http___simple.wikipedia.org_wiki_Johann_Wolfgang_von_Goethe_4.xml
1.1 2.1 2.2 3.1 3.2 3.3 4.1 5.1 6.1 6.2 6.3 6.4 6.5 7.1 7.2 7.3 7.4 7.5 7.6 7.7 7.8 8.1 9.1 9.2 9.3 9.4 9.5 10.1 10.2 10.3 10.4 10.5 10.6 11.1 11.2 12.1 12.2 12.3 12.4 12.5 13.1 14.1 14.2 14.3 14.4 15.1 15.2 15.3 16.1 17.1 17.2 17.3 17.4 17.5 17.6 18.1 18.2 18.3 18.4 18.5 18.6 18.7 19.1 19.2 20.1 21.1 21.2 21.3 21.4 21.5 22.1 22.2 22.3 22.4 23.1 23.2 23.3 24.1 24.2 24.3 24.4 24.5 24.6 25.1 25.2 26.1 26.2 26.3 26.4 27.1 27.2 27.3 27.4 27.5 27.6 28.1 28.2 28.3 29.1 29.2 30.1 31.1 31.2 31.3 31.4 32.1 32.2 32.3 33.1 33.2 33.3 34.1 35.1 36.1 37.1 37.2 37.3 38.1 39.1 40.1 40.2 40.3 41.1 42.1 43.1 44.1 45.1 46.1 47.1 48.1 49.1 50.1 51.1 52.1 54.1 55.1 56.1 57.1 58.1 59.1 60.1 61.1 62.1 63.1 64.1 65.1 66.1 67.1 68.1 69.1 70.1 71.1 72.1 73.1 74.1 75.1 76.1 77.1 78.1 79.1 80.1 81.1 82.1 83.1 84.1 85.1 86.1 87.1 88.1 89.1 90.1 91.1 92.1 93.1 94.1 95.1 96.1 97.1 98.1 99.1 100.1 101.1 102.1 103.1 104.1 105.1 106.1 107.1 108.1 109.1 110.1 111.1 111.2 111.3 112.1 113.1 114.1 115.1 116.1 117.1 118.1 119.1 120.1 121.1 122.1 123.1 124.1 125.1 126.1 127.1 128.1 129.1 130.1 130.2 131.1 132.1 133.1 134.1 135.1 136.1 137.1 138.1 139.1 140.1 141.1 142.1 143.1 144.1 145.1 146.1 147.1 148.1
Йохан Волфганг фон Гьоте Йохан Волфганг фон Гьоте (на немски: Johann Wolfgang von Goethe, * 28 август 1749 г. във Франкфурт на Майн, † 22 март 1832 във Ваймар), благородник от 1782 г., е немски писател, поет, драматург, хуманист, учен, философ и политик. В продължение на десет години той е държавен министър във Ваймар. Гьоте е една от основните фигури на немската литература и европейския неокласицизъм и романтизъм в края на XVIII и началото на XIX век. Автор на Фауст и Теория на цветовете, той вдъхновява Чарлз Дарвин със своите антропологични изследвания и интереса си към еволюцията. Влиянието на Гьоте се разпростира в цяла Европа и през следващото столетие произведенията му оказват значително въздействие върху музиката, драматургията и поезията на континента. Съдържание Биография[редактиране | edit source] Йохан Волфганг Гьоте е роден на 28 август 1749 г. във Франкфурт на Майн, тогава част от Свещената римска империя. Баща му Йохан Гаспар Гьоте (1710–1782) е юрисконсулт с титла имперски съветник. Той не упражнява професията си, а живее от доходите на своето богатство, което по-късно също дава възможност на син му да живее без финансови затруднения. Майката на Гьоте, Катарина Елизабет Гьоте, по баща Текстор (1731–1808), произлиза от заможна и знатна фамилия от Франкфурт; нейният баща е юридидически чиновник (Scultetus) с най-високия ранг в града. След Йохан Волфганг се раждат още пет други деца, от които оцелява само с 15 месеца по-малката му сестра Корнелия (1750-1777), с която братът е в много близки отношения. Йохан Волфганг посещава обществено училище. След това заедно със сестра си е обучаван от своя баща и от домашни учители. Баща му лично се грижи за началното образование на сина си, обучавайки го по музика, живопис и чужди езици: френски, английски, италиански, латински, гръцки, също естествени науки, религия и рисуване. Освен това Йохан Волфганг учи да свири на чело, яздене, фехтовка и танци. За Коледа 1753 г. той получава от баба си подарък куклен театър. Необходимите за тази сцена театрални пиеси той научавал наизуст и заедно с приятелите си давал представления. Малкият Гьоте показва талант за литературна фантазия като малък, като измислял приказки. В дома на Гьоте се четяло много; баща му имал библиотека от около 2000 тома. През Седемгодишната война един френски офицер е на квартира в къщата на родителите му от 1759 до 1761 г. и Гьоте за пръв път се запознава с френската драматургична литература. Гьоте, по желание на баща