http___en.mobile.wikipedia.org_wiki_History_of_Argentina.xml
1.1 2.1 3.1 3.2 3.3 3.4 3.5 4.1 5.1 6.1 7.1 8.1 9.1 10.1 11.1 12.1 13.1 14.1 15.1 16.1 17.1 18.1 19.1 20.1 21.1 22.1 23.1 24.1 24.2 25.1 25.2 26.1 27.1 27.2 27.3 27.4 27.5 28.1 29.1 29.2 29.3 30.1 30.2 30.3 30.4 31.1 31.2 31.3 31.4 32.1 33.1 33.2 33.3 33.4 34.1 34.2 34.3 34.4 35.1 35.2 35.3 35.4 35.5 36.1 36.2 36.3 37.1 37.2 38.1 39.1 39.2 39.3 39.4 39.5 39.6 40.1 40.2 40.3 40.4 40.5 41.1 41.2 41.3 41.4 41.5 42.1 43.1 44.1 44.2 44.3 44.4 44.5 44.6 45.1 45.2 45.3 46.1 46.2 46.3 47.1 48.1 48.2 48.3 49.1 50.1 50.2 51.1 52.1 52.2 52.3 53.1 53.2 54.1 54.2 55.1 55.2 55.3 56.1 56.2 56.3 56.4 57.1 58.1 58.2 59.1 59.2 59.3 59.4 60.1 60.2 60.3 61.1 61.2 62.1 63.1 63.2 63.3 63.4 63.5 63.6 64.1 65.1 66.1 66.2 66.3 67.1 68.1 68.2 69.1 69.2 69.3 70.1 70.2 70.3 71.1 71.2 71.3 71.4 71.5 72.1 73.1 73.2 73.3 73.4 74.1 75.1 75.2 76.1 76.2 76.3 76.4 77.1 78.1 78.2 78.3 79.1 79.2 79.3 79.4 80.1 80.2 80.3 80.4 80.5 80.6 80.7 80.8 81.1 81.2 81.3 81.4 82.1 83.1 83.2 83.3 84.1 85.1 85.2 86.1 86.2 87.1 87.2 88.1 89.1 89.2 90.1 91.1 91.2 92.1 92.2 93.1 93.2 94.1 94.2 94.3 95.1 95.2 95.3 96.1 96.2 96.3 97.1 97.2 97.3 98.1 98.2 99.1 100.1 100.2 101.1 102.1 102.2 102.3 102.4 103.1 104.1 105.1 105.2 105.3 105.4 105.5 105.6 105.7 105.8 106.1 106.2 106.3 106.4 106.5 106.6 107.1 108.1 108.2 108.3 108.4 108.5 108.6 109.1 109.2 109.3 109.4 110.1 110.2 110.3 110.4 110.5 110.6 110.7 111.1 112.1 112.2 112.3 112.4 113.1 114.1 114.2 115.1 115.2 115.3 116.1 116.2 116.3 116.4 116.5 117.1 117.2 117.3 118.1 119.1 119.2 119.3 119.4 120.1 120.2 121.1 121.2 121.3 122.1 122.2 122.3 122.4 122.5 122.6 123.1 123.2 123.3 124.1 125.1 125.2 125.3 126.1 126.2 126.3 127.1 128.1 128.2 128.3 128.4 129.1 129.2 129.3 129.4 129.5 129.6 129.7 129.8 130.1 130.2 130.3 131.1 131.2 132.1 132.2 132.3 132.4 133.1 133.2 133.3 133.4 133.5 133.6 134.1 134.2 134.3 135.1 135.2 135.3 136.1 137.1 137.2 138.1 138.2 138.3 139.1 139.2 139.3 139.4 140.1 140.2 141.1 142.1 143.1 144.1 145.1 146.1 147.1 148.1 149.1 149.2 150.1 151.1 152.1 153.1 154.1 155.1 156.1 156.2 156.3 157.1 157.2 158.1 158.2 159.1 159.2 160.1 161.1 162.1 163.1 164.1 165.1 166.1 167.1 168.1 168.2 169.1 169.2 169.3 170.1 171.1 171.2 171.3 172.1 172.2 172.3 173.1 174.1 175.1 175.2 175.3 176.1 177.1 178.1 179.1 179.2 180.1 180.2 181.1 182.1 183.1 183.2 184.1 184.2 184.3 185.1 185.2 186.1 187.1 187.2 187.3 187.4 187.5 187.6 188.1 189.1 190.1 191.1 192.1 192.2 193.1 194.1 195.1 196.1 197.1
История на Аржентина Историята на Аржентина обхваща времето от първото човешко присъствие по тези земи до днешни дни и е разделена на четири основни периода: доколумбова епоха или ранна история (до 16 век), колониален период (приблизително 1516-1810 г.), войните за независимост и началото на следколониалния период на страната (1810-1880 г.) и история на съвременна Аржентина, започваща от около 1880 г. Най-ранната история на съвременната територия на Аржентина започва с първите човешки селища в южния край на Патагония преди около 13 000 години. Писмената история започва с пристигането на испанските хронисти от експедицията на Хуан Диас де Солис през 1516 г. в Рио де ла Плата — експедиция, която бележи началото на испанското владичество в този регион. През 1776 г. испанската корона основава Вицекралство Рио де ла Плата, съвкупност от територии, от които, с революцията от май 1810 г., започва процеса на постепенно формиране на няколко независими държави, включително т.