http___en.wikipedia.org_wiki_Greek_Ionic.xml
1.1 2.1 2.2 3.1 4.1 4.2 4.3 4.4 5.1 6.1 6.2 6.3 6.4 7.1 7.2 8.1 8.2 8.3 8.4 8.5 9.1 9.2 9.3 10.1 11.1 12.1 12.2 13.1 13.2 14.1 14.2 14.3 15.1 15.2 15.3 16.1 17.1 17.2 17.3 17.4
Йонийски стил Йонийският стил (наричан още Йонийски ордер) е един от трите класически стила в архитектурата. Другите два са дорийският и коринтският. История[редактиране | edit source] Появата на Йонийския стил датира от средата на 6 век пр.н.е. в Йония, югозападното крайбрежие и островите на Мала Азия, населени от йонийски гърци, където се говори йонийският диалект. Следи от този архитектурен стил във вътрешността на Гърция се наблюдават от 5 век пр.н.е. Първият от великите йонийски храмове, въпреки че просъществува само едно десетилетие преди да бъде срутен от земетръс, е храмът на Хера в Самос, построен около 560 г. пр.н.е. от архитекта Ройкос. По-дълго запазен е храмът на Артемида в Ефес, (днешна Турция), също в йонийски стил, едно от Седемте чудеса на света. Особености[редактиране | edit source] За разлика от гръцко-дорийския стил, Йонийските колони обикновено се полагат върху база, която разделя тялото на колоната от стилобата или платформата. Капителът на йонийската колона съдържа специфични спираловидни елементи в четирите си края, наричани волути. Първоначално тези волути лежат в една равнина, но впоследствие се изработват в четирите края на колоната, под ъгъл срямо капитела. Тази характерност на йонийската колона я прави по-гъвкава и задоволителна от дорийската за критичните погледи през [[4 век пр.н.е.] - поставянето на 4 волути на всяка колона осигурява еднакъв изглед от всичките ѝ страни. Ренесансовият архитект и теоретик Винченцо Скамози, живял през 16 век, проектира версия на перфектен четиристранен йонийски капител. Тази версия става толкова стандартна, че когато йонийската колона бива възродена при Гръцкото Възраждане през 18 век, тя е посрещната като архаично свежа и примитивна. Под волутите, йонийската колона може да има широка яка, разделяща капитела от тялото с канелюрите, както е в замъка Кооле. Може да има чепка плодове или цветя, завъртяни по такъв начин, че да оформят волутите. След ранните експерименти с 16 жлеба, броят на канелюрите на ствола на колоната е определен на 24. Тази стандартизация поставя жлебовете в сходна пропорция с диаметъра на колона от всякакъв размер, дори когато височината и е увеличена. Римската изработка на канелюрите се различава от гръцката — между тях римляните не оставят промеждутък от повърхността на колоната, а гърците ги правят плътно един до друг, при което се получава остър ръб, който лесно се чупи. Йонийската колона винаги е по-деликатна от дорийската. Височината на йонийските колони е осем-девет пъти колкото диаметъра им, понякога дори повече, както е в колониите на Атебелия. Въпреки че йонийските колони обикновено имат канелюри, не всички се придържат към стандартизацията - Иниго Джоунс прави гладки йонийски колони в проекта си за банкетната къща в Уайтхол Палас, Лондон, а архитект Джон Ръсел Поуп иска да изрази мъжествената енергия, комбинирана с интелекта на Теодор Рузвелт и затова оставя колоните на Рузвелтския мемориал в Американския исторчески музей без жлебове – подобна архитектура изглежда по-силна и извисена. Характерна особеност на йонийския ордер са волутите в капитела, които са обект на много теоретични и практически разногласия, базиращи се на кратко и смътно описание на Витрувий. Антаблеманът има три части — чист архитрив, разделен на два, или три пръстена (фасции), фриз, който може да бъде богато скулптрипан, и корниз, изграден от дентикули (приличащи на близко разположени краища на напречни греди). Йонийският стил често се характеризира с изобразителен, разказвателен фриз, за разлика от триглифите и метопите при дорийския ордер. Римската и ренесансовата практика намаляват височината на антаблемана, намалявайки пропорциите на архитрива, което прави фриза по-забележим. Витрувий описва, че дорийския ордер има пропорции, близки до тези на мъжкото тяло, а йонийският разчита на по-елегантни и женствени пропорции. Въпреки че не се споменава името на цитирания документ, се смята че подобна традиция е завещана от елинските архитекти, например Хермоген от Приена, архитект на храма на Артемида в Ефес. Ренесансовите теоретици в областта на архитектурата, базирайки се на тази бележка, интерпретират йонийския ордер като по-представителен от дорийския, и по-малко женствен от коринтския. Йонийският стил е присъщ на библиотеки и съдилища от пост-ренесансовата епоха. Малкото оцелели архитектурни документи от времето преди Витрувий, не дават информация дали е имало подобни интерпретации през 5 и 4 век пр.