http___simple.wikipedia.org_wiki_Isabella_of_France_1.xml
1.1 2.1 3.1 4.1 5.1 5.2 5.3 6.1 6.2 6.3 6.4 7.1 8.1 8.2 8.3 8.4 8.5 8.6 9.1 10.1 11.1 12.1 13.1 13.2 13.3 13.4 13.5 14.1 14.2 14.3 14.4 14.5 14.6 14.7 14.8 14.9 14.10 14.11 15.1 15.2 15.3 15.4 15.5 15.6 15.7 15.8 15.9 16.1 16.2 16.3 16.4 16.5 16.6 17.1 18.1 18.2 19.1 19.2 19.3 19.4 19.5 19.6 20.1 21.1 21.2 22.1 23.1 24.1 24.2 24.3 24.4 25.1 25.2 25.3 25.4 26.1 27.1 27.2 27.3 28.1 28.2 29.1 29.2 30.1 30.2 31.1 31.2 32.1
Изабела Френска Изабел Френска, наричана Изабела Красивата и Изабела Вълчицата (ок. 1295 – 22 август 1358), е френска принцеса и кралица на Англия, съпруга на крал Едуард II. Съдържание Френска принцеса[редактиране | редактиране на кода] Изабел е родена около 1295 г. в Париж, Франция. Тя е дъщеря на френския крал Филип IV Хубави и Жана Наварска. Неин кръстник е Жак дьо Моле, великият магистър на ордена на Тамплиерите, изгорен на кладата по заповед на баща ѝ през 1314 г. Още като бебе Изабел е обещана за съпруга на принца на Уелс, Едуард, чрез което баща ѝ търсел решение на някои териториални спорове с Англия - главно за земи в Гаскония, Анжу, Нормандия и Аквитания. Лично папа Бонифаций VII оказва натиск бракът да бъде сключен не по-късно от 1298 г., но това не става поради споровете, които се развихрят около клаузите на брачния договор. На няколко пъти крал Едуард I решавал да разстрогне годежа на сина си и френската принцеса. Едва след смъртта на стария крал през 1307 бракът между Изабел и Едуард II станал напълно възможен. Кралица на Англия[редактиране | редактиране на кода] На 25 януари 1308 г., в Булон сюр Мер, Изабел е омъжена за крал Едуард II Плантагенет. По това време Изабел е на около дванадесет години и се отличава с голяма красота. Същото се отнасяло и за съпруга ѝ, който бил висок и атлетичен. Въпреки красотата на своята съпруга, Едуард не ѝ оказва подобаващо внимание, тъй като кралят открито показвал предпочитанията си към мъжкия пол. Той дори преотстъпил зестрата на съпругата си на един от своите фаворити — Пиърс Гейвстън. Въпреки това Изабел ражда на Едуард II четири деца: - Едуард, бъдещият крал Едуард III, роден 1312 г. - Джон, роден 1316 г. - Елинор, родена 1318 г. - Джоан Плантагенет, родена 1321 г. През 1314 г. заедно със съпруга си Изабел посещава френския двор и разкрива изневерите на снахите си Маргьорит Бургундска и Бланш Бургундска. Скандалът става публично достояние и срещу кралските снахи започва съдебен процес, който ги признава за виновни. Двете са осъдени и затворени в нормандския Шато Гаяр. През същата 1314 г. Изабел придружава съпруга си и при неговата несполучлива кампания в Шотландия. Отвратена от непристойното поведение на съпруга си, който открито ѝ изневерява с мъже, Изабел извършва първото си предателство. След победата над барон Ланкастър, единствената военна и политическа победа на Едуард II по време на царуването му, кралят възстановява привилегиите на любовника си Хю Диспенсър и ограничава правата на Парламента. В този момент бременна с последното им дете Изабел настоява Диспенсър да бъде изгонен от кралството. Неочаквано Едуард II изпълнява желанието на жена си, вероятно заради деликатното ѝ състояние. Но още в края на същата година връща фаворита си в кралския двор. Това окончателно отдалечава Изабел от съпруга ѝ и я подтиква да помогне на уелския благородник Роджър Мортимър да избяга от Лондонската Кула, където е затворен заради участието си в заговора срешу Едуард II. Събитията се влошават за английския монарх, когато през 1324 г. започва война с Франция за феодалните имения на Плантагенетите в Гаскония и Гийена. Губейки на бойното поле, кралят изпраща през пролетта на 1325 г. Изабел при брат ѝ, френския крал Шарл IV, за да уреди мирния договор. Във Франция обаче кралицата отново се среща с Мортимър. Обединени от общата омраза към Едуард II, двамата стават любовници. Според клаузите на сключения мирен договор между Англия и Франция