http___ms.wikipedia.org_wiki_Seni_khat_2.xml
1.1 2.1 2.2 3.1 3.2 3.3 4.1 4.2 4.3 4.4 5.1 6.1 7.1 8.1 9.1 10.1 11.1 12.1 13.1 14.1 14.2 15.1 16.1 16.2 16.3 16.4 16.5 16.6 17.1 18.1 19.1 19.2 19.3 19.4 20.1 20.2 21.1 22.1 22.2 22.3 23.1 23.2 23.3 23.4 23.5 24.1 25.1 26.1 26.2 26.3 26.4 26.5 26.6 27.1 27.2 27.3 28.1 29.1 29.2 29.3 29.4 30.1 30.2 31.1 31.2 31.3 32.1 33.1 33.2 33.3 33.4 33.5 34.1 34.2 34.3 34.4 34.5 35.1 36.1 36.2 36.3 37.1 37.2 37.3 38.1 39.1 39.2 39.3 39.4 39.5 40.1 40.2 41.1 42.1 42.2 42.3 43.1 44.1 44.2 44.3 44.4 44.5 44.6 44.7 44.8 45.1 46.1 46.2 46.3 46.4 46.5 46.6 47.1 48.1 48.2 48.3 48.4 48.5 49.1 49.2 50.1 51.1 51.2 52.1 52.2 52.3 52.4 52.5 52.6 52.7 53.1 53.2 53.3 54.1 54.2 54.3 55.1 55.2 55.3 55.4 55.5 56.1 56.2 56.3 56.4 56.5 57.1 57.2 57.3 57.4 57.5 58.1 59.1 59.2 59.3 60.1 60.2 60.3 60.4 60.5 60.6 60.7 60.8 61.1 61.2 61.3 61.4 62.1 62.2 63.1 63.2 63.3 63.4 64.1 65.1 65.2 66.1 66.2 66.3 66.4 67.1 67.2 67.3 68.1 68.2 68.3 69.1 69.2 70.1 70.2 70.3 71.1 72.1 73.1 74.1 74.2 74.3 74.4 75.1 76.1 76.2 76.3 77.1 77.2 78.1 78.2 79.1 79.2 79.3 80.1 81.1 82.1 82.2 82.3 83.1 83.2 83.3 84.1 84.2 85.1 85.2 85.3 86.1 86.2 86.3 87.1 87.2 88.1 89.1 89.2 90.1 90.2 90.3 91.1 91.2 91.3 92.1 93.1 94.1 95.1 95.2 95.3 96.1 97.1 97.2 97.3 98.1 98.2 98.3 99.1 99.2 99.3 100.1 101.1 102.1 103.1 104.1 105.1 106.1 107.1 108.1 109.1 110.1 111.1 112.1 113.1 114.1
Калиграфия Калиграфия (от гр. kάλλoς – „красота“ и Ypaφή – „писане“) е изкуството на красивото писане. Съвременната дефиниция на калиграфската практика е „изкуството на оформяне на знаците по експресивен, хармоничен и майсторски начин“.[1] Историята на красивото писане на ръка е неразривно свързана с историята на писмеността и почерка и се различава според писмените системи – различават се източноазиатска, арабска, еврейска, европейска и др. калиграфии. От друга страна, във всяка отделна школа се забелязва естетическа еволюция, но ограничена от техническите умения, скоростта на преписване и материалните затруднения. Всеки стил на писане се нарича отделен краснопис и понякога има име (например куфийски (среща се и като куфически) стил и насталик в арабската калиграфия). В съвременността калиграфията е жива под формата на хоби и изкуство и дори изживява нов подем с навлизането на компютрите. Тя продължава да процъфтява под формата на функционални ръкописни надписи като покани за сватби или други важни събития, при създаването на шрифтове, оригинални ръкописни логотипи, в религиозното изкуство, при монументалните надписи. Използва се и за реклама, в киното и телевизията, в актове за раждане/смърт, карти и други творби, където изгледът на надписите има значение. В някои творби на изящните изкуства абстрактното изразяване на ръкописните символи дори може да притъпи или направо да заличи тяхната четливост. Съдържание - 1 Материали и инструменти - 2 Историческо развитие - 3 Съвременно развитие - 4 Вижте също - 5 Бележки - 6 Цитирана литература - 7 Външни препратки Материали и инструменти[редактиране | edit source] Минималният набор от материали и инструменти се състои от хартия или пергамент, перо, четка или друг инструмент за писане и туш или мастило. В съвременната калиграфия могат да се използват писалки с различни цветове, акварел, гваш, спрей с боя (за графити), пастел, въглен и много други. Традиционната източноазиатска калиграфия използва четчици и китайски туш, който обикновено е в твърд вид и течността за писане се приготвя от самия калиграф. В арабската калиграфия традиционно се използва перо от изсушена тръстика или бамбук, а мастилото, което често е цветно, се избира с такава гъстота, че по-големите щрихи в композицията могат да изглеждат много динамични. Освен върху хартия ислямските калиграфи пишат върху керамични плочки, съдове, килими. Монетите са също поле за изява на калиграфското изкуство. През 692 г. ислямският халифат заменя изображенията върху тях с думи, например при златните динари с голям номинал. Най-общо текстът съдържа цитати от Корана. Към X век персийците, които приемат исляма, започват да втъкават надписи върху украсена коприна, които са така ценни, че кръстоносците ги пренасят в Европа като ценна плячка[2]. Историческо развитие[редактиране | edit source] Източноазиатска калиграфия[редактиране | edit source] Калиграфията получава своеобразно развитие в страните с логографическа писменост. Двете използвани днес системи от този тип в Източна Азия са китайската писменост и възникналите под нейно влияние японски канджи. Тук за целите на калиграфията се използва обикновено китайски туш и специална четчица. Калиграфията (на китайски: 書法, шуфа, на японски: 書道, шодо:, на корейски: 書藝, сое, в превод „пътят на писмото“) в Източна Азия се смята за важно изкуство, изтънчена форма на живописта, и е оказала влияние върху развитието на живописните стилове с подобна техника, като например гохуа[3]. Характерна черта на източноазиатската калиграфия е, че тя се изучава предимно от аристокрацията и то в продължение на много години, за да се постигне съвършенство. Това изкуство изисква максимална съсредоточеност и спонтанност при изпълнението и е подложено на въздействието на естетиката и практиката на дзен будизма, а в самия дзен тя е средство за медитация, път на познанието и духовно завещание на учителя [4]. Техника[редактиране | edit source] Традиционната източноазиатска калиграфия използва т.