н.е. Партенонът, въпреки че стриктно спазва дорийския ордер, съдържа също йонийски елементи. Чисто йонийски форми се откриват в Ерехтейона. Друга характерна особеност в Ерехтейона е, че колоните за първи път са сменени със скулптурни фигури, наричани кариатиди. От 17 век насам, много хора възхваляват и копират йонийската версия, която може да се види в храма “Щастието на Вирилий” в Рим, където за първи път се появява детайлно изсичане на Антоин Десгод. Йонийският ордер се дели на два типа: Малоазиатски, който е по-старият, и Атически, пренесен от Мала Азия. Основни разлики в двата подвида са оформянето на основата на колоната. При капитела в Мала Азия завършва с лесбийска кима, а в Атика — с йонийска. В Малоазийския вид липсва фриз — там той е заместен от дентикул или зъборез.
1.1 2.1 2.2 3.1 3.2 4.1 5.1 6.1 7.1 7.2 7.3 8.1 8.2 8.3 9.1 10.1 11.1 11.2 11.3 11.4 12.1 12.2 13.1 13.2 13.3 14.1 15.1 15.2 15.3 15.4 15.5 15.6 15.7 15.8 16.1 16.2 17.1 17.2 17.3 18.1 22.1 26.1 27.1 28.1 29.1 29.2 29.3 29.4 30.1 31.1 32.1 33.1 34.1 35.1 36.1
Ionic order The Ionic order (Greek: Iwvιkός puθuός) forms one of the three orders of classical architecture, the other two canonic orders being the Doric and the Corinthian. (There are two lesser orders, the stocky Tuscan order and the rich variant of Corinthian, the Composite order, added by 16th-century Italian architectural theory and practice.) The Ionic capital is characterized by the use of volutes. The Ionic columns normally stand on a base which separates the shaft of the column from the stylobate or platform; The cap is usually enriched with egg-and-dart. Contents Description[edit] Capital[edit] The major features of the Ionic order are the volutes of its capital, which have been the subject of much theoretical and practical discourse, based on a brief and obscure passage in Vitruvius.[1] The only tools required were a straight-edge, a right angle, string (to establish half-lengths) and a compass. Below the volutes, the Ionic column may have a wide collar or banding separating the capital from the fluted shaft, as at Castle Coole. Or a swag of fruit and flowers may swing from the clefts formed by the volutes, or from their "neck." Originally the volutes lay in a single plane (illustration at right); then it was seen that they could be angled out on the corners. This feature of the Ionic order made it more pliant and satisfactory than the Doric to critical eyes in the 4th century BC: angling the volutes on the corner columns, ensured that they "read" equally when seen from either front or side facade. The 16th-century Renaissance architect and theorist Vincenzo Scamozzi designed a version of such a perfectly four-sided Ionic capital; Scamozzi's version became so much the standard, that when a Greek Ionic order was eventually reintroduced, in the later 18th century Greek Revival, it conveyed an air of archaic freshness and primitive, perhaps even republican, vitality.[2] Columns and entablature[edit] The Ionic column is always more slender than the Doric: Ionic columns are eight and nine column-diameters tall, and even more in the Antebellum colonnades of late American Greek revival plantation houses. Ionic columns are most often fluted. After a little early experimentation, the number of hollow flutes in the shaft settled at 24. This standardization kept the fluting in a familiar proportion to the diameter of the column at any scale, even when the height of the column was exaggerated. Roman fluting leaves a little of the column surface between each hollow; Greek fluting runs out to a knife edge that was easily scarred. In some instances, the fluting has been omitted. English architect Inigo Jones introduced a note of sobriety with plain Ionic columns on his Banqueting House at Whitehall Palace, London, and when Beaux-Arts architect John Russell Pope wanted to convey the manly stamina combined with intellect of Theodore Roosevelt, he left colossal Ionic columns unfluted on the Roosevelt memorial at the American Museum of Natural History, New York City, for an unusual impression of strength and stature. The entablature resting on the columns has