си, през есента 1765 г. започва да следва право в университета в Лайпциг (1765-1768), където преживява първото си любовно разочарование с Ана Катарина Шьонкопф, занаятчийска дъщеря. Те се разделят след две години. Юридическите науки не му допадат особено и той предпочита да посещава редовно театър, да взима уроци по рисуване, прави и първи поетически опити. Стиховете, които пише в Лайпциг (книгата Анете (1767)) с 19 стихотворения, са в духа на модерната тогава галантна поезия в стил рококо. През 1769 г. той издава първата си стихосбирка под заглавието Нови песни. През юли 1768 г. Гьоте се разболява (вероятно от туберколоза). Така и не успява да завърши следването си и през август се завръща болен в родния си град. След двегодишно лечение от меланхолия и опити за самоубийство (от тях се освобождава едва чрез романа си Страданията на младия Вертер) Гьоте продължава през април 1770 г. юридическото си следване в университет Щрасбург (днес Страсбург), където отново се влюбва трагично във Фридерике Брион и се сближава с писателите от литературното направление Бурни устреми. Под влияние на свои приятели медици посещава лекции по медицина и естествени науки. Запознава се с Йохан Готфид Хердер и възприема неговия възглед за поезията, че тя е не привилегия за избраници, а плод на народния дух. През лятото 1771 г. Гьоте предава своята юридическа дисертация De legislatoribus, която не е приета заради изречение против църквата [1], което днес не е запазено. Гьоте получава на 6 август 1771 г. научната степен лиценциат и се връща във Франкфурт, където отваря малка адвокатска кантора, която от липса на интерес напуска след четири години и отива в град Вецлар като практикант в съда. Там преживява мъчителна любов с Шарлоте Буф, годеницата на юриста Йохан Христиан Кестнер, и пак се завръща в родния Франкфурт, където става адвокат, но посвещава времето си главно на литературата. Отново се влюбва и дори се сгодява на Великден 1775 г. за красивата франкфуртска банкерска дъщеря Ана Елизабет Шьонеман. Той заминава за няколко месеца на пътуване през Швейцария по покана на братята графовете Христиан и Фридрих Леополд цу Щолберг-Щолберг. През октомври годежът е разтрогнат и Гьоте много страда от раздялата. Бурни устреми[редактиране | edit source] Идеите на движението Бурни устреми оказват голямо влияние върху ранното творчество на Гьоте. Основни теми в него са силната личност, геният, висшият човек. Сред най-известните му произведения от този период са одата Прометей (1774), първоначалният вариант на Фауст - Прафауст (1773), първата немска историческа драма Гьоц фон Берлихинген с желязната ръка (създадена през 1771 г. и публикувана през 1773 г.) и сантименталният роман Страданията на младия Вертер (1774). Ранното творчество на Гьоте вдъхновява следващото поколение немски поети романтици - Новалис, Хайне, Николаус Ленау и др. Славата на Йохан Волфганг фон Гьоте като поет се разнася бързо из Германия и Европа. В дома му се стичат множество почитатели, сред които е и 18-годишният престолонаследник на херцогство Саксония-Ваймар-Айзенах Карл Аугуст. Веднага щом наследява престола, той кани Гьоте да живее във Ваймар. Ваймар[редактиране | edit source] През ноември 1775 г. Гьоте пристига във Ваймар, столицата на херцогство Саксония-Вайимар-Айзенах. Поетът постъпва на служба към княжеския двор и там се увлича по красивата, но студена придворна дама баронеса Шарлоте фон Щайн. Гьоте получава званието действителен таен съветник и място в Държавния съвет, а после е назначен за първи министър и получава благородническа титла (1782). Ентусиазирано се заема с организирането на културния живот на Ваймар. Привлича да работят там Йохан Готфид Хердер и Фридрих Шилер, с когото го свързва тясно приятелство и то