нар. „четири съкровища“ (文房四寶/文房四宝) или „четири приятеля“ (на корейски: 문방사우) за изписване на китайските букви: четчици за туш, китайски туш в твърд вид, приспособление (камък за стриване) за приготвяне на течен туш и хартия. Към тях могат да се добавят подложки и тежести за хартията. Основните параметри, определящи крайния резултат в работата на калиграфа, са формата, размерът, материалът на косъма на четката, цветът и плътността на туша (мастилото), както и качествата на хартията – нейната повърхност и способност да попива мастилото. Техниката на писане е също много важна. Калиграфът определя какво количество туш ще вземе с четката и след това как ще нанася с нея щрихите. Тук играят роля натискът, наклонът и посоката на движение. В крайна сметка „духът“ на калиграфията се определя от скоростта, ускоренията и забавянията на ръката, обръщанията, ъглите и редът на полагане на щрихите. Китайска калиграфия[редактиране | edit source] Писменият китайски език си служи с китайски йероглифи (漢字/汉字 пинин: hànzì), които са сигли: всеки символ представлява семема или морфема (смислена частица на езика), както и една сричка; писменият език по този начин може да бъде определен като морфемо-сричково писмо. Китайските йероглифи се изменили с времето от най-ранните си форми. Идеята, че всички китайски йероглифи са или пиктограми, или идеограми, е погрешна: повечето йероглифи съдържат фонетични части и са комбинирани с фонетични компоненти и семантични корени. Само най-простите йероглифи, като жън 人 (човек), жъ 日 (слънце), шан 山 (планина), шуей 水 (вода), имат изцяло пиктографски произход. През 100 г., бележитият учен Сю Шън (許慎, Xǚ Shèn) от династия Хан, класифицира йероглифите в шест категории, а именно пиктограми, прости идеограми, сложни идеограми, фонетични заемки, фонетични сложни и производни йероглифи. От тях само 4% са пиктограми и 80-90% са фонетичен комплекс, съставен от семантичен елемент, който носи значението, и фонетичен елемент, който показва произношението. В речника Канси има признати 214 корена, които дават семантичното значение. Съвременните йероглифи са стилизирани съгласно стандартната азбука (楷书/楷書 kǎishū). В източноазиатската калиграфия се използват много други писмени стилове, включително графичен стил (печатен) (篆书/篆書 zhuànshū), курсивен шрифт (небрежно писмо)(草书/草書 cǎoshū) и графичен стил (чиновническо писмо) (隶书/隸書 lìshū). Художниците калиграфи могат да пишат както традиционни, така и опростени йероглифи, но повечето предпочитат традиционните. Японска калиграфия[редактиране | edit source] Японската калиграфия се появява през VII век въз основа на китайските стилове. Японските калиграфи създават няколко нови стила, които се отличават с по-голяма простота и емоционалност. Японските логограми обозначават цели понятия, притежават дълбок философски смисъл и способстват за формиране на структурно-образно възприятие у хората. През епохата Едо (1600—1868) се появяват декоративни стилове като кабуки-модзи и дзьо-рури-модзи, които са използвани при създаването на афиши и програми за театрите Кабуки и Дзьорури[4]. Изкуството на японската калиграфия изисква максимална съсредоточеност и спонтанност при изпълнението. Намирайки се под въздействието на естетиката и практиката на дзенбудизма, в самия дзен тя е средство за медитация, път на познание и духовно завещание на учителя[4]. Съвременната японска калиграфия запазва многовековните традиции и на тяхна основа създава и развива нови направления. В 1948 г. е създадена „Асоциация на майсторите на съвременната калиграфия“, която и до днес е една от водещите световни организации и организира ежегодни изложби. Характерна особеност на японската калиграфия от XX век са окрупнените и обобщени образи, изписани в динамичен маниер, както и принципът на „артистична игра с четка и туш“[4]. Арабска калиграфия[редактиране | edit source] Арабската калиграфия (араб. хатт (خط), производна от „линия“ или „дизайн“.[5]) заема особено място в ислямското изкуство и възниква в процеса на преписване на Корана. По тази причина написаното слово само по себе получава сакрален смисъл. По думите на Кази-Ахмед ибн Мирмунши ал-Хюсейн (16 в.) „мистичното отношение към писаното слово в мюсюлманския Изток превръща самия процес на преписване на Корана в акт, тясно свързан с религиозната догма на опрощаване на греховете“. Историята на арабско-ислямската калиграфия е неразривно свързана с историята на самия Коран и с необходимостта от записване и украсяване на Божието слово. Ранните арабски стилове се развиват по време на Умаядската династия (661–750) и в началния период от управлението на Абасидите (750–1258). Още през IX век багдадските халифи започнали да събират големи библиотеки и да строят специални центрове (на арабски „Дар ал-хикма“ – дом на мъдростта), в които се трудели преводачи и преписвачи. Благодарение на това през XIII век в Багдад има библиотеки с по няколко десетки хиляди книги. След преминаването от пергамент към хартия много повече писари започват да преписват Корана и да превеждат