н. Обединени провинции Рио де ла Плата. След обявяването на независимост на 9 юли 1816 г., военното поражение на Испанската империя през 1824 г. и продължителна гражданска война, в периода 1853-1861 г. се създава федерална държава, позната днес като Република Аржентина. Съдържание - 1 Доколумбова епоха - 2 Испански колониален период - 3 Войни за независимост - 4 История на съвременна Аржентина - 4.1 Разширяване на границите и депресията от 1890 г. - 4.2 Радикалните правителства (1916 - 1930) - 4.3 Позорното десетилетие - 4.4 Революцията от 1943 г. - 4.5 Перонистките години - 4.6 Revolución Libertadora (1955-1958) - 4.7 Цивилни правителства (1958-1966) - 4.8 Revolución Argentina (1966-1973) - 4.9 Растяща нестабилност (1969-1976) - 4.10 Управление на Националния реорганизационен процес (1976-1983) - 4.11 Завръщането към демокрация (1983-настояще) - 5 Вижте също - 6 Външни препратки - 7 Бележки Доколумбова епоха[редактиране | edit source] Териториите са относително слабонаселени до периода на европейската колонизация. Най-ранните следи от човешко присъствие датират от палеолита, а след това се увеличават по време на мезолита и неолита.[1] Въпреки това, големи области във вътрешността очевидно остават ненаселени по време на продължителното засушаване между 4 000 и 2 000 г. пр.н.е.[2] Уругвайският археолог Раул Солер разделя коренното население на Аржентина на три основни групи: ранен стадий на ловци и събирачи на храна без обработка на керамика, напреднал стадий на събирачи и ловци, и ранен стадий на земеделци с обработка на керамика.[3] Артефакти на втората група може да се открият в пампасите и южна Патагония, а третата включва чаруаките и гуараните. Някои от различните групи включват она в Огнена земя, ягана (в архипелага между протока Бигъл и нос Хорн), теуелче в Патагония, много народи, живеещи в литоралната зона, гуякуру и матако в Чако. Гуараните се разселват в обширни райони на Южна Америка, но се заселват за постоянно само на няколко места в днешна Аржентина. Испански колониален период[редактиране | edit source] Европейците за първи път достигат района през 1502 г., с пътуването на Америко Веспучи. През 1516 г., испанският мореплавател Хуан Диас де Солис посещава територията, днес известна като Аржентина, а през 1536 г., Педро де Мендоса основава малко селище на днешното местоположение на Буенос Айрес, което е изоставено през 1541 г. То повторно е създадено през 1580 г. от Хуан де Гарай, а преди това, през 1573 г., Херонимо Луис де Кабрера основава днешния град Кордоба. Тези области са част от Вицекралство Перу, със столица Лима, и заселниците пристигат от този град. За разлика от други райони на Южна Америка, заселването на естуара на Рио де ла Плата не е повлияно от треска за злато, поради липсата на благородни метали.[4] Естествените пристанища в устието на Ла Плата не са използвани по това време, тъй като всички кораби са предназначени за пристанището Каляо, в близост до Лима — обстоятелство, което води до това, че контрабандата се превръща в нормално средство за търговия в градове като Асунсион, Буенос Айрес и Монтевидео.[5] През 1776 г. испанците основават Вицекралство Рио де ла Плата. То се състои от днешните държави Аржентина, Уругвай и Парагвай, както и голяма част от територията на съвременна Боливия. Буенос Айрес, вече начело на новата политическа структура, се превръща в процъфтяващо пристанище — приходите от мините в Потоси, нарастващата морска търговия, развитието на скотовъдството за износ на кожени изделия и други продукти, както и други политически причини, го издигат постепенно в един от най-важните търговски центрове в региона. Вицекралството обаче просъществува кратко време, поради липсата на вътрешна сплотеност между регионите, от които е съставено, както и недостатъчната испанска подкрепа. След поражението при Трафалгар, което дава на британците превъзходство по море, корабите от Испания отново започват да пристигат рядко. Британците се опитват да нахлуят в Буенос Айрес и Монтевидео през 1806 и 1807 г., но са победени и двата пъти от Сантяго де Линиерс. Тези победи, постигнати без помощта на метрополията, увеличават самоувереността на града.