трае повече от десетилетие, като оказва плодотворно въздействие и върху двамата. През този период Гьоте пише някои от най-хубавите си балади - Рибарят, Горски цар, Певецът, но като цяло огромната натовареност не му позволява пълноценни творчески занимания. Някои го определят като „затихваща знаменитост“. Вероятно самият той се е чувствал неудовлетворен, тъй като през септември 1786 г. тайно напуска Ваймар и за две години се установява в Италия. Той информира само херцога и своя слуга Филип Зайдел и пътува под псевдоним. Тайното му заминаване без определена цел е част от стратегията да напусне всичките си служби, но да му се плаща.[2] След междинни престои във Верона, Виченца и Венеция Гьоте пристига през ноември в Рим. Там той остава, с четиримесечен престой в Неапол и Сицилия, до края на април 1788 г. След междинен престой между другото в Сиена, Флоренция, Парма и Милано той се завръща два месеца по-късно във Ваймар. В Рим Гьоте живее при немския художник Вилхелм Тишбайн и общува с другите членове на колонията на немските художници в Рим, между тях Анжелика Кауфман, Филип Хакерт, Фридрих Бури и швейцареца Йохан Хайнрих Майер, който по-късно го последва до Ваймар и там между другото става негов съветник по изкуството. Той е приятел също и с писателя Карл Филип Мориц. Античност[редактиране | edit source] Съприкосновението с хармоничната антична култура оказва огромно положително влияние върху Гьоте. Особено е възхитен от Рафаело и архитекта Андреа Паладио. Под ръководството на приятелите си той започва усърдно да рисува; около 850 рисунки на Гьоте от престоя му в Италия са запазени. Той се занимава и с ботаника. Приятелите му в Италия не знаели неговата истинска самоличност. Гьоте се завръща в Германия помъдрял и успокоен, изпълнен с нови творчески планове. Ориентиран изцяло към принципите на класицизма, търси възможности за тяхното утвърждаване в съвременното немско изкуство. Така се заражда програмата на „Ваймарския класицизъм“, от която е вдъхновено и късното Гьотево творчество — изящните Римски елегии [3] (1788-1790), посветени на простата цветарка Кристиане Вулпиус, за която след осем години поетът се жени. В този период възникват епичната поема Херман и Доротея (1798); драматургичните творби, които той е започнал по-рано, но едва тогава преосмисля и публикува - Ифигения в Таврида (1787), Егмонт (1788), Торквато Тасо (1790); образецът на новия образователен роман Вилхелм Майстер - години на учение (1796) и Вилхелм Майстер - години на странстване (1807/1821), мемоарно-автобиографичната книга Поезия и истина (1811-1814) и още много други. Няколко седмици след завръщането си от Италия Гьоте прави през 1788 г. 23-годишната Христиане Вулпиус своя любовница и по-късно своя съпруга. През декември 1789 г. се ражда синът Аугуст; четирите последвали деца живеят само няколко дена. Още през късното лято 1790 г. по време на пътуване до Силезия Гьоте прави предложение за женитба на 21-годишната Хенриете фон Лютвиц. След своето завръщане в Германия Гьоте се отказва от повечето си служби. Запазва само мястото си в Consilium и така съхранява политическото си влияние. Ръководи училището по рисуване и контролата на държавното строителство. От 1791 до 1817 г. ръководи Ваймарския дворцов театър. Гьоте е също съветник на принадлежащия към херцогството университет Йена и настоява за разширяването на природнонаучния факултет. Застъпва се за номинирането за професори между другото на Йохан Готлиб Фихте, Георг Хегел, Фридрих Шелинг и Фридрих Шилер. През годините след своето пътуване в Италия Гьоте се занимава преди всичко с природни изследвания. През 1790 г. издава своето произведение „Versuch die Metamorphose der Pflanzen zu erklären“, освен това започва изследванията си към учението