http___en.wikipedia.org_wiki_Operation_Vengeance.xml
1.1 2.1 3.1 3.2 3.3 3.4 4.1 5.1 6.1 7.1 7.2 8.1 8.2 9.1 10.1 10.2 11.1 12.1 12.2 12.3 13.1 13.2 13.3 13.4 14.1 14.2 14.3 14.4 14.5 15.1 15.2 16.1 16.2 16.3 16.4 16.5 17.1 17.2 17.3 17.4 17.5 17.6 18.1 18.2 19.1 20.1 20.2 20.3 20.4 21.1 21.2 21.3 21.4 22.1 23.1 23.2 23.3 23.4 24.1 24.2 24.3 24.4 25.1 25.2 25.3 26.1 27.1 28.1 29.1 29.2 29.3 30.1 31.1 31.2 31.3 32.1 32.2 32.3 33.1 34.1 34.2 34.3 34.4 34.5 35.1 35.2 35.3 36.1 36.2 36.3 36.4 37.1 37.2 37.3 37.4 37.5 37.6 38.1 38.2 38.3 39.1 39.2 40.1 40.2 40.3 40.4 40.5 41.1 42.1 42.2 43.1 43.2 43.3 44.1 45.1 45.2 45.3 45.4 45.5 46.1 46.2 46.3 46.4 47.1 47.2 47.3 48.1 48.2 48.3 49.1 49.2 49.3 49.4 50.1 51.1 51.2 51.3 51.4 52.1 52.2 52.3 53.1 53.2 54.1 54.2 54.3 54.4 55.1 55.2 55.3 55.4 55.5 55.6 55.7 55.8 55.9 55.10 55.11 55.12 56.1 56.2 57.1 57.2 57.3 58.1 59.1 60.1 61.1 62.1 63.1 64.1 65.1 66.1 67.1 68.1 69.1 69.2 69.3 70.1 71.1 71.2 71.3 71.4 72.1 72.2 72.3 72.4 73.1 73.2 73.3 74.1 74.2 74.3 74.4 75.1 75.2 75.3 76.1 76.2 76.3 77.1 77.2 77.3 78.1 78.2 78.3 78.4 79.1 79.2 79.3 80.1 80.2 80.3 81.1 81.2 81.3 82.1 83.1 84.1 85.1 86.1 87.1 88.1 89.1
Исороку Ямамото Адмирал Исороку Ямамото (на японски: 山本五十六) е главнокомандващ на Обединения флот на Японската империя по време на Втората световна война, випускник на Академията на Военноморския флот на Японската империя, Военноморския колеж на САЩ и Харвардския университет (1919-1921). Ямамото заема няколко важни поста във флота на Японската империя и провежда ред изменения и новаторства, особено в развитието на военноморската авиация. Той е главнокомандващ на флота в първите, сравнително успешни за Япония, години на войната в Тихия океан. Под негово ръководство се провеждат редица успешни за империята битки, като например нападението над Пърл Харбър и битката при Мидуей. Загива по време на инспекционен полет на фронтовите линии край Соломоновите острови, когато неговия самолет е свален от американски изтребител Локхийд P-38 „Лайтнинг“. Гибелта му нанася тежък удар върху морала на японските войски по време на Втората световна война. Съдържание Ранни години[редактиране | edit source] Ямамото е роден на 4 април 1884 г. под името Исороку Такано, в Нагаока (префектура Ниигата), в семейството на Садаеши Такано, самурай от нисък ранг (Нагаока Хан). „Исороку“ означава „56“ на старояпонски (възрастта на баща му при неговото рождение). Завършвайки Военноморската академия през 1904 година, Ямамото започва служба на крайцера „Нисин“, по време на Руско-японската война. Ранен е в Цушимското сражение, като губи два пръста (показалец и среден) на лявата ръка. През 1914 година завършва Военноморски колеж, през 1916 година получава звание лейтенант-командор. През 1916 година Исороку е осиновен от семейство Ямамото и приема фамилията им. Такава практика била широко разпространена в Япония през тези години — бездетни семейства, осиновявали деца, за да съхранят фамилията. Предвоенни години[редактиране | edit source] Ямамото бил абсолютно против война със Съединените щати, позиция на която въздействие оказва престоя му в САЩ, където учи в Харвардския университет. В резултат на този му престой двукратно е назначаван за военноморско аташе във Вашингтон. Повишен е в длъжност капитан през 1923 година, през 1924 година заменя специалността си от морска артилерия на военноморска авиация. Първия кораб на който е назначен за командващ е крайцера „Исудзу“, като няколко години по-късно е назначен за командир на самолетоносача „Акаги“. Ямамото е отявлен привърженик на морската авиация. Като вицеадмирал е командващ отдел аеронавтика, преди да поеме Първа авионосна дивизия. През 1930 година участва в „Лондонската Мореплавателна Конференция“. Ямамото не одобрява нито нападението над Манджурия (1931 г.), нито войната с Китай (1937) г. нито Берлинския пакт (1940 г.) с Нацистка Германия и фашистка Италия. Като заместник министър на Военноморския флот, той се извинява на посланика на САЩ Джоузеф К. Грю, за бомбардирането на военния кораб „Паней“ (на англ. - USS Panay), през 1937 година. Всичките тези негови позиции го правят мишена за покушение от страна на милитаристично настроените военни. В продължение на една година (1938), мнозинството от офицерите в армията и флота, започнали да изказват негодувание срещу публичната позиция против пакта с Германия и Италия и така наречените „Японски природни интереси“, на адмиралите Ямамото, Йонаи и Иноуие. Адмирал Ямамото не само получавал писма пълни с ненавист, но и директни заплахи към живота му от страна на японските националисти, като ги приема хладнокръвно. Губейки търпение към непоколебимата позиция на Ямамото по отношение към договора Рим-Берлин-Токио, японската армия изпраща военна полиция да „охранява“ Ямамото, поставяйки де факто в пълно информационно затъмнение. На 30 август 1939 година е преназначен от министерството на военния флот за Главнокомандващ на Обединения флот. Това бил един от последните опити на министъра на военноморските сили Мотсумаса Йонаи (който е част от администрацията на барон Хиранума), да защити Ямамото от посегателство над неговия живот. Йонаи бил уверен че ако Ямамото остане в Токио, то той ще бъде убит до края на годината (1939). Ямамото е назначен за Велик адмирал на 15 ноември 1940 година. След като генерал Хидеки Тоджо поема поста Премиер-министър на Япония, на 18 октомври 1941 година, мнозина обявили че кариерата на Ямамото е приключила. Тоджо бил един от най-ярките противници на Ямамото, още от времето в което Исоруко бил заместник министър на военноморския флот, а Тоджо бил един от радетелите за нападение над Манджурия. Смятало се че Ямамото ще бъде изпратен за командващ на военноморската база в Йокосука - място на което той ще бъде без никаква власт и влияние. Но на следващия ден след обявяването на новия кабинет, за всеобщо удивление, Ямамото остава на поста адмирал, въпреки разногласията с генерал Тоджо и много от висшите военни. Това станало поради две основни причини: адмирала бил силно популярен сред флота, където