http___en.m.wikipedia.org_wiki_Independence_of_Brazil.xml
1.1 2.1 2.2 3.1 3.2 4.1 4.2 4.3 4.4 5.1 5.2 5.3 6.1 6.2 6.3 6.4 6.5 6.6 6.7 6.8 6.9 6.10 7.1 7.2 7.3 8.1 8.2 8.3 9.1 10.1 11.1 12.1 13.1 14.1 15.1 16.1 17.1 17.2 17.3 17.4 18.1 19.1 20.1 20.2 21.1 22.1 23.1 24.1 25.1 26.1 27.1 27.2 28.1 29.1 29.2 29.3 30.1 31.1 32.1 33.1 34.1 35.1 35.2 35.3 36.1 37.1 38.1 38.2 39.1 40.1 41.1 42.1 43.1 44.1 45.1 46.1 46.2 46.3 47.1 48.1 49.1 50.1 51.1 51.2 52.1 52.2 53.1 54.1 54.2 55.1 56.1 57.1 58.1 59.1 60.1 61.1 62.1 63.1 64.1 65.1 66.1 67.1 68.1 69.1 70.1 71.1 72.1 73.1 74.1 75.1 77.1 78.1 79.1 80.1 81.1 82.1 82.2 85.1 86.1 87.1 89.1 90.1 91.1 92.1 93.1 94.1 95.1 96.1 98.1 99.1 100.1 101.1 102.1 103.1 103.2 104.1 105.1 108.1 110.1 111.1 112.1 113.1 115.1 116.1 117.1 118.1 119.1 122.1 123.1 124.1 126.1 127.1 128.1 130.1 131.1 132.1 133.1 134.1 135.1 136.1 137.1 138.1 140.1 141.1 142.1 143.1 144.1 146.1 148.1 149.1 150.1 156.1 157.1
История на Бразилия Историята на Бразилия е обект на изучаване от историята, като се фокусира върху развитието ѝ и социалната организация на територията на Бразилия; обхващайки условно периода от пристигането на португалците до днес. Въпреки това, статията съдържа и информация за предисторията на Бразилия, т.е. периода, за който няма писмени сведения за дейностите, осъществявани от коренното население в Бразилия. Първият европеец стъпил на земята, позната днес като Бразилия е испанецът Висенте Янйес Пинсон на 16 януари 1500.[1][2] Въпреки това, днес Бразилия се смята за официално открита на 22 април 1500 от португалския губернатор Педру Алвареш Кабрал, който командвайки флота, пътуващ за Индия, акостирал край южния бряг на Баия, конкретно в град Порту Сегуру (в превод - „Сигурно Пристанище“),[3] по-точно в района на Червената корона,[4] където бива проведена първата меса (католическа литургия) в Бразилия.[5] От 1530 г. Португалската корона въвежда колонизационна политика, първоначално с наследствени капитании, след това с централно управление, основано през 1548. В края на седемнадесети век се откриват богати залежи от злато в настоящите щати Минас Жерайс,[6] Гояс и Мату Гросу, което е било от решаващо значение за уреждане на вътрешните работи на Бразилия. През 1789 г., когато Португалската корона обявява началото на т.нар. Дерама (Derrama) – нов начин за събиране на предполагаеми просрочени данъци от народа, във Вила Рика (днес Ору Прету) избухва Минаското въстание. Бунтът не успява и през 1792 г. един от неговите водачи, Тирадентис бива обесен.[7] В началото на деветнадесети век, с трансфера на португалското кралско семейство в Бразилия, бягащо от войските на Наполеон Бонапарт, регента Жуау VI отваря пристанищата на страната, позволява работата на заводите и бива основана Централната банка на Бразилия. По този начин страната става „Обединено кралство Португалия, Бразилия и Алгарве“ и Жуау VI, бива коронясан. Скоро след това той се завръща в Португалия, оставяйки най-големият си син, Педру I, като законен владетел на страната. На 7 септември 1822 г., Дом Педру обявява независимост и управлява до 1831 г., когато е наследен от сина си, Дом Педру II, който тогава е бил пет годишен.[8] През 1840, вече на 14 години дом Педру II е обявен за пълнолетен и коронясан за император през следващата година. В края на първото десетилетие на Втората империя, режимът се стабилизирал. Въстанията в провинциите биват обуздани и последното голямо въстание, Прайейра (Praieira), е потушено през 1849. През същата година императорът премахва търговията с роби. Постепенно европейските работници имигранти ги заменят като работна сила.[9] В геополитически контекст, Бразилия се съюзява с Аржентина и Уругвай, и води война срещу Парагвай. В края на конфликта, почти две трети от населението на Парагвай е убито. Участието на негри и метиси в бразилската армия в Парагвайската война дава голям тласък на аболиционисткото движение и на упадъка на монархията. Малко след това, през 1888 г., принцеса Изабел, дъщеря на Дом Педру II, подписва т. нар. Златен закон, по силата на който се премахва робството. С този акт, оставяйки бившите робовладелци без обезщетения, бразилската империя губи последните си поддръжници.[6] На 15 ноември 1889 г., е провъзгласена републиката от маршал Мануел Деодору да Фонсека и се дава началото на републиканския период, познат като „Старата република“, до 1930 г. когато идва на власт Жетулиу Варгас. От тогава, Бразилия навлиза в период на индустриализация и участва във Втората световна война, на страната на САЩ; 20 години след края на войната, под ръководството на ген. Кастелу Бранку е извършен военен преврат, бидейки назначен за президент. Военният режим, под предлог за борба с подривна дейност и корупцията, ограничава основни конституционни права, медиите биват подложени на преследване и цензура, премахва политическите партии и създава система на двупартийност. След края на военното управление, федерални депутати и сенатори, през 1988 г., провеждат национално учредително