на цветовете. През лятото 1794 г. Фридрих Шилер, който е с десет години по-млад и е професор по история в близкия Йена (от края на 1799 г. във Ваймар), го помолва за сътрудничество в заплануваното от него списание за култура и изкуство Die Horen. Гьоте се съгласява, двамата се сближават и създават епохалното литературно-историческо направление „Ваймарски класицизъм“. Със смъртта на Шилер през 1805 г. свършва важният период на „Ваймарския класицизъм“. През 1809 г. Гьоте започва да пише своята автобиография. Той започва да учи арабски и персийски и да чете Корана и стиховете на персийския поет Хафез. Негов секретар е Фридрих Вилхелм Ример (от 1805 г. възпитател на сина му). Във Ваймер идва Бетина фон Арним и със спомените си от разказите на неговата майка му помага да напише Aus meinem Leben. Dichtung und Wahrheit. През 1814 г. Гьоте, вече на 65 години, се влюбва в Мариане фон Вилемер (Мариане Юнг), с която се запознава във Франкфурт и тя става негова муза и партньорка в писане на поезия. Той издава през 1819 г. стихосбирката „Западно-източен диван“ в 12 тома. През 1816 г. след дълго боледуване умира Христиане, съпругата на Гьоте. През 1817 г. той предава ръководството на дворцовия театър и за него започва да се грижи снаха му Отилие фон Гьоте. Световна слава[редактиране | edit source] Бляскавата епоха на своята литературна дейност Гьоте завършва с най-великата творба на живота си - трагедията Фауст. Тя го въздига като безспорен първомайстор в интелектуалния живот на Германия. Цяла Европа с уважение произнася името на поета. Дори Наполеон през 1806 г., след като завладява град Ваймар, цял час с увлечение разговаря с Гьоте и го награждава с Кръста на Почетния легион. До сетния си миг Гьоте живее във Ваймар — там извършва и своите изследвания в областта на естествените науки, донесли му допълнителна слава. При своите пътувания вече възрастният поет преживява редица любовни увлечения (Вилхелмине Херцлиб, Мариане фон Вилемер), а през 1821 г. в курорта Мариенбад се запознава със седемнайсетгодишната Улрике фон Левецо и не след дълго — вече седемдесет и четири годишен — ѝ прави предложение за женитба. Отказът дълбоко го наранява и в резултат възниква поемата Трилогия на страстта (1827), в която е включена прочутата Мариенбадска елегия (1823). Поетът умира на 22 март 1832 г. вероятно от сърдечен инфаркт. Неговите последни думи са: „Повече светлина!“ („Mehr Licht!“), според домашния му лекар Карл Фогел, който обаче в този момент не бил в стаята. На 26 март Гьоте е погребан във ваймарската княжеска гробница. Родната къща на Гьоте във Франкфурт на Майн и неговата градинска къща във Ваймар, в която са създадени множество произведенията му, днес се числят към световното културно наследство ня ЮНЕСКО. Академичното издание на Гьотевите произведения, осъществено по поръчка на великата херцогиня Софи фон Заксен в периода 1887-1920 г., се състои от 143 тома. Признание[редактиране | edit source] Литературното творчество на Гьоте съчетава чистотата и елегантността на стила с богато художествено въображение и с дълбоки философски идеи. Неговият живот е смятан за образец на най-хармонично развитие. Името на поета още приживе достига до всички цивилизовани кътчета на земята, а възгледът му за възникването на световна литература намира в наши дни пълно потвърждение. В чест на поета литературни награди "Гьоте" учредяват през 1927 г. родният му град Франкфурт на Майн, през 1949 г. столицата на ГДР град Берлин, а през 1949 г. и ханзейският град Хамбург. Жените в живота на Гьоте[редактиране | edit source] Йохан Волфганг фон Гьоте е оставил име не само на проникновен творец и значителен учен, но и на велик жизнелюбец и страстен почитател на "вечната женственост". От юношеската си любов