial aircraft, AM-38 engine, first flight on 29 December 1940, some delivered to combat units in May–June 1941. Renamed the Il-2 in April 1941. Cannons 20 mm ShVAK or 23 mm VYa-23 (depending on which factory the Il-2 was manufactured in). - Il-2 two seat - Two-seat version, AM-38 engine, first action on 30 October 1942 near Stalingrad. Maximum bomb load reduced from 600 kg to 400 kg. Used on edges of flight formations for defense against German fighters. Quickly replaced by the "Il-2 production of 1943". - Il-2 production of 1943 - Referred in the west as the "Il-2M". Powered by an upgraded AM-38F engine. Delivered to the front units from early 1943. In 1943, the 20 mm ShVAK armed Il-2s faded out, leaving only the 23 mm VYa variant. - Il-2 with NS-37 - Referred in the west as the "Il-2 Type 3M". Based on the two seat Il-2, armed with Nudelman-Suranov NS-37 in conformal gun pods under the wings, instead of the 20/23 mm cannons, this version is an attempt to create an anti-tank aircraft, first used in combat during the Battle of Kursk. However, the combat effectiveness was quite low and production of the variant was limited to about 3,500. Moreover, bomb load was decreased from 600 kg to 200 kg. It was replaced by the conventional Il-2 attackers armed with cassettes with cumulative bomblets. - Il-2 production 1944 "wing with arrow" - Referred in West as "Il-2M3" or "Il-2 Type 3". As more duralumin became available for the Soviet aviation industry, the Il-2 received a set of all-metal wing panels. At the same time, the outer wing planform was swept back, with a straight trailing edge, since the centre of gravity was shifted rearwards after the gunner was added. The wing planform change regained controllability of the two-seat Il-2 back to level of the single-seat Il-2. - Training version, also known as UIl-2. - Torpedo bomber version for the Soviet Navy with the VYa-23 cannons removed to save weight, it was able to carry a single 45 cm (18 in) torpedo.[4][36] Evidently, it was only a design as the 23rd Attack Air Regiment of the Black Sea Fleet flew regular Il-2M-3s fitted with torpedo racks as a field modification, and that no such aircraft were ever noted in the battle sortie logs.[37] - Armoured fighter, prototype only. Concept based on several dogfights between Il-2 and Luftwaffe bombers. Proved infeasible due to its low speed which causes it to only be able to intercept older Luftwaffe bombers. - Il-2 with M-82 - A backup project prepared while plants producing AM-35/AM-38 were evacuated. Trials demonstrated that with the fighter engine, low-altitude performance and controllability were unacceptable. Airworthy survivor[edit] One flyable Il-2M3 exists as of June 2014, restored at Novosibirsk, Russia. First flown on 27 September 2011, following restoration by Retro Avia Tech for Paul Allen's Flying Heritage Collection,[38][39] the rebuild incorporated parts of an Il-2 recovered from a swamp near Pskov but flown with a different engine of American design.[39][40][41] Aircraft on display[edit] Several Eastern European museums have aircraft that were stored there after decommissioning and preserved. A surge of restorations began after the fall of the Soviet Union due to Western collectors, resulting in more aircraft appearing for static display. Restored aircraft are normally based on the original armoured cockpit "tub" and original engines, but little else.[citation needed] - Original Il-2 at Museum of Aviation in Belgrade, Serbia. Airframe #308331, built by Plant 30, Moscow - Original Il-2 at Museum of the Polish Army in Warsaw, Il-2m3, aircraft of the 3rd Assault Aviation Regiment (3 Pułk Lotnictwa Szturmowego) - Original Il-2 at National Aviation Museum in Krumovo, Bulgaria - Original Il-2m3 at Prague Aviation Museum, Kbely, Czech Republic - Wreckage of two planes recovered from Hungarian lakes at the Museum of Hungarian Aviation in Szolnok engine #259059. - Restored Il-2 at Monino Air Force Museum, Russian Federation. Airframe #301060, built by Plant 30, Moscow - Restored Il-2 at Dubna, Russian Federation, as a War Memorial. It was recovered locally. - Restored Il-2 is at Grenselandsmuseet in Kirkenes (Norway), near the Norwegian - Russian border. It was recovered from a lake on the Norwegian side in the 1990s and restored in Russia. The restoration made use of parts from other types so cannot be considered representative. - Static display in city of Samara, located in center of traffic circle. Aircraft built in city displayed. Origin and history noted and cited in Wiki site about city of Samara. Gallery[edit] War Memorial in Dubna, Russian Federation Plaque on the War Memorial in Dubna Military operators[edit] - Bulgarian Air Force - received 120 Il-2 and 10 training Il-2U in 1945. The type was operated between 1945 and 1954.