събрание, което обнародва новата Конституция, която разширява правата на физическите лица. По този начин в страната е възстановена демокрацията,[6][10] постига важен икономически напредък[11] и все повече и по-активно участва на международната сцена. [редактиране] Периодизация на историята на Бразилия Историята на Бразилия може условно да бъде разделена на 4 основни периода: - Предистория на Бразилия (преди 1500) - Колониална Бразилия (от 1500 до 1815) - Бразилска империя (от 1822 до 1889) - Република (от 1889) [редактиране] Преколониален период, Португалска колонизация и териториално разширение При пристигането на португалците през 1500 г. се смята, че сегашната територия на Бразилия (източния бряг на Южна Америка) е била обитавана[12] от 2 милиона туземци, от север на юг.[13] Местното индианско население е било разделено на големи нации, съставени от няколко етнически групи, по-важните от които са: тупи-гуарани (tupi-guarani), макро-же (macro-jê) и арауак (aruaque). Първите са били разделени на гуарани (guaranis), тупиникини (tupiniquins) и тупинамба (tupinambá), сред много други. Индианците тупи са се простирали между днешните щати Риу Гранди ду Сул и Риу Гранди ду Норти.[14] Според Луис да Камара Каскудо,[15] тези индианци са били „първите местни жители, които са имали пряк контакт с колонизаторите“. Земята сега известна като Бразилия е заявена от Португалия през април 1500 г., с пристигането на португалския флот под командването на Педру Кабрал.[16] Португалецът се натъкнал на жители от каменната епоха разделени на няколко племена, мнозинството от които споделяли едно и също езиково семейство, тупи-гуарани, и които воювали помежду си.[17] Колонизацията започва през 1534, когато португалският крал Жуау III разделя територията на дванадесет наследствени капитании,[18][19] но скоро този режим започва да става проблематичен и през 1549 г. кралят назначава един генерал-губернатор за управление на цялата колония.[19][20] Португалците асимилират някои от местните племена,[21] докато други са заробени или избити в дълги войни или от европейски болести, за които те не са имали имунитет.[22][23] В средата на 16 век, захарта, добивана от захарната тръстика, става най-важният износен продукт на Бразилия[17][24] и за да се справят с нарастващото търсене в международен план,[22][25] португалците започват да докарват роби от Африка, главно от Ангола.[26][27] Чрез войни срещу французите, португалците бавно разширяват своята територия на югоизток, завладявайки Рио де Жанейро през 1567, а на северозапад, Сау Луис, през 1615.[28] По същото време пращат военни експедиции до Амазонията и завладяват британски и холандски крепости, в които установяват свои селища и укрепления.[29] В 1680 достигат до южна Бразилия и основават Колония дел Сакраменто на брега на Риу да Прата, в местността позната тогава като Източният Бряг (днешен Уругвай).[30] В края на седемнадесети век износа на захар започва да намалява,[31] но откриването на злато от изследователи в региона, по-късно наречен Минас Жерайс около 1693, и следващите десетилетия в сегашните Мато Гросо и Гояс, спасяват колонията от неизбежен икономически колапс.[32] От цяла Бразилия, както и от Португалия, хиляди имигранти идват на работа в мините.[33] Същевременно испанците се опитват да предотвратят разрастването на територията на португалците, която им принадлежала в съответствие с Договора от Тордесиляс от 1494 г., и успяват да си възвърнат Източния Бряг в 1777. Все пак, това постижение е напразно, тъй като Договорът от Сан Илдефонсо, подписан същата година, потвърждава португалския суверенитет над цялата земя, произлизащ от тяхното териториално разширение, очертавайки в основни линии днешните бразилски граници.[34] В 1808 г., португалското кралско семейство, бягащо от войските на френския император Наполеон Бонапарт, се заселва в град Рио де Жанейро, като по този начин градът става седалище на Португалската империя.[35] В 1815 португалският крал Жуау VI, тогава регент в името на болната си майка, превръща Бразилия от колония в Обединено суверенно кралство с Португалия.[35] В 1809, португалците нахлуват във Френска Гвиана (върната на Франция през 1817)[36] и през 1816, в Източния Бряг, по-късно преименуван на Цисплатин (днешен Уругвай).[37] [редактиране] Независимост и империя Жуау VI се връща в Европа на 26 април 1821 г., оставяйки най-големия си син Педру де Алкантара като регент, да управлява Бразилия.[38] Португалското правителство се опитало отново да превърне Бразилия в колония, лишавайки я от достигнатите постижения от 1808 г.[39] Бразилците отказали да отстъпят и Педру застанал на тяхна страна, обявявайки независимостта на страната от Португалия на 7 септември 1822 г.[40] На 12 октомври, Педру е обявен за първия император на Бразилия и коронован като Педру I на 1 декември с.г.[41] По това време почти всички бразилци са били на страната на монархията и републиканците се радвали на сравнително малка подкрепа.