към "Кетхен" (по-голяма с три години) до старческото увлечение по Улрике (по-млада с петдесет и пет години) Гьоте е търсил в Жената упование и подтик за съзидание. Откривал е в Нея божествеността на Природата, очарованието на Красотата и даровете на Любовта, намирал е духовно Преображение и творческо Себепостигане. Бързаш ли да ме оставиш? А тъй близко бе за миг! Посред облаци се бавиш, Где е милият светлик? Виждаш, сълзите потичат: Блясваш с лъч като звезда! Казваш ми, че ме обичат, Но далеч е още Тя. Хайде, прекоси небето В орбита от чистота! Нищо че боли сърцето, Преблажена е нощта. Библиография[редактиране | edit source] Стихотворения, песни и балади - Geistesgruß, 1774 – (Духовен поздрав) - In allen guten Stunden, 1775 – (В добрите часове) (масонска песен) - An den Mond, 1777 – (Към месеца) - Wandrers Nachtlied, 1780 – (Нощна песен на странника) - Der Erlkönig, 1782 – „Горски цар“ – балада - Xenien, 1796 – (Ксении) (стихотворение, заедно с Фридрих Шилер) - Der Zauberlehrling, 1797 - (Чиракът магесник) - Die erste Walpurgisnacht, 1799 – (Първа Валпургиева нощ) (Балада, по музика на Феликс Менделсон Бартолди кантата за солист, хор и оркестър ) - Vom Sänger hat man viel erzählt, 1815 – (Разказвали са за певеца) (масонско стихотворение) - Wenn die Liebste zum Erwidern, 1816 – (Когато милата отвръща) (масонско стихотворение) - West-östlicher Divan, 1819 – (Западно-източен Диван – стихотворения) Стихотворен епос - Reineke Fuchs, 1794 – (Райнеке Фукс) - Hermann und Dorothea, 1798 – (Херман и Доротея) Драми - Die Laune des Verliebten, 1768 – (Капризите на влюбените) - Die Mitschuldigen, 1769 – (Съвиновните) - Götz von Berlichingen mit der eisernen Hand, 1773 – (Гьоц фон Берлихинген с желязната ръка) - Prometheus, 1774 – (Прометей) - Neueröffnetes moralisch-politisches Puppenspiel, 1774 – - Ein Fastnachtsspiel vom Pater Brey, 1774 – - Jahrmarktsfest zu Plundersweilern, 1774 – (Панаирно празненство в Плундерсвайлерн) - Götter, Helden und Wieland, 1774 – (Богове, герои и Виланд) - Clavigo, 1774 – (Клавиго) - Egmont, 1775 – (Егмонт) - Erwin und Elmire, 1775 – (Ервин и Елмире) - Die Geschwister, 1776 – - Stella, 1776 – (Стела) - Der Triumph der Empfindsamkeit, 1777 – - Iphigenie auf Tauris, 1779 – (Ифигения в Таврида) - Torquato Tasso, 1780 – (Торквато Тасо) - Der Groß-Cophta, 1792 – - Der Bürgergeneral, 1793 – - Faust I, 1808 – (Фауст — първа част) - Die natürliche Tochter, 1804 – (Незаконната дъщеря) - Pandora, 1817 – (Пандора) - Faust II, 1833 – (Фауст — втора част) Романи и Новели - Die Leiden des jungen Werthers, 1774 - (Страданията на младия Вертер) - Wilhelm Meisters theatralische Sendung, от 1776, публикуван през 1911 - (Театралното послание на Вилхелм Майстер) - Unterhaltungen deutscher Ausgewanderten, 1795 – (Разговори на немски изселници) - Wilhelm Meisters Lehrjahre, 1795/96 – (Вилхелм Майстер - години на учение) - Novelle, от 1797 – (Новела) - Wilhelm Meisters Wanderjahre, 1807, публикуван през 1921 – (Вилхелм Майстер - години на странстване) - Die Wahlverwandtschaften 1809 – (Сродства по избор) Преводи - Das Leben des Benvenuto Cellini, 1797 – (Животът на Бенвенуто Челини) - Mahomet der Prophet, 1802 – (Пророк Мохамед) Записки и афоризми - Maximen und Reflexionen, 1833 – (Максими, размисли, фрагменти – публикувани посмъртно) Природонаучни произведения - Über den Zwischenkiefer der Menschen und der Tiere, 1786 – - Beiträge zur Optik, 1791/92 – (Оптика – научна студия, 2 тома) - Zur Farbenlehre, 1810 – (Теория на цветовете – научна студия) Автобиографична проза - Aus meinem Leben. Dichtung und Wahrheit, 1811–33 - (Поезия и истина. Из моя живот – автобиография в 4 тома), - Italienische Reise, 1816/17 – (Пътешествие в Италия) - Kampagne in Frankreich, 1822 – (Кампанията във Франция – репортаж) Други - Römische Elegien, 1788–90 – (Римски елегии) - Venezianische Epigramme, 1790 – (Венециански епиграми) - Die guten Weiber, 1817 – (Добрите жени) - Was wir bringen, 1802 – (Какво носим) Бележки[редактиране | edit source] - ↑ Dieter Borchmeyer, Schnellkurs Goethe, S. 28. - ↑ Roberto Zapperi, Das Inkognito – Goethes ganz andere Existenz in Rom, S. 8ff. - ↑ Из "Римски елегии" в превод на Венцеслав Константинов - ↑ „На изгряващия месец“ от Гьоте, в превод на Венцеслав Константинов Източници[редактиране | edit source] - Тази статия съдържа материал, използван с разрешение. Външни препратки[редактиране | edit source] - Поезия от Гьоте, в превод на Венцеслав Константинов - Венцеслав Константинов - „Гьоте и ние“, в-к "Литературен фронт", София, бр. 35, 1974 - Венцеслав Константинов - „В началото бе делото...“, в-к "Народна култура", София, 2 март 1982 - Венцеслав Константинов - „Гьоте през погледа на Томас Стърнз Елиът“, В: „Писатели за творчеството“, изд. ЛИК, София, 2007 (LiterNet) - ((de)) Bio-Bibliografie 1 - ((de)) Bio-Bibliografie 2 - ((de)) Projekt Gutenberg-DE - ((de)) Werke bei Zeno.org - ((de)) zgedichte.de - ((de)) Bibliotheca Augustana - ((de)) Gedichte berühmter Schriftsteller - ((de)) Bücherquelle - ((de)) Textlog - ((de)) Literaturnetz - ((de)) Die Deutsche Gedichtebibliothek - ((de)) Freiburger Anthologie - ((de)) Deutsche Dichter - ((de)) Sternenfall - ((de)) Liebeslyrik deutscher Dichter - ((de)) Die LYRIKwelt - ((de)) Linksammlung der Universitätsbibliothek der Freien Universität Berlin - ((en)) Филми по произведения на Йохан Волфганг Гьоте
1.1 2.1 2.2 2.3 2.4 2.5 2.6 2.7 3.1 4.1 5.1 5.2 5.3 5.4 5.5 5.6 5.7 5.8 5.9 5.10 5.11 6.1 6.2 6.3 6.4 6.5 7.1 7.2 7.3 7.4 7.5 7.6 7.7 7.8 8.1 8.2 8.3 8.4 8.5 8.6 9.1 9.2 9.3 9.4 9.5 9.6 10.1 10.2 10.3 11.1 12.1 12.2 12.3 12.4 12.5 12.6 12.7 12.8 12.9 13.1 13.2 13.3 14.1 14.2 14.3 14.4 14.5 15.1 15.2 15.3 15.4 15.5 15.6 16.1 16.2 16.3 16.4 16.5 17.1 18.1 18.2 18.3 18.4 18.5 18.6 18.7 18.8 18.9 18.10 18.11 19.1 19.2 19.3 19.4 19.5 19.6 20.1 20.2 20.3 21.1 21.2 21.3 21.4 22.1 22.2 22.3 23.1 24.1 25.1 26.1 27.1 28.1 29.1 30.1 31.1 31.2 32.1 33.1 33.2 34.1 35.1 36.1 37.1 38.1
Johann Wolfgang von Goethe Johann Wolfgang von Goethe (August 28, 1749 – March 22, 1832) was a German writer, poet, novelist, and playwright. He also worked as an actor, administrator, scientist, geologist, botanist and philosopher. He influenced many 19th century writers and thinkers. His contributions to science include his work in botany and his Theory of Colours. Famous lines from his books are often quoted, and some of his phrases have become part of the German language. His poems were set to music by composers like Schubert, Schumann, Brahms, Wolf, and Strauss. Most of his scientific work now seems old-fashioned. Contents Early life[change | change source] Goethe was born in Frankfurt am Main, Germany. His father was well-educated and very strict. His mother was only eighteen when he was born. When Goethe was a young boy, he began to write stories and plays for his friends. In his youth, he learned Greek, Latin and French. He studied law in Leipzig from 1765 to 1768. He also wrote some letters that are seen as beautiful, and that showed his promise as a writer. He continued his studies in Strasbourg from 1770 to 1771. He joined other young men who wanted to change the way that Germans were writing. He thought that people like Johann Christoph Gottsched were too strict about writing poetry. Instead of the ideas of the Enlightenment, he wanted poets to be creative and make their own rules. One man who had many new ideas was a poet named Johann Gottfried von Herder. Herder liked the plays of Shakespeare (which he had learned in German) as well as folk poetry. These ideas were exciting for Goethe, and he helped Herder to collect folk poetry. Both men believed that poetry should always come from the heart, and that it should be based on the poet’s experiences instead of on an old-fashioned idea of what a good poem should be. Some of Goethe's best known poems were written during this time, like Heidenröslein, Der König in Thule, and Erlkönig. Goethe fell in love with several women during his lifetime. During the early period of his life, he was in love with a girl named Friederike Brion, the daughter of a pastor. Several of his poems are inspired by her. He felt extremely sad when they split up. The feeling of desertion by a lover is found in a lot of Goethe’s works. They are all based on his own experience. His disappointment in love inspired him when writing about Werther in Die Leiden des jungen Werthers and Gretchen in his great play Faust. His poems also show his ideas about science and philosophy. Die Leiden des jungen Werthers (The Sufferings of Young Werther) is a book written in the form of letters. Werther is a young man who falls passionately in love with a girl called Lotte who is married to someone else. Werther kills himself in the end. The book was very successful all over Europe. People talked about “Werther fever.” Many young men who were disappointed in love copied Werther and killed themselves. Goethe’s most famous work is a very long play called Faust. He spent most of his life working at it. He was writing the first version of Faust at this time. Based on a legendary character, it tells of a man called Faust who is tired of studying and wants to have the greatest possible happiness. The devil (called Mephistopheles in the play) tells Faust he can help him to do this, but that in the end Faust must give him his soul and go with him to hell. Faust uses magic in the hope that it will tell him everything about life. Along with writing, Goethe was developing a career in law. In 1772, he spent four months in Wetzlar at the Imperial Law Courts. Here he made new friends, including a young girl who was already engaged to someone else. Middle Period: Arrival in Weimar until death of Schiller (1775-1805)[change | change source] Goethe had been well-educated and was good at organizing and getting on with important people. For eleven years he worked at the court of Weimar for a young Duke called Karl August. He became a member and later the president of the Duke’s cabinet. He had to organize road-building projects, and look after parks and buildings. He studied geology, mineralogy, botany and anatomy. He fell in love with a woman called Charlotte von Stein who was married and had several children. He wrote love letters to her, and she inspired him to write many poems. At this time he felt that a man’s task in life was to be useful. The heroes of his books at this time were often ordinary people instead of geniuses. After a time he realized that all his work on governmental duties were not giving him time for his writing, so he went to Italy for 18 months. He loved the landscape and made lots of sketches, and he read the ancient poets and books on the history of art. He wrote a play in rhyme called Iphigenie auf Tauris which combines the beauty of Classicism with great poetry. When he returned from Italy he settled once more in Weimar. He visited Italy a second time. He became great friends with the famous poet and playwright Friedrich Schiller. The two men talked about many of their ideas and helped one another by offering criticism of their works. He wrote short works such as Hermann und Dorothea which is about life in a small German town at the time of the