гръцки, пехлевийски (средноперсийски) и коптски книги по история и медицина. В някои от тях вече има рисунки и географски карти. По-късно се появяват поетически сборници (дивани), генеалогични трудове и др. Калиграфски стилове[редактиране | edit source] Стилът на писане зависи от много фактори: мястото и времето, умението на самия майстор, значение има и цветът на мастилото. Някои ислямски калиграфи използват за преписи на Корана само мастило, което е било в Мека. С разпространението на книгите все по-популярни стават курсивните стилове, които позволяват по-бързо писане. Първите преписи на Корана са направени с куфийски стил (по името на град Куфа), при който буквите имат ъгловати форми. Този стил се развива докъм XII в. и има местни вариации, обусловени от разпространението на арабската писменост през този период от Средна Азия до Ал-Андалус (Пиренейския полуостров). Появяват се разновидности като характерните за Иран източен и квадратен куфийски шрифт, западноафриканският магребски шрифт, развива се класическият орнаментиран куфийски шрифт, който се използва и до днес в архитектурата и декоративното изкуство. След XII в. куфийският стил се запазва като „литургичен”, използван предимно за свещени текстове, докато курсивните стилове (например сулус[6]) се използват широко в области, които не са тясно свързани с религията. Краят на Абасидския халифат бележи поврат в развитието на калиграфското изкуство. В Иран и Средния изток се появява нов шрифт – насталик, който и до наши дни определя калиграфската естетика в този регион. В Близкия Изток във важен център се превръща Египет, където продължава еволюцията на монументалните курсивни шрифтове като сулус и мухаккак. Тогава се оформя и групата от шест „канонични” шрифта – сулус, мухаккак, насх, тауки, райхани и рика. В Западна Африка се запазва използваният в първите столетия от историята на исляма магребски шрифт.[6] В Моголската империя, Иран и Османската империя държавната администрация често използва фермани, защото макар султанът да притежава авторитет като главен застъпник на шариата, се налага издаването на допълнителни декрети. Ферманите са писани на ръка и скрепени с печата на султана и са образци на арабското калиграфско изкуство. Особености[редактиране | edit source] Коранът директно забранява на хората да изобразяват хора, животни или Аллах, защото се счита, че да боготвориш Аллах чрез картина е богохулство. Аналогично правило се разпростира и върху изображението на всяко друго същество, дори и неотнасящо се към религията, практически по същите причини. Но е разрешено да се изписват калиграфски форми, от които може да се образува изображение (калиграма). Пропорции[редактиране | edit source] Арабските майстори се отнасят към калиграфията като към точна наука. При изписването на думите се отчита височината на вертикалните букви и ширината на думата в реда. Ширината на буквата е съставена от два или три ромба (или точки)[8]. Основен елемент при съставянето на пропорциите е размерът на първата буква от арабската азбука „алиф“, която представлява права вертикална черта. Височината на алиф е от 3 до 12 точки в зависимост от стила и индивидуалния почерк на калиграфа. Ширината на алиф е равна на една точка. Алиф служи и за диаметър на мислен кръг, в който могат да се впишат всички арабски букви. По този начин всеки писар сам установява пропорциите си по три елемента: височината и ширината на алиф и мисленият кръг, описан около него. Калиграми[редактиране | edit source] Калиграмите са зооморфни, антропоморфни и фигурални композиции, съставени от букви. Най-често за тях се използват популярни фрагменти от Корана. Техният статут в ислямската артистична традиция е особен и богословите гледат на тях с подозрение, защото с тях дискретно се заобикаля забраната за изобразяване на живи същества. Измежду най-популярните форми на калиграми са птиците, които имат и религиозно значение – достатъчно е да се спомене митологичната птица Симург, символ на Бога при персийските мистици. Формата на щъркел е придобила голяма популярност главно благодарение на османския калиграф от XVIII век Мустафа Раким, създал най-известната такава калиграма. На шиитите принадлежи друга любима форма – тази на лъва, символизиращ Али Ибн Аби Талиб, а калиграмата във формата на светилник често се появява в михраба на сунитските джамии – алюзия към кораничните знамения.[6] Еврейска калиграфия[редактиране | edit source] Специфична форма на еврейската калиграфия е микрокалиграфията или микрографията (на гръцки: MιkpoYpaφίa), която се развива през IX век и има свои паралели в християнството и исляма[9]. При нея се изписват миниатюрни еврейски букви, с които се изграждат по-едри геометрични и абстрактни форми. Обичайно се изпълняват в черно и бяло, но има и цветни произведения, които са особено впечатляващи. Така чрез изписване на дребен текст се изгражда изображение, което гледано отдалеч, се възприема само като изображение, но отблизо може да се разчете и изграждащият го текст. Един съвременен аналог на тази техника е фотографската мозайка. Тази форма на изкуство, както и при калиграмите, спазва забраната за изобразяване на хора и животни, наложена на евреите от втората от десетте