[42][43] Последвалата Война за независимост на Бразилия се разпространява в почти всички региони, с битки на север, североизток и юг.[44] Последните португалски войски се предават на 8 март 1824 г.[45] и независимостта е призната от Португалия на 29 август 1825.[46] Първата бразилска конституция е приета на 25 март 1824 г., след ратифицирането ѝ от общинските съвети в цялата страна.[47][48][49][50] Педру I абдикира на 7 април 1831 и отива в Европа, за да възвърне короната на дъщеря си, оставяйки пет годишен син и наследник, бъдещия Педру II.[51] Тъй като новият император не е могъл да упражни конституционното си право до достигането на пълнолетие, е създаден регентски съвет.[52] Спорове между политическите фракции обаче довеждат до бунтове и едно нестабилно, почти анархическо регентство.[53] Бунтовническите групировки не се надигнали в бунт срещу монархията,[54][55] въпреки че някои от тях обявили отделянето на провинциите като независими републики, но само докато Педру II е бил непълнолетен.[56] Поради това, Педру II е преждевременно обявен за император и „в Бразилия настъпил половин век на вътрешен мир и бърз материален прогрес“.[57] Бразилия печели три международни войни по време на 59 годишното управление на Педру II – (Платинската война, Войната на Тройния съюз и Уругвайската война)[58] и става свидетел на утвърждаването на представителната демокрация, дължаща се най-вече на реализацията на последователни избори и отпадането на ограниченията върху печата.[59] Робството се премахва след бавен, но постоянен процес, започнал с прекратяването на международния трафик на роби в 1850[60] и завършва с окончателното му премахване през 1888 г.[61] След обявяването на независимостта на Бразилия, робското население е в постоянен спад: през 1823, 29% от населението е съставено от роби, докато през 1887 е едва 5 %.[62] Когато монархията е свалена на 15 ноември 1889 г.,[63] преобладавало всеобщо нежелание сред населението за смяната на формата на управление в Бразилия[64] и от друга страна, Педру II по това време е бил много популярен сред поданиците си.[65][66] Въпреки това, „той е основният, може би единственият отговорен за собственото си сваляне“.[67] След смъртта на двамата си сина, Педру II смята, че „имперският режим е предопределен да приключи с него“.[68] Той почти не полага грижи за съдбата на режима,[69][70] и не прави нищо, нито позволява някой друг да направи нещо за предотвратяване на последвалия военен преврат. Той бива оглавен от маршал Деодору да Фонсека – бъдещия първи президент на страната, с подкрепата на бивши робовладелци, които негодували от премахването на робството.[71][72][73] [редактиране] Старата Република и Ерата Варгас Началото на републиканското правителство е повече от една военна диктатура. Армията доминира правителството, както в тогавашната столица — Рио де Жанейро, така и в отделните щати. Свободата на пресата е премахната и изборите се контролират от правителството.[63] В 1894 г., цивилните републиканци идват на власт, давайки начало на „продължителна гражданска война, финансова катастрофа и некомпетентност на правителството“.[74] През 1902, новите управници започват възвръщането към политиките, провеждани по времето на империята, обещавайки мир и ред в страната и възстановяване на международния престиж на Бразилия.[74] Страната също има успех при подписването на няколко международни договора, разширявайки (напр. с покупката на щата Акре) и гарантирайки бразилските граници.[75] През 1920 страната е опустошена от различни въстания, подкладени от млади офицери.[76][77] Десет години по-късно, режимът е отслабен и деморализиран, което позволява на победения кандидат за президент Жетулиу Варгас да дойде на власт чрез преврат и да поеме управлението.[78] Варгас е трябвало да го поеме временно, но вместо това той затваря конгреса, премахва конституцията, управлява с извънредни правомощия и заменя губернаторите на отделните щати с верни нему поддръжници.[79][80] През 1935 комунистите се разбунтуват навред из страната и правят неуспешен опит за завземане на властта.[81] Комунистическата заплаха служи на Варгас като претекст, за да направи повторен преврат две години по-късно и Бразилия става цялостна диктатура.[82][83] Потушаването на опозицията е брутално, с повече от 20 000 арестувани; създадени са концентрационни лагери за политическите затворници в отдалечени райони на страната; мъченията, репресиите и цензурата на медиите стават широко разпространена практика от страна на правителствените агенти.[84][85] Бразилия остава неутрална по време на първите години от Втората световна война, докато правителството не обявява война на силите от оста през 1942.[86] Варгас праща германски, италиански и японски имигранти в концентрационни лагери,[87] а през 1944 изпраща войски на бойното поле в Италия.[88][89] С победата на съюзниците през 1945 г. и с края на нацистко-фашиските режими в Европа, положението на Варгас става неудържимо и той бързо е свален чрез военен преврат.