се отнасял с уважение към всички матроси и офицери, и близките му отношения с императорското семейство. Император Хирохито споделял дълбокото уважение към запада на Ямамото. По тези причини Ямамото остава на своята длъжност. Но докато управлението на Япония било в ръцете на генерал Тодзио, било съвършено ясно, че флота без съмнение ще бъде основно оръжие във очертаващата се война, за чийто изход Ямамото имал много сериозни съмнения: Въпреки съмненията си, Ямамото приема възможността да участва в предстоящата война и планира бърза победа, започвайки с унищожението на флота на САЩ в Пърл Харбър, и в същото време да нанесат удар в Югоизточна Азия, богата на нефт и каучук, особено Холандска Източна Индия, Борнео и Малайзия. Ямамото провежда ред новаторски промени във военноморската авиация на Японската империя. Въпреки че най-известните му операции са свързани със самолетоносачи (атаката над Пърл Харбър и битката при Мидуей), той хвърля много усилия в развитието на бреговата авиация, особено в развитието на средните бомбардировачи Мицубиши G3M и Мицубиши G4M. Неговото желание било да осигури на ВМФ самолети с голям обсег на действие и възможност да пренасят торпеда, които залягат в основните планове на Япония за унищожаване на американския флот в Тихия океан. В резултат на тези усилия на адмирала, самолетите достигат желаната дистанция, но не успяват да осигурят същото за изтребителите, които охраняват полетите. Бомбардировачите били леки и снабдени с допълнителни горивни резервоари, закачени на подвески под самолета. Това ги правело изключително лесни мишени за противниковите изтребители. Поради тази причина американците поставят на бомбардировачите G4М прозвището - „Летящата запалка“ (на англ. - The Flying Cigarette Lighter). Адмирал Ямамото загива в точно такъв самолет. Далечния обхват на действие на G3М и G4М изисква изработването на изтребител със същия обхват. Частично това оказва влияние на изискването за разработка на Мицубиши А6М „Зеро“, който били известен със своята далечина на действие и маневреност. Тези качества са достигнати от производителя, но с цената на намаляване на сигурността на самолета. Била олекотена конструкцията за да се добавят допълнителни резервоари, което води до лесна запали мост на машината и до голяма степен е причина за огромните загуби на този, иначе отличен изтребител в хода на войната. Япония се приближава все повече към войната през 1940 година, и Ямамото продължава да налага своите стратегически и тактически новаторства. Под влиянието на млади и напористи японски флотски офицери, като Минору Генда, Ямамото дава разрешение за реорганизация на военноморската авиация в Първи въздушен флот - армада, състояща се от шестте най-големи самолетоносача на Япония. Това нововъведение представлява огромна военна сила, но и опасност, поради събирането на едно място на толкова привлекателни за врага цели. Ямамото оглавява формирование, което прилича много на Първи въздушен флот, бреговата 11-ти Въздушен флот, който по-късно неутрализира американската военна авиация на Филипините и потопява британското военноморско съединение „Зет“, използвайки бомбардировачи G3M и G4M. През януари 1941 година, Ямамото отива и по-далеч, предлагайки радикално преразглеждане на японската военна стратегия. В продължение на две десетилетия, Генералния щаб на Военноморския флот на Японската империя следва военната доктрина на адмирал Алфред Мехен (на англ. - Alfred Thayer Mahan)[2]. Япония планира бойни действия с използването на леки и бързи сухопътни формирования, подводници и брегова авиация, които да атакуват непрекъснато американския флот при прехвърлянето му от Северна Америка през Тихия океан, и в района на Филипинско море (между Риукиу и Марианските острови), да довършат щатския флот в „Решаващо сражение“, с използването на линейни кораби и традиционен оръдеен обстрел. Ямамото разбира, че този план трудно би сработил дори по време на военни учения, но в същото време разбирайки потенциала на американския флот, предлага да бъде нанесен изненадващ и ранен удар, който да намали военния потенциал на противника, сред което Япония да води войната като атакуваща страна. Атаката на Пърл Харбър, декември 1941[редактиране | edit source] Щабът на Военноморския флот първоначално отказва да приеме плана на Ямамото за нападение над тихоокеанската база на САЩ през 1941 година, но за да постигне своето и използвайки огромната си подкрепа във флота, адмирала подава ултимативно своята оставка. Адмирал Осами Нагано и останалия щаб се съгласяват под натиска на Ямамото, решавайки флота да проведе изненадваща атака над Пърл Харбър в края на годината. Елементът на изненадата на който разчита Ямамото, има дългогодишна история във военното дело и в началото на много войни, и Япония решава да използва тази утвърдена тактика, която в случай на успех би дала на империята шест месеца за овладяване на ресурсите на Холандска Източна Холандия, без противопоставянето на американския флот. Първи въздушен флот започва подготовка за нападението над Пърл Харбър, решавайки много технически проблеми в хода на операцията (например оборудването на торпедата за пуск в плитките и покрити със скали води на пристанището в П.