[6] Началото на Полуостровната война в Испания, пленяването на крал Фердинанд VII и налагането от Наполеон на брат му Жозеф на испанския трон, предизвикват голямо безпокойство във вицекралството. Някои считат, че без крал, народите в Америка би трябвало да могат да се управляват сами. Тази идея довежда до многократни опити за отстраняване на местната власт (въстанията в Чикисака, Ла Пас, Монтевидео и бунтът на Алзага в Буенос Айрес), които обаче без изключение са краткотрайни. Нов опит, този път успешен, е Майската революция, която избухва при вестта, че цяла Испания е окупирана, с изключение на Кадис и Леон. Войни за независимост[редактиране | edit source] Майската революция сваля от власт вицекраля Балтазар Идалго де Киснерос и го заменя с хунта, Първото събрание (Примера хунта). Промяната не е ограничена само до главата на формата на управление — революцията започва процес на преход от абсолютна монархия към република, в съответствие с тогавашните идеи от епохата на Просвещението, макар че са обсъждани и други варианти като конституционна монархия или регентство. Вицекралството е преименувано (от съчетанието е преманата думата „вицекралство“) на Обединени провинции Рио де ла Плата. Въпреки това, статусът на различните територии, принадлежащи към бившето вицекралство, се променя многократно по време на войната — някои райони остават лоялни към предишното устройство, други са превземани или отвоювани обратно, и това по-късно води до разделянето им на няколко държави. Първите военни кампании срещу роялистите са водени от Мануел Белграно и Хуан Хосе Кастели. Хунтата, след разширението ѝ във Велико събрание (Хунта Гранде), е заменена от Първия триумвират. На свой ред, той е заменен от Втория триумвират няколко години по-късно, който свиква Събранието от година XIII, с цел обявяването на независимост и написването на конституция. Събранието обаче не извършва нито едно от двете неща, а заменя триумвиратите с едноличен държавен глава, Върховния ръководител на Обединени провинции Рио де ла Плата. По същото време Хосе де Сан Мартин пристига в Буенос Айрес, заедно с други генерали от Полуостровната война. Те вливат нови сили на революцията, която е изложена на риск от пораженията на Белграно и Кастели и роялистката съпротива в Банда Ориентал. Карлос Мария де Алвеар превзема Монтевидео, и Сан Мартин започва военна кампания, която обхваща значителна част от испанските територии в Америка. Той създава Армията на Андите в Мендоса и, с помощта на Бернардо О'Хигинс и други чилийци, прекосява Андите и освобождава Чили. С чилийския флот на свое разположение, Мартин се премества в Перу, освобождавайки и тази страна от испанците. Докато Сан Мартин подготвя преминаването на Андите, в Тукуман е свикано ново събрание — Конгресът от Тукуман. Той най-накрая обявява независимостта на страната на 9 юли 1816 г. Боливия я последва през 1825 г., а Уругвай е създаден три години по-късно, в резултат на Аржентино-бразилската война. Обединеното кралство официално признава независимостта на Аржентина на 2 февруари 1825 г., с подписването на Договор за приятелство, търговия и навигация от страна на британския шарже д'афер в Буенос Айрес, Удбайн Периш. Испания признава независимостта на Аржентина едва след няколко десетилетия. Гражданска война[редактиране | edit source] Поражението на испанците е последвано