[90] Демокрацията е възстановена и генерал Еурику Гаспар Дутра е избран за президент, встъпвайки в длъжност през 1946 г.[91] Варгас се връща на власт през 1951, този път демократично избран, обаче вече неспособен да управлява в демокрация или да се занимава с активна опозиция, извършвайки самоубийство през 1954 г.[92][93] [редактиране] Военен режим и съвременна ера Няколко кратки временни правителства последвали едно подир друго след самоубийството на Варгас.[94] Жуселину Кубичек става президент през 1956 и взима една помирителна позиция по отношение на политическата опозиция, която му позволява да управлява без големи кризи.[95] Икономиката и индустриалният сектор нарастват значително,[96] но най-голямото му постижение е изграждането на новата столица – Бразилия, открита през 1960 г.[97] Неговият наследник, Жаниу Куадрус подава оставка в 1961, по-малко от година след встъпването му в длъжност.[98] Тогава управлението е поето от неговия вицепрезидент – Жуау Гуларт, който обаче се среща със силна политическа опозиция[99] и е свален от военен преврат през 1964 г., довел до последвалия военен режим.[100] Новият режим имал за цел да бъде преходен,[102] но постепенно се затваря в себе си и се превръща в пълна диктатура с обнародването на Институционалния акт № 5 през 1968 г.[103] Потушаването на противниците на диктатурата, включително и на градската гериля (guerrilha urbana),[104] става с твърда ръка, но не с жестокостта на други страни от Латинска Америка.[105] Поради извънредния икономически растеж, известен като „Бразилското икономическо чудо“, режимът достига най-високото си ниво на популярност в годините на репресиите.[106] Генерал Ернесту Гайзел встъпва в длъжност през 1974 и започва проекта си за редемократизация чрез процес, който според него ще бъде „бавен, постепенен и сигурен“.[107][108] Той слага край на военната индисциплина, която тегне върху страната още от 1889 г.,[109] както и на изтезанията на политическите затворници, на цензурата на пресата[110] и накрая, на самата диктатура, след изтичането на срока на действие на Институционалния акт № 5 през 1978 г.[103] Гайзел назначава за свой приемник ген. Жуау Фигейреду, на комуто възлага задачата за завършване на прехода към пълна демокрация.[111] Военнете напускат окончателно властта през 1985, когато Жузе Сарней става президент,[112] но до края на мандата си, той става изключително непопулярен заради икономическата криза и необичайно високата и неуправляема инфлация.[113] Новоизбраното правителство през 1989 г., докарва на власт почти непознатия тогава Фернанду Колор, който по-късно е свален от конгреса през 1992. Колор е наследен от своя вицепрезидент, Итамар Франку за назначаване на Фернанду Енрики Кардозу като финансов министър.[114] Кардозу създава успешния „Плану реал“[бел. 1], което дава стабилност на бразилската икономика.[115] Фернанду Кардозу е избран за президент през 1994 и повторно през 1998.[116] Мирния преход на властта между него и наследника му – Лула да Силва (избран през 2002 и преизбран през 2006) показа, че Бразилия най-накрая е постигнала така желаната, дългосрочна политическа стабилност.[101] [редактиране] Бележки - ↑ Името на текущата бразилска парична единица произхожда от предишната, съществувала до 1942 г. На португалски се нарича „Реал“, в превод, „истински“. [редактиране] Източници - ↑ Geo Brasil Granito do Cabo de Santo Agostinho, Pernambuco, Brasil - ↑ Direito 2 Projeto pode mudar data do descobrimento do Brasil - ↑ Portal do Governo Brasileiro História - Século XV/XVI. - ↑ Coroa Vermelha - Santa Cruz Cabrália BA - ↑ A primeira missa no Brasil - ↑ а б в Encarta Brazil - ↑ AQUINO, Rubim Santos Leão de; BELLO, Marco Antônio Bueno; DOMINGUES, Gilson Magalhães. Um sonho de liberdade: a conjuração de Minas. São Paulo: Editora Moderna, 1998. 176p. il. - ↑ BESOUCHET, Lidia, Pedro II e o século XIX, Nova Fronteira, 1979 - ↑ UOL Vestibular Café atrai imigrante europeu para o Brasil - ↑ UOL Vestibular Democracia volta com a campanha das 'Diretas já' - ↑ Brazil Country Brief World Bank - ↑ Mercosul Educacional. A Pré-História do Brasil registrada. - ↑ Maria Stella Ferreira-Levy, "O papel da migração internacional na evolução da população brasileira (1872 a 1972), Revista de Saúde Pública Volume 8, suplemento. Tabela 2, p. 74. - ↑ Mundo Estranho Какви индианци преобладавали по Бразилското крайбрежие по време на Откриването? - ↑ CASCUDO, Luís da Câmara. Речник на бразилския фолклор, том II, стр. 865 - ↑ Boxer, p. 98. - ↑ а б Boxer, p. 100. - ↑ Boxer, pp. 100–101. - ↑ а б Skidmore, p. 27. - ↑ Boxer, p. 101. - ↑ Boxer, p. 108 - ↑ а б Boxer, p. 102. - ↑ Skidmore, pp. 30, 32. - ↑ Skidmore, p. 36. - ↑ Skidmore, pp. 32–33. - ↑ Boxer, p. 110 - ↑ Skidmore, p. 34. - ↑ Bueno, pp. 80–81. - ↑ Факсимилета на няколко оригинални документа относно събитията в Бразилия през 17 век, които довеждат до инвазията от Холандската компания на Западните Индии, войната, примирието и тяхното оттегляне. - ↑ Bueno, p. 86. - ↑ Boxer, стр. 164. - ↑ Boxer с. 168, 170. - ↑ Boxer, стр. 169. - ↑ Boxer, стр. 207 - ↑ а б Boxer, p. 213. - ↑ Bueno, p. 145. - ↑ Lustosa, pp. 109-110 - ↑ Lustosa, pp. 117-119 - ↑ Lustosa, pp. 150-153 - ↑ Viana, p. 418 - ↑ Hendrik Kraay apud Lorenzo Aldé, Revista de História da Biblioteca Nacional, edição 50, ano 5 (Rio de Janeiro: SABIN, 2009), p. 20 - ↑ Sérgio Buarque de Holanda, O Brasil Monárquico: o processo de emancipação, 4ª ed. (São Paulo: Difusão Europeia do Livro, 1976), p. 403 - ↑ Lustosa, p. 208 - ↑ Vianna, p. 140 - ↑ José Murilo de Carvalho, A Monarquia brasileira (Rio de Janeiro: Ao Livro Técnico, 1993), p. 23 - ↑ Vainfas, p. 170 - ↑ Lyra (v.1), p. 17 - ↑ Carvalho 2007, p. 21 - ↑ Miriam Dohlnikoff, Pacto imperial: origens do federalismo no Brasil do século XIX (São Paulo: Globo, 2005), p. 206 - ↑ Carvalho (2007), p. 43 - ↑ Souza, p. 326 - ↑ Janotti, pp. 171–172 - ↑ Munro, p. 273 - ↑ Carvalho (2007), pp. 9, 222 - ↑ Lyra (v.1), p. 166 - ↑ Lyra (v.3), p. 62 - ↑ Vainfas, p. 18 - ↑ а б Munro, p. 280 - ↑ George Ermakoff, Rio de Janeiro – 1840–1900 – Uma crônica fotográfica (Rio de Janeiro: G. Ermakoff Casa Editorial, 2006), p. 189 - ↑ Schwarcz, p. 444 - ↑ Vainfas, p. 201 - ↑ Lyra (v.3), p. 126 - ↑ Ricardo Salles, Nostalgia Imperial (Rio de Janeiro: Topbooks, 1996), p. 194 – Въпреки това, реакцията на монархистите след падането на империята и последвалото изгнание на императорското семейство „не беше слаба, и още по-малко пък беше репресия“. - ↑ Lyra (v.3), p. 99 - ↑ Schwarcz, pp. 450, 457 - ↑ а б Barman (1999), p. 403 - ↑ Skidmore, p. 153 - ↑ Bueno, pp. 296–301 - ↑ Skidmore, p. 154 - ↑ Skidmore, pp. 155–156 - ↑ Bueno, pp. 328 and 331 - ↑ Skidmore, p. 162 - ↑ Bueno, p. 336 - ↑ Skidmore, p. 164 - ↑ Dietrich, Ana Maria in História Viva magazine, issue 67, year VI, 2009, p. 61 - ↑ Bueno, pp. 343–344 - ↑ Skidmore, p. 173 - ↑ Skidmore, pp. 182–183 - ↑ Bueno, pp. 346–347 - ↑ Skidmore, pp. 188–194 - ↑ Skidmore, p. 201 - ↑ Skidmore, pp. 202–203 - ↑ Skidmore, p. 204 - ↑ Skidmore, pp. 204–205 - ↑ Skidmore, pp. 209–210 - ↑ Skidmore, p. 210 - ↑ а б Fausto (2005), p. 502. - ↑ Gaspari, A Ditadura Envergonhada, pp. 141–142. - ↑ а б Gaspari, A Ditadura Envergonhada, p. 35. - ↑ Elio Gaspari, A ditadura escancarada (São Paulo: Companhia das Letras, 2002), p. 193. - ↑ Skidmore, p. 239 - ↑ Bueno, p. 379. - ↑ Gaspari, A Ditadura Envergonhada, pp. 34–35. - ↑ Gaspari, A Ditadura Envergonhada, pp. 35–36. - ↑ Bueno, p. 382. [редактиране] Външни препратки - ((pt)) Портал на бразилското правителство – История на страната
1.1 1.2 1.3 2.1 3.1 4.1 4.2 5.1 5.2 5.3 6.1 6.2 6.3 7.1 7.2 7.3 8.1 8.2 9.1 9.2 10.1 11.1 11.2 11.3 12.1 13.1 14.1 14.2 15.1 15.2 15.3 16.1 16.2 17.1 18.1 19.1 20.1 21.1 22.1 22.2 22.3 22.4 22.5 22.6 22.7 22.8 22.9 22.10 23.1 23.2 24.1 24.2 24.3 25.1 26.1 27.1 27.2 28.1 28.2 28.3 28.4 29.1 30.1 30.2 30.3 30.4 30.5 31.1 31.2 32.1 33.1 34.1 35.1 36.1 37.1 38.1 38.2 39.1 40.1 41.1 41.2 42.1 43.1 44.1 45.1 46.1 47.1 48.1 49.1 50.1 51.1 52.1 53.1 54.1 55.1 56.1 57.1 58.1 59.1 60.1 61.1 62.1 63.1 64.1 65.1 66.1 67.1 68.1 69.1 70.1 72.1 73.1 75.1 76.1 79.1 79.2 79.3 80.1 81.1 82.1 83.1 84.1 84.2 84.3 84.4 85.1 85.2 85.3 86.1 86.2 86.3 86.4 87.1 87.2 87.3 87.4 88.1 88.2 89.1 89.2 89.3 89.4 90.1 90.2 90.3 90.4 91.1 91.2 91.3 92.1 92.2 92.3 92.4 93.1 93.2 93.3 93.4 94.1 95.1
The Independence of Brazil comprised a series of political events that occurred in 1821–1824, most of which involved disputes between Brazil and Portugal regarding the call for independence presented by the Brazilian Empire. It is celebrated on September 7, the anniversary of the September 7, 1822 date regent Prince Dom Pedro declared Brazil's independence from Portugal. Formal recognition came with a treaty signed by Brazil and Portugal in Autumn 1825. BackgroundEdit Origin of BrazilEdit The land now called Brazil was claimed by Portugal in April 1500, on the arrival of the Portuguese fleet commanded by Pedro Álvares Cabral. The Portuguese encountered Indigenous nations divided into several tribes, most of whom shared the same Tupi-Guaraní language family, and shared and disputed the territory. Though the first settlement was founded in 1532, colonization was effectively started in 1534, when Dom João III divided the territory into fifteen hereditary captaincies. This arrangement proved problematic, however, and in 1549 the king assigned a Governor-General to administer the entire colony. The Portuguese assimilated some of the native tribes while others slowly disappeared in long wars or by European diseases to which they had no immunity. By the mid-16th century, sugar had become Brazil's most important export due to the increasing international demand for sugar. To profit from the situation, by 1700, over 963,000 African slaves had been brought across the Atlantic to work in Brazil. More Africans were brought to Brazil up until that date than to all the other places in the Americas combined.