Божи заповеди, като предлага решение за художника, който спазва еврейския закон, защото изписва само текст. Същата форма на микрография се прилага и при арабската калиграфия. Западноевропейска калиграфия[редактиране | edit source] Западноевропейската калиграфия се разпознава по латинската азбука, която се развива от финикийската през гръцката и етруската азбука. Ръчно изписани букви, чиято форма е плод на 3000 години еволюция, се използват в Европа докъм средата на XV век, когато е изобретено книгопечатането. Първата латинска (или още римска) азбука се появява около 600 г. пр. Хр. в Рим и през II и III век се развиват римската имперска писменост, съдържаща само главни букви с еднаква височина (стил унциал), и римското ръкописно писмо (на английски: Roman cursive) за ежедневна употреба. В своя апогей Римската империя се разпростира в почти целия познат тогава свят, достигайки на север до остров Великобритания. След нейния упадък литературното ѝ влияние се запазва чрез религията. Когато преписвачите и културният живот се преместват към манастирите, унциалът бива избран като по-удобен за преписване на Библията и други религиозни текстове. Всеки регион развива свой собствен стандарт, носещ името на съответния манастир, като в повечето случаи стилът става почти ръкописен (полуунциал) и слабо четлив. Именно манастирите успяват да запазят калиграфската традиция по време на IV и V век, когато Римската империя се разпада. В европейската средновековна литература през Тъмните векове калиграфията играе незаменима роля за запазване и разпространяване на всички книги. За да се запази целостта на текста, изписването до известна степен се променя, като често се използват абревиатури и лигатури (слято писане на букви). В Европа, за разлика от исляма и юдаизма, религиозните книги съдържат илюстрации и рисунки. Християнските църкви спомагат за развитието на калиграфията чрез извършването на многобройни преписи на Библията, особено на Новия завет, и на други текстове. Преписването се извършва предимно в стил унциал и полуунциал. През VII-VIII век настъпва разцветът на илюстрованите ръкописи от типа на Линдисфарнските евангелия, Келската книга и Book of Durrow. Каролингският Ренесанс насърчава още повече дейността на писарските центрове и в резултат е разработен нов стил на писане, развит от няколко известни манастира през VIII в. Стиловете унциал и полу-унциал съдържат само главни букви еднаква височина. От бързо написани на ръка текстове постепенно се развиват стилове с малки букви (минускули), наречени курсиви, които първоначално се използват само за бизнес кореспонденция, но не и за официални текстове. Малките букви имат окончания, протягащи се над и под еднородното тяло. Ученият богослов Алкуин от Йорк въвежда простата, четлива, красива и изчистена от лигатури форма на буквите, наречени каролингски минускули и в религиозните текстове. През XI в. каролингският шрифт еволюира в готически (на английски: blackletter), който е по-компактен и позволява на страницата да се събере повече текст[11]. Готическите калиграфски стилове стават преобладаващи в Европа и през 1454 г., когато Йохан Гутенберг създава първата печатарска преса в Майнц, Германия, той избира готическата калиграфия като образец за своя първи печатен шрифт. По-точно за модел на първите букви за механичен набор служи ръкописното писмо, известно като textur или textualis, използвано от писарите из немскоезичните територии, оформило се под силното влияние на готическия ръкописен шрифт. В Германия центрове на калиграфията през Средновековието са Аугсбург и Нюрнберг. Известни калиграфи са аугсбургецът Улрих Талер и нюрнбергските семейства Глокендон и Нойдьорфер. В отговор на навлизането на печатните книги, които стават по-достъпни, но не са особено красиви, по време на Ренесанса и на барока се появява стремеж към по-красиво ръчно изписване, както и към създаване на нови печатни шрифтове. Този процес процъфтява най-вече в Италия, Франция и Англия, където специализираните книги за краснопис се множат. През XV век каролингските текстове са преоткрити отново и стават основа за създаването на шрифта „хуманистичен минускул“ или littera antiqua. През XVII век във Франция поради големия поток от документи, изписани с най-различни почерци, на държавно ниво се взема решение писането да става само с три стила: Coulee, Rhonde и бързописен стил, наречен Bastarda. През XVIII век из Европа и по света се разпространяват английските шрифтове[12]. Източноевропейска калиграфия[редактиране | edit source] В славянската писменост, започнала своето развитие през IX век, писмената система и нейният външен вид силно се различават от тези при латинския език. В продължение на няколко века се употребяват заедно глаголица и кирилица, но постепенно кирилицата се налага, като отделни откъси или думи на глаголица се откриват в кирилски ръкописи до XIV век. След IX век в зависимост от предназначението на текста се развиват различни шрифтове – устав, полуустав, попгерасимово писмо, всички под силно влияние на гръцкия минускул (бързопис). Най-ранната форма на изписване на кирилицата получава наименованието устав. Той, както и глаголицата, се изписва само с малки букви. Главната му особеност е силна отчетливост и прави линии в начертанията на буквите. Болшинството форми са ъгловати, буквите имат широк, тежък характер, изписват се с широко перо, а между думите липсва разстояние. Към XIV век започва развитието на по-олекотения стил полуустав. За него е характерно по-светло и закръглено изписване с по-дребни букви. Има голям брой знаци над редовете (например „титла“ и „слово титла“ използвани в богослужебните книги), въведени са и препинателни знаци. Буквите са с по-голяма подвижност и размах, имат множество долни и горни камшичета.