от продължителна гражданска война между унитарианците и федералистите, като причините са политическото устройство на страната и ролята на Буенос Айрес в него. Унитарианците смятат, че градът трябва да ръководи по-слабо развитите провинции, като седалище на една силна централизирана власт. Федералистите от друга страна считат, че страната трябва да е федерация на автономни провинции — като успешния пример на Съединените американски щати. През този период Аржентинската конфедерация е без държавен глава, след като поражението на унитарианците в битката при Сепеда слага край на управлението на Върховните ръководители и на конституцията от 1819 г. През 1826 г. е проведен нов опит да се напише конституция, довел до избирането на Бернардино Ривадавия за президент на Аржентина, но изборът е отхвърлен от провинциите. Ривадавия подава оставка поради лошото ръководство във войната срещу Бразилия и конституцията от 1826 г. е отменена. По това време, губернаторите на провинция Буенос Айрес получават правомощия да ръководят международните отношения на конфедерацията, включително войните и плащането на дългове. Доминиращата фигура през този период е федералиста Хуан Мануел де Росас, който е представян по различен начин от различните историографски течения в Аржентина: либералните историци обикновено го считат за диктатор, а ревизионистите го подкрепят, въз основа на защитата му на националния суверенитет.[7] Росас управлява провинция Буенос Айрес от 1829 до 1852 г., посрещайки многобройни военни заплахи — от провинции, опитващи да се отцепят, от съседни страни и дори от европейски държави. Въпреки че Росас е федералист, той продължава да държи митническите постъпления от Буенос Айрес под изключителния контрол на града, макар другите провинции да очакват да получат част от приходите. Росас счита, че това е справедлива мярка, тъй като само Буенос Айрес изплаща външния дълг — натрупан от заема, който Ривадавия взима от Baring Brothers, войната за независимост и войната срещу Бразилия. Той създава собствени полувоенни формирования, Sociedad Popular Restauradora, по-известни като Mazorca. Нежеланието на Росас да свика ново събрание, което да приеме конституция, довежда до обръщането на генерал Джусто Хосе де Уркиса от провинция Ентре Риос срещу него. Уркиса побеждава Росас в битката при Касерос и свиква събрание. Новоприетата аржентинска конституция от 1853 г. е, с някои изменения, все още в сила и до днес. Тя обаче не е приета веднага от провинция Буенос Айрес, която се отделя от конфедерацията и се завръща едва няколко години по-късно. Първият президент на обединената държава е Бартоломе Митре. История на съвременна Аржентина[редактиране | edit source] Разширяване на границите и депресията от 1890 г.[редактиране | edit source] През втората половина на 19 век, в Аржентина настъпва икономическо развитие, свързано с модернизации в земеделието, чуждестранни инвестиции, нови железопътни линии и пристанища, както и имиграционна вълна от Европа. Митре побеждава Чачо Пенялоса, отслабвайки федералистката фракция. Аржентина се присъединява към Уругвай и Бразилия срещу Парагвай във войната на Тройния съюз, която приключва по време на управлението на Сармиенто с поражението на Парагвай и анексирането на част от нейната територия от Аржентина. През 1868 г. Митре е наследен като президент от Доминго Фаустино Сармиенто, който насърчава развитието на общественото образование, културата и телеграфите. Сармиенто побеждава последните федералистки настроени каудильоси (политически и военни водачи в провинциите). Николас Авелянеда, следващият президент на Аржентина, разширява националните граници на юг със