[42] - Hungarian Air Force - received an unknown number of aircraft. The type was operated from 1945 to 1952.[citation needed] - Mongolian People's Army Aviation - received 71 Il-2 in 1945. The type was operated between 1945 and 1954 - Czechoslovakian Air Force - received 33 Il-2 and 2 training Il-2U aircraft. This type was operated between 1944 and 1949.[43] - Air Force of the Polish Army - (after 1947 Polish Air Force) received about 230 Il-2 aircraft between 1944 and 1946. All were retired in 1949.[43] - SFR Yugoslav Air Force - received 213 aircraft in Il-2M3 and UIl-2 versions and used them until 1954.[42] Used by: - 421st Assault Aviation Regiment (1944–1948) - 554th Assault Aviation Regiment (1945–1948) - 422nd Assault Aviation Regiment (1944–1948) - 423rd Assault Aviation Regiment (1944–1948) - 3rd Training Aviation Regiment (1945–1948) - 81st Assault Aviation Regiment (1948–1953) - 96th Assault Aviation Regiment (1948–1954) - 107th Assault Aviation Regiment (1948–1953) - 111th Assault Aviation Regiment (1948–1952) - 185th Mixed Aviation Regiment (1949–1952) Specifications (Il-2M3)[edit] Data from[citation needed] General characteristics - Crew: Two, pilot and rear gunner - Length: 11.6 m (38 ft 1 in) - Wingspan: 14.6 m (47 ft 11 in) - Height: 4.2 m (13 ft 9 in) - Wing area: 38.5 m² (414 ft²) - Empty weight: 4,360 kg (9,612 lb) - Loaded weight: 6,160 kg (13,580 lb) - Max. takeoff weight: 6,380 kg (14,065 lb) - Powerplant: 1 × Mikulin AM-38F liquid-cooled V-12, 1,285 kW (1,720 hp) Performance - Maximum speed: 414 km/h (257 mph) - Range: 720 km (450 mi) - Service ceiling: 5,500 m (18,045 ft) - Rate of climb: 10.4 m/s (2,050 ft/min) - Wing loading: 160 kg/m² (31.3 lb/ft²) - Power/mass: 0.21 kW/kg (0.13 hp/lb) Armament - 2 × fixed forward-firing 23 mm caliber VYa-23 cannons, 150 rounds per gun - 2 × fixed forward-firing 7.62 mm ShKAS machine guns, 750 rounds per gun - 1 × manually aimed 12.7 mm Berezin UBT machine gun in rear cockpit, 300 rounds - Up to 600 kg (1,320 lb) of bombs and/ 8 × RS-82 rockets 4 × RS-132 rockets See also[edit] - Related development - Aircraft of comparable role, configuration and era - Related lists References[edit] Notes[edit] - ^ Michulec 1999, pp. 27–28. - ^ Michulec 1999, p. 27. - ^ a b Gunston 1995, p. 106. - ^ Hardesty 1982, p. 170. - ^ Alexander Ludeke, Weapons of World War II, Paragon Books Ltd., 2012, p.251 - ^ a b c Gunston 1995, p. 104. - ^ Green and Swanborough 1980, p. 2. - ^ a b Green and Swanborough 1980, p. 3. - ^ Шиpokopaд A.Б. (2001) ИcTopия aBиaциoHHoro BoopyжeHия XapBecT (Shirokorad A.B. (2001) Istorya aviatsionnogo vooruzhenia Harvest. ISBN 985-433-695-6) (History of aircraft armament), pages 110-112 - ^ EBreHий KpaBчeHko, Бopиc ПpибылoB, "K rpaHaToMëTy TayбиHa", KAЛAШHИKOB. OPyЖИE, БOEПPИПACЫ, CHAPЯЖEHИE 12/2011, p. 90 - ^ Hardesty 1982, p. 170. - ^ Austerslått, Tor Willy. "Ilyushin Il-2." break-left.org, 2003. Retrieved: 27 March 2010. - ^ Goebel, Greg. "Ilyushin Il-2." www.vectorsite.net, June 2006. Retrieved: 27 March 2010. - ^ Gordon, Komissarov and Komissarov 2004, p. 38. - ^ Bergstrom 2007, p. 26. Cites document "TsAMO f. 319, op.4799d.25." Russian Central Military Archive at Podolsk. - ^ a b Liss 1966 - ^ a b c Gordon 2008, p. 296. - ^ a b c Biaudet, Bob. Ohiampujat: Ilmatorjuntamiesten kokemuksia jatkosodan ratkaisutaisteluista (Anti-aircraft Men's Experiences in The Continuation War). Helsinki: WSOY, 2002. - ^ "Interview: Ilmari Juutlainen." tarrif.net. Retrieved: 12 October 2010. - ^ a b c Rastrenin 2008 - ^ Source German wiki: Im Landserjargon auch als "Eiserner Gustav" bekannt - ^ Michulec 1999, p. 3. - ^ a b c d Gordon 