Едуард II трябва да даде васална клетва на френския крал. Не желаейки да се унижава, английският крал изпраща в Париж сина си Уелския принц. Когато научава за връзката на Изабел и Мортимър, Едуард II настоява кралицата да му бъде предадена. Изабел отказва да се върне в Англия, докато Диспенсър не напусне кралския двор. Въпреки това, тъй като скандалът добива публичност и предвид факта, че само преди 12 години тя е обвинила снахите си в изневяра, Изабел се решава да напусне заедно с Мортимър френския двор през лятото на 1326 г. и да замине при графа на Ено, който е женен за нейна първа братовчедка. Графът обещава да им помогне с кораби и наемници, в замяна на което поискал Уелският принц да се ожени за дъщеря му, Филипа. На 21 септември 1326 г. Изабел и Мортимър акостират на английския бряг заедно с наемниците си. Научавайки за това, Едуард II обявява голяма награда за главите им, но вече е прекалено късно — английският крал е изоставен и не успява да събере армия за защита. Събрали сподвижници по пътя си, Изабел и Мортимър влизат безпрепятствено в Лондон. Диспенсър е арестуван и екзекутиран по особено жесток начин, докато Едуард II е осъден и принуден да абдикира в полза на сина си - Едуард III. Заедно с любовника си Роджър Мортимър Изабел управлява като регентка на сина си до 1330 г., когато младият крал, подкрепен от бароните си, им отнема властта. Независимо от молбите на майка си, Едуард III осъжда Мортимър на смърт по обвинения в държавна измяна, както и за жестокото убийство на Едуард II, станало по заповед на Мортимър. Изабел е заточена в замъка Рисинг в Норфолк, където живее до смъртта си на 22 август 1358 г. Погребана е във францисканската църква в Нюгейт, според легендата заедно със сърцето на Едуард II. Изабела в изкуството[редактиране | редактиране на кода] Изабела Френска е популярен образ в изкуството, в което често тя присъства като фаталната жена. Кралица Изабела е централен образ в пиесата на Кристофър Мърлоу, Едуард II. Във филма Смело сърце, режисиран от Мел Гибсън, ролята на Изабела се изпълнява от френската актриса Софи Марсо. В Смело сърце Изабела има романтична връзка с шотландския герой Уилям Уолъс, който е представен като истинския баща на сина ѝ. Тази история е пълна художествена измислица. Няма никакви исторически доказателства, че Изабела и Уолъс някога са се срещали. Уилям Уолъс е екзекутиран през 1305 г. преди Изабела дори да е била омъжена за Едуард II. Когато Уолъс умира, Изабела Френска е била на 10 години, а децата ѝ се раждат много години след смъртта на Уолъс. Изабела Френска е главна героиня на много исторически новели: "Изабела Красивата" от Маргарет Барнс, "Блудната кралица" от Хилда Люис, "Изабела Вълчицата" от Мурийн Питърс, "Кралицата и Мортимър" от Бренда Хънимън, "Чашата на провидението" от Пол Дохърти, "Безрасъдството на краля" от Елинор Бърфърт, "Кралицата на сенките" от Едит Фелбърт, "Вълчицата от Франция" от известния френски новелист Морис Дрюон. Съзаклятническата кралица Церсей Ланистър от Игра на тронове напомня Изабела.[1] Изабела и нейното семейство, описани в историческата поредица романи на Морис Дрюон, особено вдъхновяват Джордж Р. Мартин, авторът на Песен за огън и лед.[2] Произход[редактиране | редактиране на кода] Бележки[редактиране | редактиране на кода] - ↑ Holland, Tom. 'Game of Thrones is more brutally realistic than most historical novels'. // London, The Guardian, March 24, 2013. Посетен на March 24, 2013. - ↑ Milne, Ben. Game of Thrones: The cult French novel that inspired George RR Martin. // BBC News Magazine, April 4, 2014. Посетен на April 6, 2014. Библиография[редактиране | редактиране на кода] - Blackley, F.D. Isabella of France, Queen of England 1308-1358, and the Late Medieval Cult of the Dead. (Canadian Journal of History) - Doherty, P.C. Isabella and the Strange Death of Edward II, 2003 - McKisack, May. The Fourteenth Century 1307-1399, 1959. - Woods, Charles T. Queens, Queans and Kingship, appears in Joan of Arc and Richard III: Sex, Saints and Government in the Middle Ages, 1988. - Weir, Alison. Queen Isabella:Treachery, Adultery, and Murder in Medieval England, Balantine Books, 2005. Външни връзки[редактиране | редактиране на кода]