[1] Through wars against the French, the Portuguese slowly expanded their territory to the southeast, taking Rio de Janeiro in 1567, and to the northwest, taking São Luís in 1615. They sent military expeditions to the Amazon rainforest and conquered English and Dutch strongholds, founding villages and forts from 1669. In 1680 they reached the far south and founded Sacramento on the bank of the Rio de la Plata, in the Banda Oriental region (present-day Uruguay). At the end of the 17th century, sugar exports started to decline but beginning in the 1690s, the discovery of gold by explorers in the region that would later be called Minas Gerais (General Mines) in current Mato Grosso, Goiás and the state of Minas Gerais, saved the colony from imminent collapse. From all over Brazil, as well as from Portugal, thousands of immigrants came to the mines. The Spanish tried to prevent Portuguese expansion into the territory that belonged to them according to the 1494 Treaty of Tordesillas, and succeeded in conquering the Banda Oriental in 1777. However, this was in vain as the Treaty of San Ildefonso, signed in the same year, confirmed Portuguese sovereignty over all lands proceeding from its territorial expansion, thus creating most of the current Brazilian borders. From colony to United KingdomEdit During the invasion of Portugal (1807), the Portuguese royal family fled to Brazil, establishing Rio de Janeiro as the de-facto capital of Portugal. This had the side effect of creating within Brazil many of the institutions required to exist as an independent state; most importantly, it freed Brazil to trade with other nations at will. After Napoleon's army was finally defeated in 1815, in order to maintain the capital in Brazil and allay Brazilian fears of being returned to colonial status, King John VI of Portugal raised the de-jure status of Brazil to an equal, integral part of a United Kingdom of Portugal, Brazil, and the Algarves, rather than a mere colony, a status which it enjoyed for the next seven years. Path to IndependenceEdit Portuguese CortesEdit In 1820 the Constitutionalist Revolution erupted in Portugal. The movement initiated by the liberal constitutionalists resulted in the meeting of the Cortes (or Constituent Assembly), that would have to create the kingdom’s first constitution.[2][3] The Cortes at the same time demanded the return of King Dom João VI, who had been living in Brazil since 1808, who elevated Brazil to Kingdom as part of the United Kingdom of Portugal, Brazil and the Algarves in 1815 and who nominated his son and heir prince Dom Pedro as regent, to govern Kingdom of Brazil in his place on 7 March 1821.[4][5] The king left for Europe on April 26, while Dom Pedro remained in Brazil governing it with the aid of the ministers of the Kingdom (Interior) and Foreign Affairs, of War, of Navy and of Finance.[6][7] The Portuguese military officers headquartered in Brazil were completely sympathetic to the constitutionalist movement in Portugal.[8] The main leader of the Portuguese officers, General Jorge Avilez, forced the prince to dismiss and banish from the country the ministers of Kingdom and Finance. Both were loyal allies of Pedro, who had become a pawn in the hands of the military.[9] The humiliation suffered by the prince, who swore he would never yield to the pressure of the military again, would have a decisive influence on his abdication ten years later.[10] Meanwhile, on September 30, 1821, the Cortes approved a decree that subordinated the governments of the Brazilian provinces directly to Portugal. Prince Pedro became for all purposes only the governor of the Rio de Janeiro Province.[11][12] Other decrees that came after ordered his return to Europe and also extinguished the judicial courts created by João VI in 1808.[13][14] Dissatisfaction over the Cortes measures among most residents in Brazil (both Brazilian-born and Portuguese-born) rose to a point that it soon became publicly known.[11] Two groups that opposed the Cortes' actions to gradually undermine the Brazilian sovereignty appeared: Liberals led by Joaquim Gonçalves Ledo (which had the support of the Freemasons) and the Bonifacians led by José Bonifácio de Andrada. Both factions had nothing in common in their goals for Brazil, with the sole exception of their desire to keep the country united with Portugal as a sovereign monarchy.[15] Avilez rebellionEdit The Portuguese deputies of the Cortes showed no respect towards the prince and openly mocked him.[16] and so the loyalty that Pedro had shown towards the Cortes gradually shifted to the Brazilian cause.[13] His wife, princess Leopoldina of Habsburg, favoured the Brazilian side and encouraged him to remain in the country[17] while the Liberals and Bonifacians made open representations.[18] Pedro's reply came in 9 January 1822, who, according to newspapers, spoke: “As it is for the good of all and for the nation’s general happiness, I am ready: Tell the people that I will stay”.