завладяването на Патагония, водено от неговия министър Хулио Рока. Тази военна кампания отнема по-голямата част от териториите на местните племена и намалява тяхното население. Един последен въоръжен конфликт с Митре и Карлос Техедор слага окончателно край на гражданската война с федерализацията на Буенос Айрес. Икономиката на страната преминава от екстензивно към индустриално земеделие, но все още няма силен прогрес към индустриализацията. В разгара на икономическата експанзия, приетият през 1884 г. Закон 1420 за общото образование гарантира всеобщо, безплатно и освободено от религия образование за всички деца. В края на 19 и началото на 20 век, Аржентина временно решава граничните си спорове с Чили с Граничния договор от 1881 г., Спора от пустинята Атакама от 1899 г. и Общия арбитражен договор от 1902 г. През 1890 г. икономиката на страната е засегната от Дългата депресия, и членовете на Гражданския съюз започват Революцията от парка — неуспешен бунт срещу президентския мандат на Мигел Хуарес Селман от Националната партия за автономия. Въпреки, че това не е сред основните ѝ цели, революцията довежда до принудителната оставка на Селман и бележи упадъка на Поколението от 80-те.[8] Аржентина търпи сериозни лишения в условията на рецесията — със спад на реалния БВП от 11% между 1890 и 1891 г. Ефектът се усеща и в Лондон, където кризата става известна като Паниката от 1890 г..[9] През 1904 г., Алфредо Паласиос, член на Социалистическата партия на Хуан Джусто (основана през 1896 г.), става първият социалистически депутат в Аржентина, като представител на работническата класа от квартал Ла Бока в Буенос Айрес. През тези години, системата е доминирана от Националната партия за автономия. Това се променя, когато президентът Роке Санц Пеня, един от най-прогресивните консерватори, въвежда всеобщо, тайно и задължително право на глас за мъжете със Закон 8871, което помага на Радикалния граждански съюз да спечели следващите избори. Радикалните правителства (1916 - 1930)[редактиране | edit source] Политическата сцена в Аржентина е доминирана от консервативните сили до 1916 г., когато радикалите, начело с Иполито Иригойен, печелят първите национални избори с въведено всеобщо избирателно право за мъжете. На 745 000 граждани е разрешено да гласуват (от общо население от 7,5 милиона души — имигрантите, които представляват по-голямата част от населението, нямат право на глас), като от тях 400 000 се въздържат.[10] Иригойен обаче получава само 45% от гласовете, което не му позволява мнозинство в парламента, където водеща сила остават консерваторите. По този начин, от 80 законопроекта, предложени от изпълнителната власт, само 26 са одобрени от консервативното мнозинство.[11] Предложението за умерена земеделска реформа е отхвърлено от парламента, както и тези за корпоративен данък върху лихвите и създаването на Банка на републиката (която е трябвало да изпълнява функциите на днешната Централна банка на Аржентина, основана през 1935 г.).[11] Политиката на Иригойен се състои във „фиксиране“ на системата, като се приемат необходимите реформи, които биха позволили на селскотопанския модел на износ да се запази.[12] Това променя умерените социални реформи към потушаване на социалните движения. През 1918 г., в университета в Кордоба се заражда студентско движение, което в крайна сметка довежда до реформа, която бързо се разпространява в останалата част от Латинска Америка. Трагичната седмица на януари 1919 г., по време на която Аржентинската регионална работническа федерация (FORA, основана през 1901 г.) призовава за обща стачка, завършва с 700 убити и 4 000 ранени, след като полицията открива стрелба.