Х., и създаването на бронебойни бомби, преработени от снаряди на корабни оръдия). На 26 ноември 1941 година ударното съединение на японския флот под командването на вицеадмирал Нагумо Тюити напуска базата си в залива Хитокаппу на Курилските острови и се насочва към Пърл Харбър. Японското съединение включва шест самолетоносача, „Акаги“, "Хирю", „Кага“, „Секаку“, „Сорю“ и „Дзюйкаку“, на които са били разположени 441 самолета. Самолетоносачите са ескортирани от 2 линкора, 2 тежки крайцера, 1 лек крайцер и 11 ескадрени миноносци. Сутринта на 7 декември самолетите от японските самолетоносачи нанасят удари по летищата на остров Оаху и по корабите, стоящи на котва в пристанището. Потопени са 4 линкора, 2 есминеносеца, 1 минен заградител. Още 4 линейни кораба, 3 леки крайцера и 1 есминец са получили сериозни повреди. Битката при атола Мидуей 1942[редактиране | edit source] Макар и да няма единно мнение за причините, накарали японците да атакуват атолът Мидуей, е прието да се смята, че от страна на японския флот цел на операцията е била унищожаването на американските самолетоносачи и окончателното разгромяване на Тихоокеанския флот на САЩ. За изпълнение на операцията са сформирани няколко военноморски съединения с общо около 200 кораба под главното командване на адмирал Исоруко Ямамото. Те включват 11 линейни кораба, 8 самолетоносача, 22 крайцера, 65 разрушителя, 21 подводници и 15 транспортни кораби с 5000 десантници. По план десантът на Мидуей трябвало да стане рано сутринта на 7 юни. Американците разполагат в района на Мидуей с 3 самолетоносача, 13 крайцера, 28 разрушителя и 19 подводници под командването на адмирал Честър Нимиц. Важно за крайния изход на сражението се оказва способността на американците да разбият японските кодове, което дава възможност на американското командване да узнае предварително за придвижването на японските кораби и тяхната крайна цел. Освен това американците разполагат с радио-локационни системи, каквито японците нямат на корабите си. Подценяването на противника и неоправданата твърда убеденост на японците, че той ще бъде изненадан, се явяват главна причина за поражението им. На разсъмване на 4 юни японските палубни самолети бомбардират базата на Мидуей и нанасят сериозни повреди. Когато японските самолети се връщат на корабите си за да се превъоръжат с бомби за наземни цели за повторна атака са открити американските самолетоносачи. Командващият основното японско съединение самолетоносачи - адмирал Нагумо Тюити взема решение да нанесе удар по американските кораби. Това налага самолетите да се превъоръжат с торпеда. Американците нападат с торпедоносците "Дивастейтър" от самолетоносачите "Ентърпрайз" и "Хорнет". Японците свалят 35 от 41 торпедоносци и нито едно торпедо не достига до целта. Атаката им обаче заангажира вниманието на японските изтребители и те не забелязват групата от 37 пикиращи бомбардировачи "Даунтлес", които атакуват японските кораби от височина около шест хиляди метра без да срещнат сериозна съпротива. В резултат на атаката са засегнати тежко самолетоносачите "Акаги", "Кага" и "Сорю", на палубите на които са струпани много бомби и торпеда, с които се превъоръжават самолетите. Те се запалват и в резултат на силните експлозии. "Кага" и "Сорю" потъват още същата вечер. Самолетите от оцелелия японски самолетоносач "Хирю" двукратно атакуват американския самолетоносач "Йорктаун", който е улучен фатално, но остава на вода. В същото време втората вълна от американски самолети атакува "Хирю", който също се подпалва и по-късно потъва. Безнадежно повреденият "Акаги" е потопен с торпеда от японците сутринта на 5 юни. На 5 и 6 юни американската подводница "Тембор" и американски самолети атакуват последователно японските тежки крайцери "Микума" и "Могами", които се сблъскват. "Микума" е потопен, а "Могами" получава тежки повреди, но успява да се добере до пристанище. На 6 юни японската подводница J-168 забелязва горящия "Йорктаун", около който се въртят няколко разрушители. Тя изстрелва четири торпеда. Две от тях се забиват в самолетоносача и той се преобръща. Третото торпедо разсича разрушителя "Хамън" на две и той също потъва. Това са единствените американски кораби, потопени в сражението. Загубвайки 4 тежки самолетоносача, главнокомандващият японския флот адмирал Ямамото се отказва от борбата, макар че под негово командване остават повече от 100 бойни кораба и е могъл да формира един нов отряд самолетоносачи, със значителна ударна сила. По време на сражението край Мидуей японските и американските линейни кораби и крайцери не дават нито един изстрел от тежката си артилерия, тъй като са на разстояние няколкостотин километра един от друг. Борбата се води само от самолетите. Загубите на японците съставят 4 тежки самолетоносача, 1 тежък крайцер, 250 самолета и около 2500 души, сред които и най-опитните пилоти на японската палубна авиация. Американците губят 1 тежък самолетоносач, 1 разрушител, 150 самолета, 307 човека. Япония губи инициативата, която има до момента и е принудена да премине към отбрана.[3]. Войната след Мидуей[редактиране | edit source] Сражението при Мидуей сериозно затормозява японската военна машина, но империята има още достатъчно ресурси. Япония започва да планира план за офанзива, която да започна с операция "ФС", чийто план включва първоначално завладяването на островите Фиджи и Самоа, за да се пресече морския път между САЩ и Австралия. С тази операция Ямамото и щаба му се надява да блокира американските и австралийски войски, намиращи се в Папуа Нова Гвинея, под командването на генерал Дъглас Макартър. В същото време продължавало с усилени темпове строителството на летището в Гуадалканал, което било трън в очите на най-сериозният американски противник на Ямамото - адмирал Ърнест Кинг (на англ. - Ernest King). Адмирал Кинг настоявал яростно пред обединения команден щаб за светкавична атака срещу японците, преди да са се опомнили и прегрупирали. Тази идея била приета, и през август 1942 година започва десантът на Гуадалканал. Тежките боеве продължават до февруари 1943 година. С тази атака американците подемат война на изтощение, която Япония не можела да си позволи. Адмирал Ямамото остава частично да ръководи Обединените военноморски сили. Загубата в Битката при Мидуей сериозно накърнява репутацията му, и Генералния щаб вече не желаел да встъпва в никакви рисковани епопеи. На Ямамото възлагат да разработи стратегически план за отбрана, включващ и „Решаваща битка“ - стратегия срещу която той винаги се противопоставял. Провежда няколко малки операции използвайки силите на Обединения флот, нанасяйки малки поражения на американците, но и понасяйки поражения които не може да бъдат възстановени нито с човешки ресурс нито с технически. Ръководи атаката срещу източната част на Соломоновите острови и атаката срещу остров Санта Круз, начело на два самолетоносача, а също и сраженията