three parts: a plain architrave divided into two, or more generally three, bands, with a frieze resting on it that may be richly sculptural, and a cornice built up with dentils (like the closely spaced ends of joists), with a corona ("crown") and cyma ("ogee") molding to support the projecting roof. Pictorial often narrative bas-relief frieze carving provides a characteristic feature of the Ionic order, in the area where the Doric order is articulated with triglyphs. Roman and Renaissance practice condensed the height of the entablature by reducing the proportions of the architrave, which made the frieze more prominent. History of use[edit] The Ionic order originated in the mid-6th century BC in Ionia, the southwestern coastland and islands of Asia Minor settled by Ionian Greeks, where an Ionian dialect was spoken. The Ionic order column was being practiced in mainland Greece in the 5th century BC. It was most popular in the Archaic Period (750-480 BC) in Ionia. The first of the great Ionic temples was the Temple of Hera on Samos, built about 570 BC–560 BC by the architect Rhoikos. It stood for only a decade before it was leveled by an earthquake. A longer-lasting 6th century Ionic temple was the Temple of Artemis at Ephesus, one of the Seven Wonders of the Ancient World. The Parthenon, although it conforms mainly to the Doric order, also has some Ionic elements. A more purely Ionic mode to be seen on the Athenian Acropolis is exemplified in the Erechtheum. Vitruvius, a practicing architect who worked in the time of Augustus, reports (De Architectura, iv) that the Doric has a basis of sturdy male body proportions while Ionic depends on "more graceful" female body proportions. Though he does not name his source for such a self-conscious and "literary" approach, it must be in traditions passed on from Hellenistic architects, such as Hermogenes of Priene, the architect of a famed temple of Artemis at Magnesia on the Meander in Lydia (now Turkey). Renaissance architectural theorists took his hints, to interpret the Ionic Order as matronly in comparison to the Doric Order, though not as wholly feminine as the Corinthian order. The Ionic is a natural order for post-Renaissance libraries and courts of justice, learned and civilized. Because no treatises on classical architecture survive earlier than that of Vitruvius, identification of such "meaning" in architectural elements as it was understood in the 5th and 4th centuries BC remains tenuous, though during the Renaissance it became part of the conventional "speech" of classicism.[3] From the 17th century onwards, a much admired and copied version of Ionic was that which could be seen in the temple called that of "Fortuna Virilis" in Rome, first clearly presented in a detailed engraving in Antoine Desgodetz, Les edifices antiques de Rome (Paris 1682). Scamozzian Ionic capitals on Castle Coole portico See also[edit] References[edit] - ^ "Geometric Methods of the 1500s for Laying Out the Ionic Volute" Denise Andrey and Mirko Galli, Nexus Network Journal, vol. - ^ A brief and accessible sketch of this familiar aspect of the Greek Revival "idea of primitivism, of searching back to the true, untainted sources of architectural beauty" (p. 38) and of the Utopian aspects of Ledoux is briskly treated in Sir John Summerson, The Classical Language of Architecture (MIT Press) 1963; in discussions of American Greek Revival, the republic connotations of the Greek orders present an inescapable commonplace: "The Greek Revival style arose out of a young nation's desire to identify with the ideals of the ancient Greek Republic." ((Rensselaer County Historical Society) "Architectural Styles in Rensselaer County" (New York); "Greece, the world's first democracy, seemed an appropriate philosophical reference point for a self-confident new republic." ((Old-House Journal), James C. Massey and Shirley Maxwell, "Greek Revival in America: From Tara to farmhouse temples.") are typical statements, selected almost at random from texts accessible on-line. - ^ Summerson 1963. External links[edit] - Ionic order exemplified in architecture of Buffalo, New York[dead link] - Ionic order, after Vitruvius - "Understanding buildings" website: Ionic order[dead link] - Denis Andrey and Mirko Galli, "Geometric methods of the 1500s for laying out the ionic volute" - Early Development and Formal Definition of the Ionic Capital