French Revolution. Two works of the greatest importance works occupied him at this time. One is the novel Wilhelm Meisters Lehrjahre. This is an example of what is called in German a “Bildungsroman” which means something like “Education novel”. It means a novel which shows a person growing up and developing his character and learning about the world. This book was a very important influence on the 19th century Romantic novel and on all German autobiographical novels ever since. Goethe spent many years working on this book. The second work of enormous importance was his play Faust. He made changes to the original version, putting all the small bits together into one great play. Schiller gave him advice while he was writing it. Faust enters into a pact with the devil, Mephistopheles who promises him all his soul can wish for: fine living, gold, women and honour. He signs the pact with his blood. Later life (1805-1832)[change | change source] Napoleon was fighting wars all over Europe at this time. Germany, which was still made up of lots of small countries, was an enemy of France. Goethe always thought of Napoleon as a hero. His ideas about politics were still based on 18th century ideas. He hated war and so he did not take part in politics but concentrated on science and literature. He wrote a book called Die Wahlverwandtschaften (Elective Affinities) which is about a divorce problem. Some of his scientific ideas are used in the story as he talks about the way that two chemical compounds can break up and form new unions. He compares this to the people in his story. His poems in Westöstlicher Divan are some of his greatest. He uses ideas from Persia and other Eastern countries together with ideas from the West. It has a lot of parables about human life. Many interesting things that Goethe said were written down in a book by his friend Eckermann, who published them in a book called Conversations with Goethe. Goethe also wrote about his own life in his autobiography which he called Dichtung und Wahrheit (Poetry and Truth). The book tells us about his youth up to the time of his arrival in Weimar. It is in four parts. The fourth part was published after his death. He chose the title to show that he was telling us the truth about his life, but that he had changed the order of some events to make it into a poetic book. Goethe wrote a sequel (a part which follows on) to Wilhelm Meister called Wilhelm Meisters Wanderjahre (The Years of Wilhelm Meister’s Wanderings). It consists of several sections which are like separate stories. They tell us about Wilhelm Meister’s relationship with society and how he has to change his ways to fit in with other people. Goethe’s Faust had made him the greatest person in European literature. At the end of his life he finished a second part of Faust. It is quite hard to read, and is more of a long poem than a dramatic play. It talks of his ideas about allegory, science and philosophy. Goethe died in Weimar on March 22, 1832. He had started as a great Classical writer of the 18th century and finished as a young Romantic of the 19th century. No one else had such a big influence on art and literature of that time. His most important works[change | change source] - Götz von Berlichingen mit der eisernen Hand, 1774 - Prometheus, 1774 - Die Leiden des jungen Werthers, 1774 - Iphigenie auf Tauris, 1779 - Torquato Tasso, 1780 - 1790 - Römische Elegien, 1788-90 - Venezianische Epigramme, 1790 - Faust. Ein Fragment, 1790 - Wilhelm Meisters Lehrjahre, 1795/96 - Faust. Eine Tragödie, 1808 - Theory of colours, 1810 - West-östlicher Divan, 1819 - Faust II, 1833 Other websites[change | change source] - Works by Johann Wolfgang Goethe at Zeno.org (German)