1.1 2.1 2.2 2.3 2.4 3.1 4.1 4.2 4.3 4.4 5.1 6.1 6.2 6.3 7.1 7.2 7.3 7.4 7.5 7.6 7.7 7.8 7.9 7.10 7.11 7.12 7.13 8.1 9.1 9.2 9.3 9.4 9.5 9.6 9.7 10.1 11.1 11.2 11.3 11.4 12.1 13.1 13.2 13.3 14.1 14.2 14.3 15.1 16.1 17.1 18.1 18.2 19.1 20.1 21.1 22.1 23.1 24.1 25.1 26.1 27.1 28.1 29.1 30.1
Isabella of France Isabella of France (1295 – 22 August 1358) was the Queen consort of England as the wife of Edward II of England. She was also Regent of England for her son Edward III of England during his minority. Until 1325 she was a traditional queen consort. After that time she had one of the worst reputations of any English queen. Early life[change | change source] She was the daughter of Philip IV of France and Joan I of Navarre.[1] As the daughter of two monarchs she was destined to be a queen. While France and England had a common culture, political relations between them were tense. To ease this situation Pope Boniface VIII arranged two marriages. This double-alliance was between Edward I of England and Marguerite of France and also the infant Edward II marrying Isabel.[1] In 1299 the marriage between Edward I and Marguerite took place.[2] The marriage between Edward II and Isabella would wait until she was old enough.[1] They were married in 1308 at Boulogne-sur-Mer in France.[3] Young queen[change | change source] At age 12 the young bride was already considered a great beauty.[4] Since his father's death a year earlier, the 24 year old Edward II was now king. But he showed very little interest in Isabella. His first act as king was to recall the exiled Piers Gaveston.[5] One chronicler wrote "He had home his greatest love."[5] Whatever their relationship was exactly, Edward II regarded Gaveston with great affection.[6] From the beginning of his marriage to Isabella their relationship was not good.[6] Edward had no romantic interest in Isabella.[4] Isabella soon found her husband was not giving her any money.[7] She wrote to her father telling him she was living in poverty.[7] King Philip quickly wrote back demanding Edward provide for his wife and any children they might have. Edward stalled by giving excuses. Meanwhile Isabella discovered that Piers Gaveston had been given many of the jewels her father had given her as part of her dowry.[7] Isabella was furious. Her uncles warned Edward they would not attend their coronation unless he got rid of Gaveston. But Edward's barons had already made the same threats. Edward promised he would take care of everything when the parliament met in March.[7] When Gaveston was put in charge of the coronation, one thing after another went wrong. At the banquet table honoring the king and queen, Gaveston sat next to the king instead of Isabella.[8] He even displayed his Coat of arms next to the king's instead of Isabella's. The barons and Isabella's kinsmen were angry over these insults to their new queen.[8] But it wasn't until 1311 that the barons drew up a list of ordinances the king had to follow.[3] The first was to get rid of Piers Gaveston.[3] But before 1312 Gaveston came back to England. That same year Isabella was pregnant with their first child.[9] To escape the barons, Edward and Gaveston fled north taking Isabella with them. They left her unprotected at York while Edward and Gaveston escaped on a ship. But the barons were not upset with Isabella.[9] Gaveston was captured and murdered in the summer of 1312.[3] This didn't end Isabella's troubles as Edward found a new favorite in Hugh le Despenser.[3] In November their first child was born, the future Edward III of England. But Despenser hated Isabella more than Gaveston. By 1321 she was virtually a prisoner.