при Гуадалканал през ноември 1942 година. Всичките сражения били за поддръжка на сухопътните сили. Японците понасят големи загуби на пикиращи и торпедни бомбардировачи и жива сила (особено квалифицирани пилоти), което още повече утежнява положението на самолетоносачите. Империята не можела да произведе толкова много пилоти, за да покрие празнините и в морската и в бреговата авиация. Япония вече изпитва и тежка липса на ресурси. След загубата на Гуадалканал през 1943 година, японската флота не предприема никакви опити за по-голямо сражение на Соломоновите острови. Гибел[редактиране | edit source] За да повиши морала на японските бойци след загубата на Гуадалканал, Ямамото решава лично да проведе инспекция на войските в южния Тих Океан. На 14 април 1943 година ВВС на САЩ започват операция с кодово название „Меджик“ (на английски: Magic), която прихваща и разшифрова радиопредаване на японците, което съдържа точни детайли за полета на Ямамото, включително плана за пребиваване в японските бази, а също така и номерата и тип самолети на които той и екипа му ще бъдат транспортирани. Джон Пол Стивънс (на английски: John Paul Stevens), който по-късно става съдия във Висшия Съд на САЩ, е в екипа който разшифрова това съобщение. От това съобщение става ясно, че Ямамото ще излети от Рабаул към остров Бугенвил на Соломоновите острови, в утрото на 18 април 1943 година. Президентът на САЩ Франклин Рузвелт се обажда на министър Франк Нокс (на английски: Frank Knox) с молба „да се свали Ямамото“. Нокс предава желанието на президента на адмирал Честър Нимиц. Адмирал Нимиц се съветва с главнокомандващия на Южната тихоокеанска група адмирал Уилям Халзи-младши, преди да се заеме със задачата и да разреши провеждането на операцията по елиминирането на Ямамото. 339-та изтребителна ескадрила, част от 347-та изтребителна група от 13-та Въздушна армия била избрана за извършване на акцията, поради факта че разполага с P-38 Лайтнинг, които имат достатъчно голяма далечина на полета за прехват на японския военен лидер. На оперативката преди полета на пилотите е обяснено, че отиват за да унищожат "важен висш офицер", но не получават информация за точната цел на акцията. В утрото на 18 април, въпреки опитите на местните офицери да отмени полета поради опасност от засада, Ямамото и неговият антураж излитат по разписание от Рабаул за да направят преход от 315 мили. В почти същото време от Гуадалканал излитат 18 специално подготвени самолета Р-38 Лайтнинг. Американските самолети летят много ниско, спазвайки пълно радио мълчание, почти през цялата дистанция от 430 мили, за да не бъдат разкрити. В 09:34 часа Токийско време, групите се срещат и започват въздушен бой между 8-те японски изтребителя Мицубиши А6М „Зеро“ и двата бомбардировача Мицубиши G4M с американските самолети. Лейтенант Рекс Т. Барбър (на английски: Rex T. Barber) атакува пръв двата японски бомбардировачи, в един от които е Ямамото. Той засипва бомбардировача с огън от картечниците, докато левия мотор на японската машина не избухва в пламъци. Барбър се връща, за да атакува втория бомбардировач. В това време самолета на Ямамото се забива в джунглата. След битката, друг пилот, капитан Томас Джордж Ланфие-младши (на английски: Thomas George Lanphier, Jr.), опитва да докаже, че именно той е свалил главния бомбардировач. Това заявление дава началото на спор, който продължава няколко десетилетия, докато специална експедиция не провежда балистична експертиза за посоката на изстреляните куршуми. Почти всички историци са на мнението, че Ямамото и самолета му са свалени от Барбър. Един американски пилот — лейтенант Реймънд К. Хайн (на английски: Raymond K. Hine) загива в акцията. Японски спасителен отряд, под командването на армейския инженер лейтенант Хамасуна, открива мястото на което се разбива самолета на Ямамото, на следващия ден, в джунглата северно от бившата австралийска морска база „Буин“. По думите на Хамасуна, Ямамото бил изхвърлен от разкъсания фюзелаж на самолета и пада под едно дърво, тялото било наполовина изправено в седнала поза а ръката му в бяла ръкавица стискала дръжката на неговия меч „Катана“. Хамасуна казва, че разпознаването на Ямамото било сравнително леко, неговата глава била наведена, все едно че се бил замислил. Аутопсията показва, че Ямамото получава две огнестрелни рани, една в лявата плешка, другата в долната част на челюстта, с изходно отверстие под дясното око. Въпреки идентифицирането на адмирала и всички доказателства, въпроса за това, преживял ли е адмирала катастрофата, става предмет на продължителни и ожесточени спорове в Япония. Семейство[редактиране | edit source] През 1918 година Исороку се жени за девойка на име Рейко, и има с нея четири деца: двама сина и две дъщери. Награди[редактиране | edit source] - Нагръдната звезда на „Ордена на Хризантемата“ - „Орден на изгряващото слънце“ - „Орден на Свещеното Съкровище“ - Орден „Златен сокол“ - Рицарски кръст с дъбови листа и мечове Източници[редактиране | edit source] - ↑ http://plasma.nationalgeographic.com/pearlharbor/ngbeyond/people/people11.html - ↑ Mahan, The Influence of Seapower on History - ↑ Семерджиев, С.: Самолети печелят морска битка. Мидуей, 4-6 юни 1942 г. Ретросалон, № 46/2004 Литература[редактиране | edit source] - Agawa, Hiroyuki; Bester, John (trans.). The Reluctant Admiral. New York: Kodansha, 1979. Пълна биография на Ямамото, на английски език. - Davis, Donald A. Lightning Strike: The Secret Mission to Kill Admiral Yamamoto and Avenge Pearl Harbor. New York: St. Martin's Press, 2005. - Dull, Paul S. A Battle History of the Imperial Japanese Navy, 1941–1945. Анаполис, Мериленд: Издателство на флота, 1978. - Evans, David C. and Mark R. Peattie. Kaigun: Strategy, Tactics, and Technology in the Imperial Japanese Navy 1887–1941. Анаполис, Мериленд: Издателство на флота, 1997. - Glines, Carroll V. Attack on Yamamoto (1st edition). New York: Crown, 1990. - Hoyt, Edwin P. Yamamoto: The Man Who Planned Pearl Harbor. New York: McGraw-Hill, 1990. - Lundstrom, John B. The First Team: Pacific