[13] Усъвършенства се и оформлението на ръкописните книги. Под влияние на украсата, възприета във византийските ръкописи, през XIII—XIV век в славянските книги се налагат заставки (украсени композиции преди началото на блок с текст), инициали (украсена начална буква) и концовки (завършващи орнаментални мотиви в края на текста). Появяват се илюстративни цикли в царските кодекси – като Томичовия псалтир около 1360 г., Лондонското евангелие от 1356 г., Манасиевата летопис от 1344-45 г., Мюнхенския сръбски псалтир от края на XIV век, Киевския псалтир от 1397 г. Първата буква се украсява и оцветява в червен, син или зелен цвят или се изписва със злато. Най-значимите писарски средища в България през ХV-ХVІІІ в. са манастирите в Етрополе, Карлово, Аджар, Куклен, Котел. Ръкописите, произлезли от Етрополската калиграфска школа, са изписани с шрифт „етрополски калиграфски полуустав” с изразен орнаментален характер и подчертана геометрична правилност[14]. Ръкописното писмо за ежедневна употреба почти не е изучавано в българските килийни училища. Това последователно свързване на буквите в цяла дума е изучавано допълнително и е наричано „вързано писмо“. Такъв начин на писане са изучавали само по-напредналите ученици и е белег за високо ниво на грамотност[15]. След Освобождението с калиграфско ръкописно изписване на текста са създавани и подписвани държавните документи на Народното събрание, княз Александър Батенберг и цар Фердинанд. Съвременно развитие[редактиране | edit source] След като книгопечатането става широко разпространено, изготвянето на илюстровани ръкописи започва да запада, но това не означава край на калиграфията.[16] В края на XIX век се наблюдава възраждане на интереса към нея, под въздействие на естетиката и философията на Уилям Морис. В началото на XX век калиграфията в Англия преживява нов разцвет с работата на Едуард Джонстън, който се сочи за баща на съвременната калиграфия.[17][18][19] Джонстън отделя голямо внимание на естетиката, изучава илюстровани ръкописи в Британския музей и образци на съвременните му архитекти. Той има интерес към калиграфия с писалка с широк писец, днес стилът е наричан Foundational hand. Със своята загриженост за ценностите в занаятите и с ентусиазма си към оформлението на буквите той прехвърля мост между движението Изкуства и занаяти и популярните шрифтове в книгопечатането. Известен е с работата си като преподавател и автор на редица книги – неговата Writing & Illuminating, & Lettering (1906) оказва голямо влияние върху поколения английски типографи. Друго известно име в Англия е това на Грейли Хюит, ученик на Джонстън[18]. Негова е заслугата за съживяване на интереса към прилагането на златно фолио в калиграфията, а между 1915 и 1943 г. проектира множество шрифтове. Хюит е сред основателите на първото калиграфско дружество Society of Scribes & Illuminators през 1921. Други известни калиграфи от XX век са Анна Симонс, Рудолф Лариш, Рудолф Кох. Техните работи са свързани не само с калиграфията, но и с изработката на нови шрифтове, които продължават да се използват. Шрифтовете, включени във всеки софтуер за текстообработка или в професионални дизайнерски програми като Adobe InDesign, дължат много на работата на такива дизайнери.[20][16][21] Съвременната западноевропейска калиграфия не спира своето развитие. Следва да се спомене калиграфският препис на Библията, направен от Доналд Джаксън, официален писар на кралица Елизабет II, по поръчка на бенедектинското абатство и Университета Сейнт Джон в Минесота (на английски: The Saint John's Bible)[22][23] В началото на 1950-те в калиграфията се появява абстрактно направление. Изписаните в този стил йероглифи практически са загубили конкретното си смислово значение и дават израз на експресивната импровизация. Абстрактната калиграфия пренася мислите на автора, неговите чувства и настроение по-открито и непосредствено към зрителя, като при това запазва традиционната култура на владеене на четката за туш[4]. Вижте също[редактиране | edit source] Бележки[редактиране | edit source] - ↑ Mediaville 1996, с. 18. - ↑ ((en))Blair, Sheila S.. The art and architecture of islam : 1250–1800. Reprinted with corrections.. New Haven, Yale University Press, 1995. - ↑ рисуване с туш и четки върху коприна или оризова хартия. - ↑ а б в г д ((ru)) Япония от А до Я. Энциклопедия. Посетен на 6 юни 2014. - ↑ Julia Kaestle. Arabic calligraphy as a typographic exercise. - ↑ а б в Атанас Шиников “Ислям и иконография: религиозна знаковост и декоративна ценност на калиграфския шрифт сулус”. // Посетен на 27 май 2014. - ↑ Ira M. Lapidus, A History of Islamic Societies, 2nd ed. Cambridge: Cambridge UP, 2002, pp. 260-261 - ↑ ромбът се образува при докосването на косо подострената тръстикова пръчица към хартията и в арабската калиграфия е единица мярка за отчет - ↑ ((fr)) Torah, Bible, Coran - ↑ ((fr)) Sabard, V.. Calligraphie latine: Initiation. 