[13] Генерал Луис Делепиан се насочва към Буенос Айрес за възстановяване на гражданския ред. Социалните брожения след това продължават в британската компания Forestal и в Патагония, където Eктор Варела оглавява военните репресии, със съдействието на Аржентинската патриотична лига, убивайки близо 1 500 души.[14] От друга страна, през 1921 г. администрацията на Иригойен играе важна роля при приемането на Кодекса на труда, утвърждавайки правото на стачка, приема закони за минималната работна заплата и колективните трудови договори. Тя също така е инициатор за създаването на Dirección General de Yacimientos Petrolíferos Fiscales (YPF), държавната петролна компания — през юни 1922 година. Радикализмът на Иригойен отхвърля класовата борба и препоръчва социално помирение.[15] В същото време, радикалите продължават политиката на неутралитет на Аржентина по време на Първата световна война, въпреки желанието на САЩ да ги подтикне към обявяване на война на Тройния съюз. Неутралитетът позволява на Аржентина да изнася стоки за Европа, по-специално за Великобритания, както и да дава кредити за воюващите сили. Германия потопява два аржентински кораба, Монте Protegido на 4 април 1917 г. и Toro, но инцидентът завършва само с изгонването на германския посланик, Карл фон Люксбург. Иригойен организира Конференция на неутралните сили в Буенос Айрес, за да се противопостави на опитите на Съединените щати да въвлекат държавите от американския континет във войната в Европа, а също така поддържа съпротивата на Сандино срещу САЩ в Никарагуа.[16] През септември 1922 г., администрацията на Иригойен отказва да следват политиката на санитарния кордон sanitaire срещу Съветския съюз, и, като се базира на помощта, предоставена на Австрия след войната, решава да изпрати в СССР помощ в размер на 5 милиона песос.[17] През същата година, Иригойен е заменен от своя съперник в рамките на радикалното движение, Марсело де Алвеар — аристократ, който побеждава консервативната Concentracion Nacional на Норберто Пинеро с 458 457 срещу 200 080 гласа. Алвеар събира в кабинета си личности от традиционно управляващите класи, като например Хосе Никола Матиенсо в Министерството на вътрешните работи, Агустин Джусто във военното министерство, Анхел Галярдо за външната политика, и др. В началото на 20-те години, разрастването на анархисткото движение, подхранвано от емиграциите и депортациите от Европа, създава ново поколение ляво настроени активисти в Аржентина. Новите леви, предимно анархисти и анархо-комунисти, отхвърлят идеите на старите радикални и социалистически елементи в Аржентина, за сметка на незабавни действия. Екстремисти като Северино ди Джовани, открито апелират към насилие и пропаганда на дела. Вълната от бомбени атентати и престрелки с полицията кулминира в опита за убийство на американския президент Хърбърт Хувър, при посещението му в Аржентина през 1928 година. През 1921 г. е основана контрареволюционната организация Logia General San Martín, която разпространява националистически идеи сред военните в Аржентина до разпадането си през 1926 г. Три години по-късно, Роберто де Лаферер основава Републиканската лига, по подобие на черноризците на Бенито Мусолини в Италия. На десницата в Аржентина най-голямо влияние оказват испанския писател от 19 век Марселино Менендес и Пелайо и френския роялист Шарл Морас.