http___www.bilerico.com_2009_12_yes_parker_there_is_a_santa_claus.php.xml
1.1 2.1 2.2 3.1 4.1 4.2 4.3 5.1 5.2 6.1 6.2 6.3 7.1 7.2 7.3 7.4 8.1 8.2 9.1 9.2 10.1 11.1 11.2 12.1 13.1 13.2 13.3 13.4 13.5 13.6 14.1 14.2 14.3 14.4 14.5 14.6 14.7 15.1 15.2 15.3 15.4 15.5 15.6 15.7 15.8 16.1 16.2 16.3 16.4 17.1 17.2 17.3 18.1 19.1 19.2 19.3 19.4 20.1 20.2 21.1 22.1 23.1 23.2 23.3 23.4 23.5 24.1 25.1 25.2 25.3 25.4 26.1 26.2 26.3 26.4 27.1 28.1 28.2 29.1 29.2 30.1 31.1 32.1
Има ли дядо Коледа? „Има ли дядо Коледа?“ (на английски: Is There a Santa Claus?) е заглавието на уводна статия, появила се на 21 септември 1897 г. в издание на вестник „The Sun“ (New York Sun). Статията, която получава отговор „Да, Вирджиния, има дядо Коледа“ (Yes, Virginia, there is a Santa Claus), става неделима част от коледните традиции в САЩ и Канада, изразявайки истинското коледно настроение. История[редактиране | edit source] През 1897 г. Вирджиния (1889-1971) - 8-годишната дъщеря на Филип О'Ханлън, пита баща си дали наистина има дядо Коледа. Тя започва да се съмнява в съществуването на брадатия старец, когато нейните приятели ѝ казват, че той не съществува. Филип предлага на дъщеря си да пише на известния по онова време в Ню Йорк вестник „The Sun“, като ѝ казва, че „ако видиш нещо в „Сън“, значи е истина.“. Той вероятно се е опитвал да избегне пряк отговор, но Филип несъзнателно дава възможност на редактора на вестника Франсис Чърч да повдигне простичкия въпрос и да отговори, разгръщайки сложните му философски страни. Чърч е кореспондент по време на Американската гражданската война. Тогава той наблюдава голямото страдание, липсата на надежда и вяра в по-голямата част от обществото. Макар статията, която Чърч написва, да е напечатана на 7-мо място в страницата от вестника (дори под новина за ново изобретение - безверижно колело), посланието на текста стига до сърцата на всички, които го прочитат. 1 век по-късно статията остава най-печатаната статия в който и да е вестник на английски език[1]. През 1972 г. 4 приятели, след като виждат некролога на Вирджиния О'Ханлън в Ню Йорк Таймс, основават компания, наречена Елизабет Прес и публикуват детска книга със заглавието „Да, Вирджиния“, в която се съдържат самата статия, илюстрации и кратка история. Книгата е използвана за направата на телевизионно шоу, спечелило награда Еми. В международния Исторически канал на 21 февруари 2001 се съобщава, че Вирджиния дава оригиналното писмо на своята внучка, която го копира в тетрадка. След пожар се смята, че писмото е унищожено, но тридесет години след това го откриват в безупречен вид. Някои хора поставят под въпрос истинността на авторството на писмото, смятайки че младо момиче като Вирджиния едва ли би нарекло децата на своята възраст „моите малки приятели“. Въпреки това писмото се смята за антика и е оценено на приблизително 50 хиляди долара[2]. Вирджиния О'Ханлън често получава поща за писмото си до „The Sun“. В нейно интервю, когато е по-възрастна, казва, че Франсис Чърч е дал правилна посока на живота ѝ. Превод на статията[редактиране | edit source] Следният текст е превод на оригиналната статия, написана от Франсис Чърч през 1897 г. Преводът не е повлиян или копиран от който и да е било друг източник със запазени права в пресата или интернет. Ние изпитваме голямо удоволствие да отговорим веднага на писмото отдолу, изразявайки в същото време нашето голямо удовлетворение, че неговата вярна авторка е сред приятелите на „Сън“: Вирджиния, твоите малки приятели не са прави. Те са повлияни от скептицизма на една скептична епоха. Те вярват единствено на това, което виждат. Мислят, че нищо, което малките им умове не разбират, не съществува. Всички умове, Вирджиния, независимо дали принадлежат на възрастни или на деца, са малки. Във великата наша вселена човекът е просто едно насекомо, мравка, по своя интелект в сравнение с безграничния свят около него и съзнанието, способно да разбере цялата истина и цялото