2008, p. 293. - ^ Green and Swanborough 1980, p. 10. - ^ Bergström 2008, p. 132. - ^ a b Sakaida 2003, p. 20. - ^ "Drachenko." soviet-awards.com. Retrieved: 13 October 2010. - ^ (Armenian) Anon. «Ստեփանյան, Նելսոն Գևորգի» (Stepanyan, Nelson Gevorgi). Armenian Soviet Encyclopedia. Yerevan: Armenian Academy of Sciences, 1985, vol. - ^ Green and Swanborough 1980, p. 76. - ^ Morisov, Miroslav. "Toпи иx Bcex" ИcTopия ABиaции, No. 4, Part 1, 2000. Retrieved: 18 September 2011. - ^ "The Flying Heritage Collection adds another vintage warbird." FHC website. Retrieved: 30 October 2011. - ^ a b "Amazing Il-2 Shturmovik restoration flies in Russia." Aeroplane, December 2011, pp. 6–7. - ^ "Ilyushin IL-2M3 Shturmovik." Flying Heritage Collection. Retrieved: 7 July 2012. - ^ "Ilyushin Il-2 Flies Again." Experimental Aircraft Association. Retrieved: 7 July 2012. - ^ a b Michulec 1999, p. 29. - ^ a b Michulec 1999, p. 28. Bibliography[edit] - Bergström, Christer. Bagration to Berlin: The final Air Battle in the East 1944–45. Hersham UK, Classic Publications, 2008. - Bergström, Christer. Barbarossa: The Air Battle: July–December 1941. London: Chevron/Ian Allen, 2007. - Crosby, Francis. The Complete Guide to Fighters and Bombers of WWII. London: Anness Publishing Ltd: Hermes House, 2006. - Donald, Donald and Jon Lake, eds. Encyclopedia of World Military Aircraft. London: AIRtime Publishing, 1996. - Glantz, David M. and Jonathan M. House. The Battle of Kursk. London: Ian Allan Publishing Ltd, Surrey, UK, 1999. - Glantz, David M. and Harold S. Orenstein. The Battle for Kursk 1943: The Soviet General Staff Study. London: Frank Cass, 1999. - Gordon, Yefim, Dmitry Komissarov and Sergei Komissarov. OKB Ilyushin: A History of the Design Bureau and its Aircraft. Hinckley, Leicestershire, UK: Midland Publishing, 2004. - Gordon, Yefim and Sergey Kommissarov. Ilyushin IL-2 and IL-10 Shturmovik. Wiltshire: Crowood Press, 2004. - Gordon, Yefim. Soviet Airpower in World War II. Hinckley UK: Midland / Ian Allen Publishing, 2008. - Green, William and Gordon Swanborough. "The Annals of Ilyusha: Ilyushin's Proliferous Shturmovik". Air Enthusiast, Issue Twelve, April–July 1980, pp. 1–10, 71—77. Bromley, Kent, UK: Pilot Press. - Gunston, Bill. The Osprey Encyclopedia of Russian Aircraft 1875–1995. London: Osprey, 1995. - Hardesty, Von. Red Phoenix: The Rise of Soviet Air Power, 1941–1945. Washington, D.C.: Smithsonian Books, 1982. - Jentz, T. L. Panzer Truppen, The Complete Guide to the Creation and Combat Deployment of Germany’s Tank Force: 1943-1945. Atglen, Pennsylvania: Schiffer Military History, 1996. - Krivosheev, G.F. Soviet Casualties and Combat Losses in the Twentieth Century. London: Greenhill Books, 1997. - Liss, Witold. Ilyushin Il-2 (Aircraft in Profile number 88). Leatherhead, Surrey, UK: Profile Publications Ltd., 1968. No ISBN. Reprinted in 1971 and 1982. - Michulec, Robert. Monografie Lotnicze #22 (in Polish). Gdańsk: AJ-Press, 1999. - Ovčáčík, Michal and Karel Susa. Ilyushin Il-2 Shturmovik: Il-2 Type 3, Il-2 Type 3M,Il-2KR, UIl-2. Prague, Czech Republic: 4+ Publications, 2006. - ШaBpoB, B.Б. ИcTopия koHcTpykций caMoлeToB B CCCP 1938-1950 rr. (in Russisn) Moscow: MaшиHocTpoeHиe, 1994. (Shavrov, V.B. Istoriia konstruktskii samoletov v SSSR, 1938-1950 gg. translation: History of Aircraft design in USSR: 1938-1950. Moscow: Mashinostroenie Publishing House, 1994. - Rastrenin, Oleg. IL-2 Sturmovik Guards Units of World War 2 (Osprey Combat Aircraft, no 71). Oxford, UK: Osprey Publishing, 2008. - Sakaida, Henry. Heroines of the Soviet Union: 1941–45. Oxford, UK: Osprey Publishing, 2003. - Shores, Christopher. Ground Attack Aircraft of World War II. London: Macdonald and Jane's, 1977. - Stapfer, Hans-Heiri. Il-2 Stormovik in Action (Aircraft number 155). Carrollton, TX: Squadron/Signal Publications, Inc., 1995. External links[edit] - 1942 Flight Manual - Il-2 Airplane with AM-38 Engine (in English) - How to fly Il-2. Training Film by the Red Army Air Force Research Institute, 1943. English subtitles - 25 shots of Il-2 memorial (Novorossyisk, Russia) - Interview with Il-2 pilot Yuri Khukhrikov - First public flight of the Flying Heritage Collection's Il-2, with P-47 Thunderbolt chase plane