[19] After Pedro's decision to defy the Cortes, around 2,000 men led by Jorge Avilez rioted before concentrating on mount Castelo, which was soon surrounded by 10,000 armed Brazilians.[20] Dom Pedro then "dismissed" the Portuguese commanding general and ordered him to remove his soldiers across the bay to Niterói, where they would await transport to Portugal.[21] Jose Bonifácio was nominated minister of Kingdom and Foreign Affairs in 18 January 1822.[22] Bonifácio soon established a fatherlike relationship with Pedro, who began to consider the experienced statesman his greatest ally.[23] Gonçalves Ledo and the liberals tried to minimize the close relationship between Bonifácio and Pedro offering to the prince the title of Perpetual Defender of Brazil.[24][25] For the liberals, the meeting of a Constituent Assembly for Brazil was necessary, while the Bonifacians preferred that Pedro grant the constitution himself to avoid the possibility of similar anarchy to the one that occurred during the first years of the French Revolution.[24] The prince acquiesced to the liberals’ desires and signed a decree in 3 June 1822 calling for the election of the deputies that would gather in the Constituent and Legislative General Assembly in Brazil.[25][26] From United Kingdom to Independent EmpireEdit Pedro departed to São Paulo Province to assure the province’s loyalty to the Brazilian cause. He reached its capital on 25 August and remained there until 5 September. When returning to Rio de Janeiro on 7 September he received mail from José Bonifácio and his wife Leopoldina. The prince learned that the Cortes had annulled all acts from the Bonifácio cabinet and removed the remaining power he still had. Pedro turned to his companions that included his Guard of Honor and spoke: “Friends, the Portuguese Cortes want to enslave and pursue us. From today on our relations are broken. No ties unite us anymore” and continued after he pulled out his blue-white armband that symbolized Portugal: “Armbands off, soldiers. Hail to the independence, to freedom and to the separation of Brazil”. He unsheathed his sword affirming that "For my blood, my honor, my God, I swear to give Brazil freedom" and cried out: “Independence or death!”. This event is remembered as "Cry of Ipiranga".[27] When arriving in the city of São Paulo on the night of September 7, 1822, Pedro and his fellow companions had spread the notice of the Brazilian independence from Portugal. The Prince was received with great popular celebration and was called “King of Brazil” but also “Emperor of Brazil”.[28][29] Pedro returned to Rio de Janeiro on September 14 and in the following days the liberals had spread pamphlets (written by Joaquim Gonçalves Ledo) that suggested the idea that the Prince should be acclaimed Constitutional Emperor.[28] On September 17 the President of the Municipal Chamber of Rio de Janeiro, José Clemente Pereira, sent to the other Chambers of the country the news that the Acclamation would occur in the anniversary of Pedro on October 12.[30] On the following day the new flag and arms of the independent Kingdom of Brazil were created (The Imperial flag and arms created later on October 12 were identical to those with the exception of the crown that from Royal became Imperial).[31] The official separation would only occur on September 22, 1822 in a letter written by Pedro to João VI. In it, Pedro still calls himself Prince Regent and his father is considered the King of the independent Brazil.[32][33] On October 12, 1822, in the Field of Santana (later known as Field of the Acclamation) Prince Pedro was acclaimed Dom Pedro I, Constitutional Emperor and Perpetual Defender of Brazil. It was at the same time the beginning of Pedro's reign and also of the Empire of Brazil.[34] However, the Emperor made it clear that although he accepted the emperorship, if João VI returned to Brazil he would step down from the throne in favor of his father.[35] The reason for the imperial title was that the title of king would symbolically mean a continuation of the Portuguese dynastic tradition and perhaps of the feared absolutism, while the title of emperor derived from popular acclamation as in Ancient Rome.[36][37] On December 1, 1822 (anniversary of the acclamation of João IV, first King of the House of Braganza) Pedro I was crowned and consecrated.