Naval Air Combat from Pearl Harbor to Midway. Анаполис, Мериленд: Издателство на флота, 1984. - Miller, Edward S. War Plan Orange: The U.S. Strategy to Defeat Japan, 1897–1945. Анаполис, Мериленд: Издателство на флота, 1991. - Peattie, Mark R. Sunburst: The Rise of Japanese Naval Air Power, 1909–1941. Анаполис, Мериленд: Издателство на флота, 2002. - Prados, John. Combined Fleet Decoded: The Secret History of American Intelligence and the Japanese Navy in World War II. Анаполис, Мериленд: Издателство на флота, 2001. - Ugaki, Matome; Chihaya, Masataka (trans.). Fading Victory: The Diary of Admiral Matome Ugaki, 1941-45. Питсбърг: Издателство на Питсбърския университет, 1991. Външни препратки[редактиране | edit source] - Биографията на Ямамото (на английски език) - База Данни Втора световна война: Исороку Ямамото (на английски език) - База Данни Втора световна война: Гибелта на Ямамото (на английски език) - Адмирал Исороку Ямамото, Японски Военно-Морски Флот US Naval Historical Center (на английски език) - Мястото, където пада самолета с Ямамото на борда (на английски език) - Великата тихоокеанска война (на английски език) - Убийството на Ямамото през 1943 година (на японски език)
1.1 2.1 2.2 3.1 3.2 4.1 4.2 5.1 6.1 7.1 7.2 7.3 8.1 8.2 9.1 9.2 10.1 10.2 10.3 11.1 12.1 12.2 12.3 12.4 12.5 13.1 13.2 13.3 13.4 14.1 14.2 14.3 14.4 14.5 14.6 15.1 15.2 16.1 17.1 18.1 19.1 20.1 21.1 22.1 23.1 24.1 25.1 26.1 27.1 28.1 29.1 30.1 31.1 32.1 33.1 34.1 35.1 36.1 36.2 36.3 37.1 37.2 38.1 38.2 38.3 38.4 39.1 39.2 39.3 39.4 39.5 39.6 39.7 39.8 39.9 40.1 40.2 40.3 40.4 40.5 40.6 40.7 40.8 40.9 40.10 40.11 40.12 41.1 41.2 42.1 43.1 43.2 44.1 44.2 44.3 44.4 44.5 44.6 45.1 46.1 46.2 46.3 46.4 46.5 46.6 47.1 47.2 47.3 48.1 48.2 49.1 50.1 50.2 50.3 50.4 50.5 50.6 51.1 51.2 51.3 51.4 52.1 52.2 52.3 52.4 53.1 53.2 53.3 53.4 53.5 53.6 53.7 53.8 54.1 54.2 54.3 54.4 55.1 55.2 55.3 55.4 55.5 55.6 55.7 56.1 56.2 56.3 57.1 58.1 59.1 60.1 60.2 60.3 61.1 62.1 63.1 65.1 66.1 66.2 66.3 66.4 67.1 67.2 67.3 68.1 68.2 68.3 69.1 69.2 69.3 70.1 70.2 70.3 70.4 71.1 71.2 71.3 71.4 72.1 72.2 72.3 72.4 73.1 74.1 74.2 74.3 74.4 75.1 75.2 75.3 75.4 76.1 76.2 76.3 76.4 77.1 78.1 79.1 80.1 81.1 82.1 83.1 84.1 85.1
Operation Vengeance Operation Vengeance was the American military operation to kill Admiral Isoroku Yamamoto of the Imperial Japanese Navy on April 18, 1943, during the Solomon Islands campaign in the Pacific Theater of World War II and exactly one year following the United States' most direct previous blow to Japan with the Doolittle Raid. Isoroku Yamamoto, commander of the Combined Fleet of the Imperial Japanese Navy, was killed on Bougainville Island when his transport bomber aircraft was shot down by United States Army Air Forces fighter aircraft operating from Kukum Field on Guadalcanal. The mission of the U.S. aircraft was specifically to kill Yamamoto and was based on United States Navy intelligence on Yamamoto's itinerary in the Solomon Islands area. The death of Yamamoto reportedly damaged the morale of Japanese naval personnel (described by Samuel Eliot Morison as being considered the equivalent of a major defeat in battle), raised the morale of the Allied forces, and was intended as revenge by U.S. leaders who blamed Yamamoto for the Pearl Harbor attack which initiated the formal state of war between Imperial Japan and the U.S. After the war, acrimonious debate erupted over which of the U. S fighter pilots involved in the raid deserved the official credit for downing Yamamoto; in a manner similar to other internationally famous combatants killed in war (such as Manfred von Richthofen and Michael Wittmann), the debate persisted for years due to conflicting first-hand reports from the participants, and has never been entirely resolved. Contents Background[edit] Admiral Isoroku Yamamoto, commander of the Imperial Japanese Navy, scheduled an inspection tour of the Solomon Islands and New Guinea. He planned to inspect Japanese air units participating in the I-Go operation that had begun April 7, 1943, and to boost Japanese morale following the disastrous evacuation of Guadalcanal. On April 14, the U.S. naval intelligence effort code-named "Magic" intercepted and decrypted orders alerting affected Japanese units of the tour. The original message, NTF131755, addressed to the commanders of Base Unit No. 1, the 11th Air Flotilla, and the 26th Air Flotilla, was encoded in the Japanese Naval Cipher JN-25D (Naval Operations Code Book of the third version of RO), and was picked up by three stations of the "Magic" apparatus, including Fleet Radio Unit Pacific Fleet. The message was then deciphered by Navy cryptographers (among them future Supreme Court Justice John Paul Stevens[1]); it contained time and location details of Yamamoto's itinerary, as well as the number and types of planes that would transport and accompany him on the journey. Yamamoto, the decryption revealed, would be flying from Rabaul to Balalae Airfield, on an island near Bougainville in the Solomon Islands, on April 18. He and his staff would be flying in two medium bombers (Mitsubishi G4M Bettys of the 205th Kōkūtai Naval Air Unit), escorted by six navy fighters (Mitsubishi A6M Zero fighters of the 204th Kōkūtai NAU), to depart Rabaul at 06:00 and arrive at Ballale at 08:00, Tokyo time. President Franklin D. Roosevelt ordered Secretary of the Navy Frank Knox to "get Yamamoto." Knox instructed Admiral Chester W. Nimitz of Roosevelt's wishes. Nimitz first consulted Admiral William F. Halsey, Jr., Commander, South Pacific, and then authorized the mission on April 17. Interception[edit] To avoid detection by radar and Japanese personnel stationed in the Solomon Islands along a straight-line distance of about 400 miles (640 km) between U.S. forces and Bougainville, the mission entailed an over-water flight south and west of the Solomons. This roundabout approach flight was plotted and measured to be about 600 miles (970 km). The fighters would therefore travel 600 miles out