[10] By 1324 Edward had given all her lands to Despenser.[10] Sent to France[change | change source] In 1325 Edward convinced Isabella to go to France. Her brother Charles IV of France was now king. Edward wanted her to negotiate for him over Gascony.[10] This was Isabella's chance for freedom. She even convinced her husband to send their son Edward (III) to join her.[10] Edward soon realized his mistake and demanded she and his son return.[10] Isabella ignored his demands and remained in France. The anger she must have felt over the years of mistreatment in England finally gave her a chance to rebel against her husband.[11] She had their son, the future king of England with her and Edward could do nothing. At this time she was joined by Roger Mortimer an English exile. Another who came to her aid was Edmund of Woodstock, 1st Earl of Kent, Edward II's half-brother.[11] A number of Englishmen in France joined her cause.[12] Many were upset with Edward II and the Despensers. Hainaut[change | change source] But Isabella was short of funds. She and her followers went north to Hainaut to find more support. In turn for their support, she negotiated a marriage for her son Edward to Philippa of Hainaut. She also gave up any claims she had to the French crown.[10] She now had an army from Hainaut with many Englishmen backing her.[10] While living in Hainaut, she and Roger Mortimer had become lovers.[13] Return to England[change | change source] In 1326 Isabella and her army landed at Suffolk. Neither Edward or the Despensers could mount an army against her.[10] Edward II was captured and lost his throne. His son Edward III was made king in his place, with his mother as regent. In 1321 when she was denied access to the Leeds Castle, she made her escort try to force their way in through the gate, and after they failed, she made 13 of her escort hang immediately. [14]She had 4 children and at least 3 miscarriages. When she later died she was buried in her wedding dress.[15] References[change | change source] - ↑ 1.0 1.1 1.2 Elizabeth Norton, She Wolves: The Notorious Queens of England (Stroud, Gloucestershire: History Press, 2009), p. 127 - ↑ Michael Prestwich, EdwardI (New Haven: Yale University Press, 1997), p. 129 - ↑ 3.0 3.1 3.2 3.3 3.4 Fourteenth Century England VIII, ed. J. S. Hamilton (Woodbridge: The Boydell Press, 2014), p. 21 - ↑ 4.0 4.1 H. Eugene Lehman, Lives of England's Reigning and Consort Queens (Bloomington, IN: AuthorHouse, 2011), p. 138 - ↑ 5.0 5.1 Alison Weir, Queen Isabella: Treachery, Adultery, and Murder in Medieval England (New York: Ballantine Books, 2005), p. 20 - ↑ 6.0 6.1 Roy Martin Haines, King Edward II: His Life, His Reign, and Its Aftermath, 1284-1330 (Montreal, Quebec; London: McGill-Queens University Press 2003), p. 43 - ↑ 7.0 7.1 7.2 7.3 Alison Weir, Queen Isabella: Treachery, Adultery, and Murder in Medieval England (New York: Ballantine Books, 2005), p. 28–29 - ↑ 8.0 8.1 Alison Weir, Queen Isabella: Treachery, Adultery, and Murder in Medieval England (New York: Ballantine Books, 2005), p. 35 - ↑ 9.0 9.1 Elizabeth Norton, She Wolves: The Notorious Queens of England (Stroud, Gloucestershire: History Press, 2009), pp. 129–130 - ↑ 10.0 10.1 10.2 10.3 10.4 10.5 10.6 10.7 Cathy Hartley, Historical Dictionary of British Women (London; New York: Europa Publications, 2003), p. 239 - ↑ 11.0 11.1 Elizabeth Norton, She Wolves: The Notorious Queens of England (Stroud, Gloucestershire: History Press, 2009), p. 135 - ↑ Alison Weir, Queen Isabella: Treachery, Adultery, and Murder in Medieval England (New York: Ballantine Books, 2005), p. 184 - ↑ H. Eugene Lehman, Lives of England's Reigning and Consort Queens (Bloomington, IN: AuthorHouse, 2011), p. 141 - ↑ Edward II marries Isabella of France: January 25th, 1308 History Today January 2008 Biography in Context 2/27/13 - ↑ World History: Ancient and Medieval (ABC-Clio)