знание. Да, Вирджиния, има дядо Коледа. Че той съществува, е толкова сигурно, колкото е сигурно, че съществуват любовта, щедростта и предаността, а ти знаеш, че тези неща изобилстват и дават на живота ти най-голямата красота и радост. Уви, колко ужасен би бил светът, ако нямаше дядо Коледа. Би бил толкова ужасен, колкото ако нямаше Вирджинии. Тогава нямаше да има детска вяра, поезия, романтика, които да направят съществуването ни поносимо. Нямаше да имаме друга радост освен тази, изпитвана чрез зрението и сетивата. Вечната светлина, с която детството изпълва света, би угаснала. Да не вярваш в дядо Коледа! Това е като да не вярваш във феите! Може да накараш баща си да наеме хора, които да пазят всеки комин на Бъдни вечер, за да хванат дядо Коледа, но дори и да не го видят да слиза, какво биха доказали? Никой не вижда дядо Коледа, но това не озвачава, че той не съществува. Най-истинските неща на света са тези, които нито децата, нито възрастните могат да видят. Виждала ли си феи да танцуват на поляната? Разбира се, че не си, но това не означава, че не съществуват. Никой не може да осъзнае или да си представи всички чудеса, които са невиждани и невидими на този свят. Ти можеш да счупиш бебешката дрънкалка и да видиш какво издава звука вътре, но има було, което покрива невидимия свят и което дори и най-силният човек, нито дори обединената сила на всички най-силни хора, живели някога, не могат да разкъсат. Само вярата, фантазията, поезията, любовта, романтиката могат да повдигнат завесата и да ни покажат божествената красота и величие, които са там. Истинско ли е всичко това? О, Вирджиния, в целия свят няма нищо по-истинско и трайно. Нямало дядо Коледа! Слава Богу, той е жив и ще живее завинаги! След 1000 години, Вирджиния, не, след 10 пъти по 10 000 години той ще продължава да носи радост на детското сърце. Коя е Вирджиния?[редактиране | edit source] Пълното име на Вирджиния е Лаура Вирджиния О'Ханлън Дъглас. Тя е родена на 20 юли 1889 г. в Манхатън, Ню Йорк. Омъжва се за Едуард Дъглас, но се развежда през 1930 г. Бракът ѝ с Дъглас е кратък и той я изоставя малко преди да се роди детето им Лаура.[1] Вирджиния получава степен бакалавър през 1910 г. и магистър през 1912 г. Става учителка в Ню Йорк през 1912 и се пенсионира през 1959 г. Вирджиния умира на 13 май 1971 г. в болница във Валентин, Ню Йорк и е погребана в гробището Чатъм Руръл в Ню Йорк. Източници[редактиране | edit source] - ↑ а б Campbell, W. Joseph. The grudging emergence of American journalism's classic editorial: New details about "Is There A Santa Claus?". // American Journalism Review 22 (2). University of Maryland, College Park, Philip Merrill College of Journalism, Spring 2005. - ↑ Antiques Roadshow Broadcast Highlights, Phoenix Arizona 1998, Public Broadcasting Service, посетен на 26 септември 2007 - ↑ Virginia, Now 70, Quits As Teacher; School Principal Who at 8 Asked 'Is There a Santa?' Is a Guest at Dinner. // The New York Times, 1959-06-12. Mrs. Laura Virginia Douglas, retiring after forty-three years as a public school teacher and principal, was given a farewell dinner by her colleagues last night at the Towers Hotel in Brooklyn. - ↑ Virginia O'Hanlon, Santa's Friend, Dies; Virginia O'Hanlon Dead at 81. // The New York Times, 1971-05-14. Valatie, N. Y., May 13 - Virginia O'Hanlon Douglas, who as a child was reassured that "Yes, Virginia, there is a Santa Claus", died today at the age of 81. Външни препратки[редактиране | edit source] - ((bg)) Има ли дядо Коледа? - статията на Франсис Чърч - ((bg)) Има ли дядо Коледа? - статията на Франсис Чърч - ((en)) Оригиналното издание на вестника и текста на статията - ((en)) Анимационен филм в IMDb и драма със заглавието „Да, Вирджиния, има дядо Коледа“ - ((en)) Текст и аудио на статията в проект Гутенберг