to the target and 400 miles back. The 1,000-mile flight, with extra fuel allotted for combat, was beyond the range of the F4F Wildcat and F4U Corsair fighters then available to Navy and Marine squadrons based on Guadalcanal. The mission was instead assigned to the 339th Fighter Squadron, 347th Fighter Group, whose P-38G aircraft, equipped with drop tanks, had the range to intercept and engage. In preparation for the mission, Marine Corps Lt. Col. Luther S. Moore had the P-38s fitted with a Navy ship's compass to aid in navigation at the request of Major John W. Mitchell, commanding the 339th. The fighters each mounted a standard armament of a 20 mm cannon and four 50-caliber (12.7 mm) machine guns, and were equipped to carry two 165-US-gallon (620 L) drop tanks under their wings. A limited supply of 330-US-gallon (1,200 L) tanks were flown up from New Guinea, sufficient to provide each Lightning with one large tank to replace one of the small tanks. Despite the difference in size, the tanks were located close enough to the aircraft's center of gravity to avoid any performance problems. Eighteen P-38s were tasked for the mission. One flight of four was designated as the "killer" flight while the remainder, which included two spares, would climb to 18,000 feet (5,500 m) to act as "top cover" for the expected reaction by Japanese fighters based at Kahili. A flight plan was prepared by the Command Operations Officer, Marine Major John Condon, but was discarded for one prepared by Mitchell. He calculated an intercept time of 09:35, based on the itinerary, to catch the bombers descending over Bougainville, ten minutes before landing at Balalae. He worked backwards from that time and drew four precisely-calculated legs, with a fifth leg added if Yamamoto did not take the most direct route. In addition to heading out over the Coral Sea, the 339th would "wave-hop" all the way to Bougainville at altitudes no greater than 50 feet (15 m), maintaining radio silence en route. Although the 339th Fighter Squadron officially carried out the mission, ten of the eighteen pilots were drawn from the other two squadrons of the 347th Group. The Commander AirSols, Rear Admiral Marc A. Mitscher, selected four pilots to be designated as the "killer" flight: - Capt. Thomas G. Lanphier, Jr. - Lt. Rex T. Barber - Lt. Jim McLanahan (dropped out with flat tire) - Lt. Joe Moore (dropped out with faulty fuel feed) The remaining pilots would act as reserves and provide air cover against any retaliatory attacks by local Japanese fighters: - Maj. John Mitchell - Lt. William Smith - Lt. Gordon Whittiker - Lt. Roger Ames - Capt. Louis Kittel - Lt. Lawrence Graebner - Lt. Doug Canning - Lt. Delton Goerke - Lt. Julius Jacobson - Lt. Eldon Stratton - Lt. Albert Long - Lt. Everett Anglin - Lt. Besby F. Holmes (replaced McLanahan) - Lt. Raymond K. Hine (replaced Moore) A thorough, detailed briefing included a cover story for the source of the intelligence stating that a coastwatcher had spotted an important high-ranking officer boarding an aircraft at Rabaul, but the pilots were not specifically briefed that their target was Admiral Yamamoto. The specially-fitted P-38s took off from Kukum Field on Guadalcanal beginning at 07:25. The date, April 18, was the first anniversary of the Doolittle Raid. Two of the Lightnings assigned to the killer flight dropped out of the mission at the start, one with a tire flattened during takeoff (McLanahan) and the second when its drop tanks would not feed fuel to the engines (Moore). In Rabaul, despite urgings by local commanders to cancel the trip for fear of ambush, Yamamoto's airplanes took off as scheduled for the trip of 315 miles (507 km). They climbed to 6,500 feet (2,000 m), with their fighter escort at their 4 o'clock position and 1,500 feet (460 m) higher, split into two V-formations of three planes. Mitchell's flight of four led the squadron at low altitude, with the killer flight, now consisting of Lanphier, Barber, and spares 1st Lt. Besby F. Holmes and 1st Lt. Raymond K. Hine, immediately behind. Mitchell, fighting off drowsiness, navigated by flight plan and dead reckoning. This proved to be the longest fighter-intercept mission of the war and was so skillfully executed by Mitchell that his force arrived at the intercept point one minute early, at 09:34, just as Yamamoto's aircraft descended into view in a light haze. The P-38s jettisoned the auxiliary tanks, turned to the right to parallel the bombers, and began a full power climb to intercept them. The tanks on Holmes's P-38 did not detach and his element turned back toward the sea. Mitchell radioed Lanphier and Barber to engage, and they climbed toward the eight aircraft. The nearest escort fighters dropped their own tanks and dived toward the pair of P-38s. Lanphier, in a sound tactical move, immediately turned head-on and climbed towards the escorts while Barber chased the diving bomber transports. Barber banked steeply to turn in behind the bombers and momentarily lost sight of them, but when he regained contact, he was immediately behind one and began firing into its right engine, rear fuselage, and empennage. When Barber hit its left engine, the bomber began to trail heavy black smoke. The Betty rolled violently to the left and Barber narrowly avoided a mid-air collision. Looking back, he saw a column of black smoke and assumed the Betty had crashed into the jungle. Barber headed towards the coast at treetop level, searching for the second bomber, not knowing which one carried the targeted high-ranking officer. Barber spotted the second bomber, carrying Chief of Staff Vice Admiral Matome Ugaki and part of Yamamoto's staff, low over the water off Moila Point, trying to evade an attack by Holmes, whose wing tanks had finally come off. Holmes damaged the right engine of the Betty, which emitted a white vapor trail, but his closure speed carried him and his wingman Hine past the damaged bomber. Barber attacked the crippled bomber and his bullet strikes caused it to shed metal debris that damaged his own aircraft. The bomber descended and crash-landed in the water. Ugaki and two others survived the crash and were later rescued. Barber, Holmes and Hine were attacked by Zeros, Barber's P-38 receiving 104 hits.