7th. Fleurus, Paris, 2004. - ↑ ((en)) Lovett, Patricia. Calligraphy and Illumination: A History and Practical Guide. Harry N. - ↑ ((en)) Joyce Irene Whalley. The Art of Calligraphy, Western Europe & America. c. 1980. - ↑ ((ru)) История азбуки – Кириллица XI-XIV вв. (Устав и Полуустав). // Посетен на 13 юни 2014. - ↑ Калиграфско-художествени школи и писарски средища. Образци от славянската ръкописна колекция на Пловдивската народна библиотека. // Посетен на 13 юни 2014. - ↑ Илчев, Захари и др. Разказ за Михайлово, Издателство ПИК, Велико Търново, 2013, с. 121 ISBN 978-954-736-187-4 - ↑ а б Zapf 2007. - ↑ ((en)) The Legacy of Edward Johnston. // The Edward Johnston Foundation. - ↑ а б ((en)) National Art Library modern calligraphy collection. // Музей Виктория и Алберт. Посетен на 20 юни 2014. - ↑ ((en)) Font Designer – Edward Johnston. // Linotype GmbH. Посетен на 5 November 2007. - ↑ Mediaville 1996. - ↑ Henning 2002. - ↑ ((en)) The Saint John's Bible. - ↑ The Saint John's Bible. // Музей Виктория и Алберт. Посетен на 20 юни 2014. Цитирана литература[редактиране | edit source] - ((en)) Mediaville, Claude. Calligraphy: From Calligraphy to Abstract Painting. Belgium, Scirpus-Publications, 1996. - ((en)) Zapf, H.. Alphabet Stories: A Chronicle of technical developments. Rochester, New York, Cary Graphic Arts Press, 2007. - ((en)) Henning, W.E.. An Elegant Hand: The Golden Age of American Penmanship and Calligraphy. New Castle, Delaware, Oak Knoll Press, 2002. Външни препратки[редактиране | edit source] - Източноазиатска калиграфия - ((en)) Китайска калиграфия и галерии в китайския онлайн музей - ((en)) Историята на японската калиграфия - Ислямска калиграфия - ((en)) Ислямска калиграфия - ((en)) Калиграфска колекция в музея Sakıp Sabancı Müzesi, Истанбул) - ((en)) Илюстрации на различни ислямски калиграфски шрифтове - Западноевропейска калиграфия - ((en)) Фондация Едуард Джонсън – център за изследване на калиграфията - ((es)) Алкуино – Асоциация за възстановяване на древната калиграфия, Испания - ((fr)) Encre et lumière (мастило и светлина)- френски блог за калиграфия - Други калиграфии - ((fr)) Тибетска калиграфия - ((en)) Еврейска микрография
1.1 2.1 2.2 2.3 2.4 2.5 3.1 3.2 4.1 4.2 5.1 6.1 7.1 8.1 9.1 10.1 11.1 12.1 13.1 14.1 15.1 15.2 16.1 16.2 16.3 17.1 17.2 17.3 17.4 18.1 18.2 18.3 19.1 19.2 20.1 20.2 21.1 22.1 23.1 23.2 23.3 24.1 24.2 24.3 25.1 25.2 25.3 26.1 27.1 28.1 29.1 29.2 29.3 29.4 29.5 29.6 29.7 30.1 31.1 32.1 33.1 34.1 35.1 36.1 37.1 38.1 39.1 40.1 41.1 42.1 43.1 44.1 45.1 46.1 47.1 48.1 49.1 49.2 49.3 50.1 50.2 51.1 51.2 52.1 53.1 54.1 55.1 55.2 55.3 56.1 56.2 56.3 57.1 57.2 58.1 58.2 58.3 59.1 59.2 60.1 60.2 61.1 61.2 62.1 62.2 62.3 63.1 64.1 64.2 65.1 65.2 66.1 67.1 68.1 68.2 69.1 70.1 71.1 72.1 72.2 73.1 74.1 75.1 76.1 77.1 78.1 79.1 80.1 81.1 82.1 83.1 84.1 85.1 86.1 87.1 88.1 89.1 90.1 91.1 92.1 93.1 94.1 95.1 96.1 97.1 98.1 99.1 100.1 101.1 102.1 103.1 104.1 105.1 106.1 107.1 108.1 109.1 110.1 111.1 112.1 113.1 114.1 115.1 116.1 117.1 118.1 119.1 120.1 121.1 122.1 123.1 124.1 125.1 126.1 127.1
Seni khat Khat atau kaligrafi (dari bahasa Greek kάλλoς kallos "cantik" + Ypaφή graphẽ "tulisan") ialah sejenis seni visual. Ia sering digelar seni dalam penulisan (Mediavilla 1996: 17). Takrifan semasa bagi amalan khat adalah "seni bagi memberi bentuk bagi tanda dalam bentuk gambaran, harmoni dan kemahiran" (Mediavilla 1996: 18). Kisah penulisan merupakan satu evolusi kecantikan estetik dibingkai dengan kemahiran teknikal, kepantasan penyampaian dan kekangan material seseorang, masa dan tempat (Diringer 1968: 441). Gaya penulisan digelar skrip, atau huruf (Fraser and Kwiatkowski 2006; Johnston 1909: Plate 6). Khat moden berbeza antara gambaran huruf tangan dan reka bentuk berfungsi kepada hasil seni halus di mana gambaran abstrak tanda tulisan tangan mungkin atau tidak dikaburkan tulisannya (Mediavilla 1996). Khat klasik berbeza dari tipograf dan tulisan tangan klasik-baru, melalui khat mungkin mencipta semua ini; huruf berdisplin segi sejarah akan tetapi mengalir dan spontan, diperkemas ketika menulia (Pott 2006 and 2005; Zapf 2007 and 2006). Seni khat terus berkembang dalam bentuk jemputan perkahwinan dan majlis, reka bentuk fon/tipografi, reka bentuk tulisan tangan asal logo, seni keagamaan, pengumuman/reka bentuk grafik/khat ditempah, ukiran tulisan batu dan dokumen peringatan. Ia juga digunakan sebagai prop dan iemj bergerak bagi filem dan televisyen, persaksian, sijil kelahiran dan kematian/peta, dan hasil kerja lain yang membabitkan penulisan (sebagai contoh lihat Letter Arts Review; Propfe 2005; Geddes and Dion 2004). Isi kandungan - 1 Seni khat Barat - 2 Slavonic lettering - 3 Alatan - 4 See also - 5 Nota - 6 Rujukan - 7 External links Seni khat Barat[sunting | sunting sumber] Sejarah perkembangan[sunting | sunting sumber] Kaligrafi Barat dapat dikenali dengan penggunaan abjad Rumi, yang terbit daripada abjad Phoenicia, abjad Yunani, dan abjad Etruska. Abjad Rumi mula-mula muncul lebih kurang pada tahun 600 SM di Rom, dan pada kurun pertama Masihi berkembang menjadi huruf besar Romawi yang dipahat pada batu, huruf besar kasar yang dicat pada dinding, dan tulisan sambung Romawi yang digunakan bagi penulisan seharian. In the second and third centuries the Uncial lettering style developed. As writing withdrew to monasteries, uncial was found more suitable for copying the Bible and other religious texts. It was the monasteries which preserved the calligraphic traditions during the fourth and fifth centuries, when the Roman Empire fell and Europe entered the Dark Ages.