1.1 1.2 2.1 3.1 4.1 4.2 4.3 4.4 4.5 4.6 4.7 4.8 4.9 4.10 5.1 6.1 6.2 7.1 7.2 7.3 7.4 7.5 7.6 8.1 8.2 9.1 10.1 11.1 12.1 12.2 13.1 14.1 15.1 16.1 16.2 17.1 17.2 18.1 18.2 18.3 19.1 19.2 20.1 21.1 22.1 23.1 24.1 24.2 25.1 26.1 27.1 27.2 27.3 27.4 28.1 28.2 28.3 28.4 28.5 28.6 28.7 28.8 28.9 28.10 29.1 30.1 30.2 30.3 30.4 30.5 30.6 31.1 31.2 31.3 31.4 31.5 31.6 31.7 31.8 32.1 32.2 32.3 32.4 33.1 33.2 34.1 34.2 34.3 34.4 34.5 34.6 34.7 35.1 35.2 35.3
I suspect these are words I will find myself repeating again and again as a parent: this is happening sooner than I expected. The “this” in question, is Santa Claus. I was relieved, after reading Dear Prudence this week, that I’m not the only parent who’s dealing with “this.” Dear Prudence, My child’s father and I split up when I was five months pregnant, and I’ve raised our 8-year-old son by myself. I’ve always told him that Santa Claus exists. For the past two years, he’s been writing a wish list to Santa and putting it in the mail. Last year, his father told him that Santa does not exist, that it’s a lie parents tell their children, and that parents buy presents and tell the kids they’re from Santa. Two nights ago, my son asked me, “Mommy, does Santa really exist?” to which I replied, “What do you believe?” He said, “Papa told me Santa doesn’t exist, and you tell me Santa does. I think he does, but I don’t know.” I always knew that I would have to tell my son the truth about Santa, but I don’t want him to think that I’ve lied to him all these years. How do I tell my son that Santa doesn’t exist without losing his trust? And what’s there to live for when you don’t believe in all the things that make a moment special? --Believing Ugh. Here’s how it happened in my case. Being seven-years-old now, Parker is right at that point where he’s starting to question the “magic” of childhood. It started when he lost a tooth a few weeks ago, and questions about the tooth fairy abounded. They were the same kind of questions he’d ask about Santa Claus later. How does he get into the house, since our chimney doesn’t really work? How does he know where we live? How does he know who supposed to get which present? They’re the questions I remembered asking my parents in some form or another. I don’t remember how they answered, which is why I fumbled for my own answer when Parker asked me a more direct question. “Dad?” “Yeah?” “Is Santa Claus really just you going out and buying presents in the middle of the night?” “Huh?” (I heard him he first time, but needed a few seconds more to fumble for an answer.) “Is Santa Clause really just parents going out and buying presents in the middle of the night?” “In the middle of the night?” “Yeah, do you just go out and buy presents in the middle of the night?” “No, Parker, we do not go out and buy presents in the middle of the night. On Christmas Eve, we’re right here at home with you and Dylan in the middle of the night.” “Oh. OK.” Whew! I’m told I have no poker face at all, so I hope it didn’t play out across my face as I was answering Parker’s questions that his presents were already upstairs in our bedroom closet. (I don’t know if he’s graduated to hunting for presents hidden around the house, but he hasn’t looked there yet.) Of course, the questioning hasn’t stopped there. Here’s the latest: “Why does Santa write our names in pen on our presents” “To make sure everyone gets the right presents.” “So comes to our house and then writes the names on the presents?” “Well, maybe he writes them at his workshop before he leaves on Christmas eve.” “All of them? By himself?” “I suppose the elves might help…” That exchanged was shortened by the need to extract Dylan from the Christmas tree and replace the bulbs he’d removed and placed in his dumptruck. But I suspect that’s not the end of it either. My inquiries into the source of his questions got little response, but I suspect that he’s probably heard some of his classmates (who may have figured it out or been told) talking about it. The nature of his questions suggests that he’s figuring