[2] Holmes and Barber each claimed a Zero shot down during this melee, although Japanese records show that no Zeros were lost. The top cover briefly engaged reacting Zeros without making any kills. Mitchell observed the column of smoke from Yamamoto's crashed bomber. Hine's P-38 had disappeared by this point, presumably crashed into the water. Running close to minimum fuel levels for return to base, the P-38s broke off contact, with Holmes so short of fuel that he was forced to land in the Russell Islands. Hine was the only pilot who did not return. Lanphier's actions during the battle are unclear as his account was later disputed by other participants, including the Japanese fighter pilots. As he approached Henderson Field, Lanphier radioed the fighter director on Guadalcanal that "That son of a bitch will not be dictating any peace terms in the White House", breaching security. Immediately on landing (his plane was so short on fuel that one engine quit during landing rollout) he put in a claim for shooting down Yamamoto. Japanese-American involvement[edit] The MIS (Military Intelligence Service), was made of mostly Nisei (Japanese-Americans). They were trained in interpreting, interrogation, and translation with materials ranging from standard textbooks to captured documents, in the war against Japan.[3] A major MIS contribution in the Solomons campaign was the ambush of Admiral Isoroku Yamamoto. MIS soldier Harold Fudenna intercepted a radio message indicating the whereabouts of Admiral Yamamoto. Although this message was first met with disbelief, other MIS linguists in Alaska and Hawaii had also intercepted the same message, confirming its accuracy. American forces learned of Yamamoto’s planned flight to Bougainville and on April 18, 1943, Yamamoto’s plane was successfully shot down above Bougainville. There were no survivors. General Douglas MacArthur referred to this incident as “one of the singularly most significant actions of the Pacific War.”[4] Aftermath[edit] The crash site and body of Admiral Yamamoto were found the next day in the jungle north of the coastal site of the former Australian patrol post and Catholic mission of Buin (which was re-established, after the war, several kilometres inland) by a Japanese search and rescue party, led by Army engineer Lieutenant Hamasuna. According to Hamasuna, Yamamoto had been thrown clear of the plane's wreckage, his white-gloved hand grasping the hilt of his katana, still upright in his seat under a tree. Hamasuna said Yamamoto was instantly recognizable, head dipped down as if deep in thought. A post-mortem of the body disclosed that Yamamoto received two wounds, one to the back of his left shoulder and one to his left lower jaw that exited above his right eye. The Japanese navy doctor examining the body determined that the head wound killed Yamamoto. The more violent details of Yamamoto's death were hidden from the Japanese public; the medical report was whitewashed, changed "on orders from above", according to biographer Hiroyuki Agawa. In Japan this became known as the "Navy kō incident"(ja:海軍甲事件). It raised morale in the United States and shocked the Japanese, who were officially told about the incident only on May 21, 1943. To cover up the fact that the Allies were reading Japanese code, American news agencies were given the same cover story used to brief the 339th Fighter Squadron, that civilian coastwatchers in the Solomons observed Yamamoto boarding a bomber and relayed the information by radio to American naval forces in the immediate area. The tail number of Yamamoto's aircraft was T1-323. The wreckage and crash site are now tourist attractions near Buin, Bougainville Island.[5] The left wing of this aircraft was subsequently removed intact and taken to the Isoroku Yamamoto Family Museum in Nagaoka, Japan. Who shot down Yamamoto?[edit] Although Operation Vengeance was one of the most expertly-executed missions in American air force history, the whole episode has subsequently been overshadowed by controversy over who actually shot down the admiral's aircraft. The issue began immediately after the mission when the US military quickly credited Thomas Lanphier with the kill. The captain claimed in his report back at Guadalcanal that after turning to engage the escort Zeroes and shooting the wings off one, he had flipped upside down as he circled back towards the two bombers. On seeing the lead bomber turning in a circle below him, he came out of his turn at a right angle to the circling bomber and fired blowing off its right wing. The plane then crashed into the jungle. Lanphier also reported that he witnessed Lt. Rex Barber shoot down another bomber which also crashed into the jungle. From the report, US intelligence assumed that three bombers had been downed because Lt. Besby F. Holmes claimed the "Betty" that crashed into the sea. None of the remaining pilots were debriefed after the mission because no formal interrogation procedures existed on Guadalcanal at that time. Likewise Lanphier's claim of the kill was never officially witnessed. Many of the other mission's pilots soon became skeptical with the official US Army version. Six months later unauthorized details about the operation leaked into the press. In October 1943 an issue of Time Magazine featured an article about Vengeance and mentioned Lanphier by name. An outraged US Navy considered it a serious breach of security. As a result, Maj. John Mitchell, who had been nominated for the Medal of Honor, was downgraded to the Navy Cross; this was the same award subsequently presented to all the pilots of the killer flight. The controversy did little to subside after the war because of the testimony of the surviving Japanese