[38] Independence WarEdit The war between the Brazilians and Portuguese lasted from February 1822, with the burst of first skirmishes between militias, to November 1823, when the last Portuguese garrisons surrendered. In land and naval combats it involved both regular forces and civilian militia on both sides. In the newly created Army and Navy the Brazilians had forced enlistment including foreign immigrants. They also made use of slaves in militias as well as freeing slaves to enlist them in army and navy. The land and naval combats covered the territories of Bahia, Cisplatina, Rio de Janeiro and the vice-kingdom of Grão-Pará. Maranhão and Pernambuco (which then embraced also what today are the States of Ceará, Piauí and Rio Grande do Norte) were also places where fighting occurred. Fights between militias took the streets of the main cities of the mentioned territories in 1822[39] and in land, despite the arrival of additional forces from Portugal along the year of 1822 but the last quarter; the Portuguese forces although had neutralized the home-born militians in some cities like Salvador, Montevideo and São Luís, failed to defeat the militias in most of cities as well the guerrilla forces in the country side and when came 1823, while the Brazilian army had enlarged replacing its losses of men and supplies; the remaining Portuguese forces, already then on the defensive, were shortened of men and means, found themselves compelled to restrict their sphere of action to resist in some province capitals, that were also strategic sea ports, as for example Belém beyond the already mentioned Montevideo, Salvador & São Luís do Maranhão. At sea, the Brazilian action was led by Thomas Cochrane. There was a shaky beginning due to sabotage done by the significant number of Portuguese in the crews. By 1823 the navy was reformed and the Portuguese members were replaced by Brazilians (released slaves and white men under forced enlistment) and foreign mercenaries (British and Americans). The Brazilian navy succeeded in clearing the coast of the Portuguese presence and isolating the last Portuguese land troops. By the end of that year they had pursued the remaining naval colonial forces across the Atlantic as far as the shore of Portugal. There are still today no reliable statistics[40] related to the numbers of, for example, the total of the war casualties. However based upon historical registration and contemporary reports of some battles of this war as well as upon the admitted numbers in similar fights that happened in these times around the globe, and considering how long the Brazilian independence war lasted (22 months), estimates of all killed in action on both sides are placed from around 5,700 to 6,200. In PernambucoEdit In Piauí and MaranhãoEdit In Grao-ParáEdit In BahiaEdit In CisplatinaEdit Peace treaty and aftermathEdit The last Portuguese soldiers left Brazil in 1824. A peace treaty recognizing Brazil's independence was drafted in summer 1825, and signed by Brazil and Portugal that autumn. See alsoEdit For Further ReadingEdit - Gomes, Laurentino (date) 1822. Publisher ISBN FootnotesEdit - ^ See the tables at http://www.slavevoyages.org/tast/assessment/estimates.faces - ^ Lustosa, p.97 - ^ Armitage. - ^ Lustosa, p.106 - ^ Armitage. - ^ Lustosa, pp. 109–110 - ^ Armitage. - ^ Lustosa, p.112 - ^ Lustosa, p.113–114 - ^ Lustosa, p.114 - ^ a b Lustosa, p.117 - ^ Armitage. - ^ a b Lustosa, p.119 - ^ Armitage. - ^ Diégues, p.70 - ^ Lustosa, p.120 - ^ Lustosa, p.121–122 - ^ Lustosa, p.123–124 - ^ Lustosa, p.124 - ^ Lustosa, p.132–134 - ^ Lustosa, p.135 - ^ Lustosa, p.138 - ^ Lustosa, p.139 - ^ a b Lustosa, p.143 - ^ a b Armitage. - ^ Lustosa, p.145 - ^ Lustosa, pp. 150–153 - ^ a b Vianna, p.408 - ^ Lustosa, p.153 - ^ Vianna, p.417 - ^ Vianna, p.413 - ^ Vianna, pp. 417–418 - ^ Barman (1999), p.4 "Some weeks later he was acclaimed emperor as Pedro I of Brazil. In the terminology of the period, the word 'empire' signified a monarchy of unusually large size and resources, and this designation avoided D. Pedro's usurping the title of 'king' from his father, João VI. The title of 'emperor' connoted a ruler chosen by election, as the Holy Roman Emperor had been, or at least reigning through popular sanction, as had the emperor Napoleon I." - ^ Vianna, p.418 - ^ (Portuguese) Laurentino Gomes; 1822 Nova Fronteira, Brasil 2010 ISBN 85-209-2409-3 Chapter 10 pg 161 - ^ (Portuguese) Laurentino Gomes 1822 Nova Fronteira, Brasil 2010 ISBN 85-209-2409-3 Chapter 10 pg 163 ReferencesEdit - Armitage, John. História do Brasil. Belo Horizonte: Itatiaia, 1981. (Portuguese) - Barman, Roderick J. Citizen Emperor: Pedro II and the Making of Brazil, 1825–1891. Stanford: Stanford University Press, 1999. (English) - Diégues, Fernando. A revolução brasílica. Rio de Janeiro: Objetiva, 2004. (Portuguese) - Dolhnikoff, Miriam. Pacto imperial: origens do federalismo no Brasil do século XIX. São Paulo: Globo, 2005. (Portuguese) - Gomes, Laurentino. Nova Fronteira, 2010. - Holanda, Sérgio Buarque de. O Brasil Monárquico: o processo de emancipação. São Paulo: Difusão Européia do Livro, 1976. (Portuguese) - Lima, Manuel de Oliveira. O movimento da independência. Rio de Janeiro: Topbooks, 1997. (Portuguese) - Lustosa, Isabel. Pedro I. São Paulo: Companhia das Letras, 2007. (Portuguese) - Vainfas, Ronaldo. Dicionário do Brasil Imperial. Rio de Janeiro: Objetiva, 2002. (Portuguese) - Vianna, Hélio. História do Brasil: período colonial, monarquia e república. São Paulo: Melhoramentos, 1994. (Portuguese) External linksEdit Media related to Independence of Brazil at Wikimedia Commons