it out, or has it figured out. I’m not sure what answers I’ll come up with, but thanks to Prudence, I don’t feel bad about not telling him. Telling your children about Santa Claus, the Easter Bunny, and the Tooth Fairy is not lying--it’s sprinkling a little magic dust on childhood. While people have funny, even poignant stories about realizing none of it is true, I’ve never heard anyone rail against those elementary-school years of deceit. But at 8 years old, your son is coming to the end of his belief that these figures are real. You’ve done a good job handling this, so continue to take your cues from him. If he really seems to want the truth, then tell him. If he’s ambivalent, you can say you’re not going to disagree with his father, but it would still be fun to believe in Santa Claus again this year. When she was 8 years old in 1897, Virginia O’Hanlon wrote to the New York Sun, posing the same question as your son. The editorial in response, “Yes, Virginia, There Is a Santa Claus,” is one of the most famous ever written, and I’ll let the author, Francis P. Church, have the last words: “Alas! how dreary would be the world if there were no Santa Claus! There would be no childlike faith then, no poetry, no romance to make tolerable this existence.” That’s exactly what I want to preserve for both Parker and Dylan. VIRGINIA, your little friends are wrong. They have been affected by the skepticism of a skeptical age. They do not believe except [what] they see. They think that nothing can be which is not comprehensible by their little minds. All minds, Virginia, whether they be men’s or children’s, are little. In this great universe of ours man is a mere insect, an ant, in his intellect, as compared with the boundless world about him, as measured by the intelligence capable of grasping the whole of truth and knowledge. Yes, VIRGINIA, there is a Santa Claus. He exists as certainly as love and generosity and devotion exist, and you know that they abound and give to your life its highest beauty and joy. Alas! how dreary would be the world if there were no Santa Claus. It would be as dreary as if there were no VIRGINIAS. There would be no childlike faith then, no poetry, no romance to make tolerable this existence. We should have no enjoyment, except in sense and sight. The eternal light with which childhood fills the world would be extinguished. I’d much rather let him figure it out for himself and be there support him or at least follow his lead. But I’m not going to be the one to take away a part of the innocence that’s allowed him to look at the world with a sense of wonder and curiosity thus far. The same goes for Dylan. I want to let them be children for as long as childhood lasts, because they’ll grow up soon enough. And when they do, they’ll learn some bitter truths about the world, no matter how much I’d like to protect them from it. I only hope that preserving the innocence of childhood as long as possible might inoculate them enough to confront those bitter truths about the world and the people in it, without becoming embittered themselves. The funny thing in all of this is that we’ve never made a big deal of Santa in our house. Parker’s never written letters to Santa. He’s never actually been to the mall to see Santa. Well, we did goto the mall, but Parker never made into line because he was too frightened of Santa to do it and we weren’t about to make him. We have two pictures of him with Santa. One when he was just about a month old, sleeping in his carrier while we snapped it, and one years later when we settled for getting a picture of him near Santa. (Ultimately, Santa never made it into the shot.) This year he says he’s finally ready to pay a visit to Santa. I’m not sure it’ll will actually happen, since he may decide (once again) not to do it. But if he does, I can only imagine the questions he’ll finally ask Santa himself, if he gets the chance.