escort pilot who witnessed the mission. Zero pilot Kenji Yanagiya, who had been in Yamamoto's fighter escort, told John Mitchell he might have been responsible for the loss of Lt. Raymond Hine because he had heavily damaged a P-38 (escorting another Lightning that had not dropped its fuel tanks), although neither he nor any of the other Zero pilots had claimed a P-38 that day. The cause of Hine's disappearance is still officially undetermined. Yanagiya also claimed none of the escorting Japanese fighters were shot down, only one was damaged enough that it required a day of repair at Buin. These details contradicted Lanphier's claim for a Zero. Likewise Japanese military records confirmed that only two Mitsubishi G4M bombers had been shot down on the day. Eventually Lanphier and Barber were officially awarded half credits for the destruction of the bomber that crashed into the jungle, and half credits to Barber and Holmes for the bomber that crashed at sea. Several ground inspections of Yamamoto's crash site have determined that the path of the bullet impacts validated Barber's account because "all visible gunfire and shrapnel damage was caused by bullets entering from immediately behind the bomber" not from the right.[6] Subsequently Barber petitioned the Air Force Board for Correction of Military Records to have his half credit on the bomber shared with Lanphier changed to a whole credit. In September 1991 The Air Force History Office advised the board that "enough uncertainty" existed in both Lanphier’s and Barber’s claims for them both to be accepted; the board's decision was split on Barber’s petition. Secretary of the Air Force Donald B. Rice ruled to retain the shared credit. Barber then applied to the U.S. 9th Circuit Court of Appeals to have the ruling of the Secretary of the Air Force overturned and the opposing claims re-investigated, but the court refused to intervene. In May 2006, Air Force Magazine published a letter by Doug Canning, a former pilot of the 347th Fighter Group who flew on Operation Vengeance (he escorted Lieutenant Holmes back to the Russell Islands). Canning, who was friends with both Lanphier and Barber, stated that Lanphier had written the official report, medal citations, and several magazine articles about the mission. He also claimed Barber had been willing to share the half credit for shooting down Yamamoto until Lanphier had given him an unpublished manuscript he had written claiming he alone had shot down the admiral. Canning agreed that Barber had a strong case for his claim citing the testimony of another pilot from Yamamoto's Zero escort, Kenji Yanagiya, who saw Yamamoto's "Betty" crash 20 to 30 seconds after being hit from behind by fire from a P-38. Likewise the second Betty carrying Admiral Ugaki crashed 20 seconds after being struck by aircraft fire. Canning stated categorically that the P-38Gs flown that day did not have aileron boost to assist in turning (as did later models) making it physically impossible for Lanphier's aircraft to have made the 180 degree turn he claimed in order to shoot down Yamamoto's plane. The Air Force later disqualified Lanphier's claim for shooting down a Zero in the battle, meaning that Lanphier lost his "ace" status as his total number of air-to-air kills dropped from five to four. In spite of criticism from Barber and other surviving pilots from the mission, Lanphier continued to claim credit for downing Yamamoto until his death in 1987. Most newspaper obituaries reporting Lanphier's death credited him with killing Yamamoto. Rex Barber continued to contest Lanphier's claim, mainly in military circles and publications, until his death in 2001. Notes[edit] Citations[edit] - ^ What Will the Supreme Court Be Like Without Justice John Paul Stevens by Jeffrey Toobin - ^ Grant, Rebecca (March 2006). "Magic and Lightning". Air Force Magazine (Arlington, Virginia: Air Force Association) 89 (3): 62. - ^ https://www.cia.gov/library/center-for-the-study-of-intelligence/csi-publications/csi-studies/studies/vol-52-no-4/nisei-linguists.html - ^ http://www.goforbroke.org/history/history_historical_campaigns_mis_northern.asp - ^ The wreckage and crash site References[edit] - Davis, Burke (1969). Get Yamamoto. New York: Random House. ASIN B0006BZ2OC. - Davis, Donald A. (2005). Lightning Strike: The Secret Mission to Kill Admiral Yamamoto and Avenge Pearl Harbor. New York: St. Martin's Press. - Glines, Carroll V. (1990). Attack on Yamamoto. New York: Crown (1st edition). - Hall, R. Cargill (1991). Lightning Over Bougainville. Washington, D.C.: Smithsonian Institution Press. - Hammel, Eric (1992). Aces Against Japan: The American Aces Speak. Pacifica Press. ISBN 0-935553-43-6.- Contains interview with Besby Frank Holmes. - Hammel, Eric (1996). Aces Against Japan II: The American Aces Speak. Pacifica Press. ISBN 0-935553-14-2.- Contains another interview with Besby Frank Holmes. - Kyodo News (September 29, 2008). "Use of outdated code led to ambush that killed Yamamoto, U.S. files show" (Newspaper article). Japan Times. Retrieved September 29, 2008. Bibliography[edit] - Canning, Douglas S. (2006). "Who Shot Down Yamamoto?, letter,". Air Force Magazine 89 (5). Arlington, VA, USA: Air Force Association. - Holley, Joe (July 27, 2006). "Besby Frank Holmes; WWII Fighter Pilot". The Washington Post. Washington, DC, USA.- Obituary on the death of Lt. Col. Frank Holmes. - Kahn, David (1996). "Chapter 17: The Scrutable Orientals; pp 595-601". The Codebreakers: The Comprehensive History of Secret Communication from Ancient Times to the Internet, Revised and Updated. New York, NY, USA: Scribner. - Conflicts in 1943 - Imperial Japanese Navy - Military history of Japan during World War II - Pacific Ocean theatre of World War II - 1943 in the Solomon Islands - Aerial operations and battles of World War II involving the United States - Battles and operations of World War II involving the Solomon Islands - Military assassinations - Aircraft shootdown incidents