[1] At the height of the Roman Empire its power reached as far as Great Britain; when the empire fell, its literary influence remained. The Semi-uncial generated the Irish Semi-uncial, the small Anglo-Saxon. Each region seems to have developed its own standards following the main monastery of the region (i.e. Merovingian script, Laon script, Luxeuil script, Visigothic script, Beneventan script), which are mostly cursive and hardly readable. The rising Carolingian Empire encouraged setting a new standardized script, which was developed by several famous monasteries (including Corbie Abbey and Beauvais) around the eighth century. The script from Saint Martin of Tours was ultimately set as the Imperial standard, named the Carolingian script (or "the Caroline"). From the powerful Carolingian Empire, this standard also became used in neighboring kingdoms. In the eleventh century, the Caroline evolved into the Gothic script, which was more compact and made it possible to fit more text on a page[2]. The Gothic calligraphy styles became dominant in northern Europe; and in 1454 AD, when Johannes Gutenberg developed the first printing press in Mainz, Germany, he adopted the Gothic style, making it the first typeface[3]. In the sixteenth century, the rediscovery of old Carolingian texts encouraged the creation of the Antiqua script (about 1470). The seventeenth century saw the Batarde script from France, and the eighteenth century saw the English script spread across Europe and world by their books. The contemporary typefaces found on every computer, from simple word processing programs like Microsoft Word or Apple Pages to professional designer's software packages like Adobe InDesign, owe a considerable debt to the past and to a small number of professional typeface designers today (Zapf 2007; Mediavilla 2006; Henning 2002). Features of Western calligraphy[sunting | sunting sumber] Sacred Western calligraphy has some special features, such as the illumination of the first letter of each book or chapter in medieval times. A decorative "carpet page" may precede the literature, filled with ornate, geometrical depictions of bold-hued animals. The Lindisfarne Gospels (715-720 AD) are an early example (Brown 2004). As with Chinese or Arabian calligraphies, Western calligraphic script had strict rules and shapes. Quality writing had a rhythm and regularity to the letters, with a "geometrical" order of the lines on the page. Each character had, and often still has, a precise stroke order. Unlike a typeface, irregularity in the characters' size, style and colors adds meaning to the Greek translation "beautiful letters". The content may be completely illegible, but no less meaningful to a viewer with some empathy for the work on view. Many of the themes and variations of today's contemporary Western calligraphy are found in the pages of the Saint John's Bible. Slavonic lettering[sunting | sunting sumber] The history of the slavonic and consequently Russian writing systems differs fundamentally from the one of the Latin language. Alatan[sunting | sunting sumber] The principal tools for a calligrapher are the pen, which may be flat- or round-nibbed, and the brush (Reaves and Schulte 2006; Child 1985; Lamb 1956). For some decorative purposes, multi-nibbed pens—steel brushes—can be used. However, works have also been made with felt-tip and ballpoint pens, although these works do not employ angled lines. Ink for writing is usually water-based and much less viscous than the oil based inks used in printing. High quality paper, which has good consistency of porosity, will enable cleaner lines,[petikan diperlukan] although parchment or vellum is often used, as a knife can be used to erase work on them and a light box is not needed to allow lines to pass through it. In addition, light boxes and templates are used to achieve straight lines without pencil markings detracting from the work. Ruled paper, either for a light box or direct use, is most often ruled every quarter or half inch, although inch spaces are occasionally used, such as with litterea unciales (hence the name), and college ruled paper acts as a guideline often as well.[4] See also[sunting | sunting sumber] - Seni khat Islam - Asemic writing - Chirography - Ellesmere manuscript - Ink - International Association of Master Penman, Engrossers, and Teachers of Handwriting - List of prominent calligraphers - List of typographic features - Marc Drogin - Author of books Medieval Calligraphy: Its History and Technique, and Calligraphy of the Middle Ages and How to Do It - Paper - Pen - Penmanship - Punchcutting - Stylus - Typographic units - Typography - Typographic Emphasis Nota[sunting | sunting sumber] - ↑ V. Sabard, V. Geneslay, L. Rébéna, Calligraphie latine, initiation, ed. Fleurus, Paris. 7th edition, 2004, pages 8 to 11 - ↑ Patricia lovett. Calligraphy and Illumination Abrams 2000, p.72 - ↑ Patricia lovett. Calligraphy and Illumination Abrams 2000, p.141 - ↑ Calligraphy Islamic website Rujukan[sunting | sunting sumber] - Anderson, D. M. (2008), Indic calligraphy, Encyclopedia Britannica 2008. - Brown, M.P. (2004) Painted Labyrinth: The World of the Lindisfarne Gospel. Revised Ed. British Library. - Child, H. ed. (1985) The Calligrapher's Handbook. Taplinger Publishing Co. - Diringer, D. (1968) The Alphabet: A Key to the History of Mankind 3rd Ed. Volume 1 Hutchinson & Co. London - Fraser, M., & Kwiatowski, W. (2006) Ink and Gold: Islamic Calligraphy. Sam Fogg Ltd. London - Geddes, A., & Dion, C. (2004) Miracle: a celebration of new life. Photogenique Publishers Auckland. - Henning, W.E. (2002) An elegant hand : the golden age of American penmanship and calligraphy ed. Melzer, P. Oak Knoll Press New Castle, Delaware - Johnston, E. (1909) Manuscript & Inscription Letters: For schools and classes and for the use of craftsmen, plate 6. San Vito Press & Double Elephant Press 10th Impression - Lamb, C.M. ed. (1956) Calligrapher's Handbook. Pentalic 1976 ed. - Letter Arts Review - Mediavilla, Claude (2006) Histoire de la Calligraphie Française. Albin Michel, France. - Mediavilla, C. (1996) Calligraphy. Scirpus Publications - Pott, G. (2006) Kalligrafie: Intensiv Training Verlag Hermann Schmidt Mainz - Pott, G. (2005) Kalligrafie:Erste Hilfe und Schrift-Training mit Muster-Alphabeten Verlag Hermann Schmidt Mainz - Propfe, J. (2005) SchreibKunstRaume: Kalligraphie im Raum Verlag George D.W. Callwey GmbH & Co. K.G. Munich - Reaves, M., & Schulte, E. (2006) Brush Lettering: An instructional manual in Western brush calligraphy, Revised Edition, Design Books New York. - Zapf, H. (2007) Alphabet Stories: A Chronicle of technical develoments, Cary Graphic Arts Press, Rochester, New York - Zapf, H. (2006) The world of Alphabets: A kaleidoscope of drawings and letterforms, CD-ROM - Marns, F. A (2002) Various, copperplate and form, London External links[sunting | sunting sumber] Modern Iranian calligraphy[sunting | sunting sumber] - Iranian calligraphy and galleries at Naghashikhat.ir by Fahime Mohammadi - Iranian calligraphers and galleries at ModernCalligraphy.com Chinese (brush) calligraphy[sunting | sunting sumber] - Chinese calligraphy and galleries at China Online Museum - List of Chinese calligraphers and galleries at China Online Museum - Brush Calligraphy Galleries Art of Chinese calligraphy Western Calligraphy[sunting | sunting sumber] - Letter Exchange An organization promoting lettering in all media - Cynscribe World Wide Web Calligraphy Directory - Society of Scribes, New York City, NY, US - Society of Scribes and Illuminators, London, England - International Association of Master Penmen, Engrossers and Teachers of Handwriting, Webster, NY, US - Kaligrafos - The Dallas Calligraphy Society Promoting the calligraphic arts - New Zealand Calligraphers A national network of affiliated calligraphy guilds - The Edward Johnston Foundation - Research centre for calligraphy - Alcuino - Association for the Recovery of Ancient Calligraphy Association ALCUINO, España Islamic calligraphy[sunting | sunting sumber] - My Name in Arabic - Free Arabic calligraphy - Calligraphy Islamic - Islamic calligraphy - Gallery of Arabic calligraphy - National Institute for Technology and Liberal Education - Samples of Islamic calligraphy - Islamic calligraphy in the Library of Congress, Washington D.C. Calligraphy of other scripts[sunting | sunting sumber] - Mongolian: Inkway Calligraphy - Nepali: Nepali Calligraphy - Calligraphy - Tibetan: History and reproductions of Tibetan Calligraphy - Tibetan: Tibetan Calligraphy - How to write the script. - Punjabi: [1] Japanese calligraphy[sunting | sunting sumber] Muzium khat[sunting | sunting sumber] - Museum of calligraphy and miniature graphics in Pettenbach (Austria) - Contemporary Museum of Calligraphy, Moscow - Manuscript museum at the Library of Alexandria - Naritasan Calligraphy museum - The Modern Calligraphy Collection of the National Art Library at the Victoria and Albert Museum - Ditchling Museum - Klingspor Museum - Sakip Sabanci Museum Persatuan khat sedunia[sunting | sunting sumber] - Association for the Calligraphic Arts - National Union of Calligraphers, Russia - North West Calligraphers’ Association - The Chinese Calligraphy Association - The Washington Calligraphers Guild - Calligraphy Society of Florida - The International Association of Master Penmen, Engrossers and Teachers of Handwriting IAMPETH - L’esperluette – fr. - Centro Internazionale Arti Calligrafiche – it. - Peannairi (Irish Scribes) - Associazione Calligrafica Italiana (ACI) - it. - Meitokai - Calligraphy & Lettering Arts Society - C.A.U.S. – Centro Arti Umoristiche e Satiriche