[18] Също през 1922 г., поетът Леополдо Лугонес, който приема идеите на фашизма, произнася прословутата си реч в Лима, известна като „времето на меча“, в присъствието на военния министър и бъдещ диктатор Аугустин Джусто, в която призовава към военен преврат и установяване на военна диктатура. През 1928 г. Иригойен е преизбран, побеждавайки кандидата на Antipersonalistas (консервативното крило на радикалите) Леополдо Мело, който е подкрепен от Конфедерацията на десните крила, образувана след среща, организирана от Хулио Архентино Рока-младши. Позорното десетилетие[редактиране | edit source] През 1929 г. Аржентина е четвърта в света по БВП на глава от населението. Тези години на просперитет завършват с Катастрофата от 1929 г. и разпрострялата се в световен мащаб Голяма депресия. През 1930 г., военен преврат, подкрепен от Аржентинската патриотична лига, сваля Иполито Иригойен от власт, и го заменя с Хосе Феликс Урибуру. Подкрепа за преврата оказва аржентинската икономика. Също така, поредицата от бомбени нападения и стрелби, включващи радикални анархисти, отблъсква умерените елементи на аржентинското общество и разгневява консервативната десница, която от дълго време е агитирана за решителни действия от страна на военните сили. С военния преврат започва период, известен като Позорното десетилетие (на испански: Década Infame), характеризиращ се с изборни измами, преследване на политическата опозиция (най-вече Радикалния граждански съюз) и корупция в правителството — всичко това на фона на Голямата депресия. През 1934 г., между Аржентина и Великобритания е подписан Договора Рока-Рънсиман, който е в полза на британската икономика и е силно осъден от лявонастроената FORJA, начело с Артуро Мартин и други противници на решението на Марсело Алвеар. Колапсът на международната търговия води до индустриален растеж, фокусиран върху заместването на вноса, което би трябвало да даде по-силна икономическа независимост за страната. Политическите конфликти се увеличават, белязани от конфронтацията между десните фашисти и левите радикали, докато ориентираните към военните среди консерватори контролират правителството. Въпреки, че мнозина смятат изборите за опорочени, през 1937 г. за президент е избран Роберто Ортис, който встъпва в длъжност на следващата година, но поради крехкото си здраве е заменен (де факто през 1940 г., де юре от 1942 г.) от вицепрезидента Рамон Кастильо. Революцията от 1943 г.[редактиране | edit source] Гражданското правителство е близо до присъединяване към Съюзниците, но много от офицерите в аржентинската армия (както и обикновени граждани) са против това, поради страх от разпространението на комунизма. Елитът и хората се оказват разделени в подкрепата си към британските и германските интереси. На 4 юни 1943 г., организацията Grupo де Oficiales Unidos, която е таен съюз между военни лидери като Педро Пабло Рамирес, Артуро Росон Еделмиро Фарел и протежето на Фарел - Хуан Доминго Перон, провежда марш до Каса Росада (седалището но аржентинския парламент) и иска оставката на президента Кастильо. След часове на заплахи, целта им е постигната и президентът подава оставка. Това събитие се смята от историците като официален край на Позорното десетилетие. След преврата, начело на властта застава Рамирес. В периода 1911-13 г., той е бил в армията на кайзера, жена му е германка, а през 1930-1932 г. е изпратен в италианската армия. Въпреки симпатиите си към силите на Оста, Рамирес не обявява война на противниците им (най-големият съсед на Аржентина, Бразилия, вече е влязла във войната на страната на Съюзниците през 1942 г.). През 1944 г. Рамирес е заменен от Фарел, армейски офицер от ирландско-аржентински произход, които е прекарал две години в армията на Мусолини през 20-те години. Първоначално, неговото правителство продължава да поддържа неутрална политика. Към края на войната, Фарел решава, че ще бъде в интерес за Аржентина, да се включи към печелившата страна. Подобно на други държави от Латинска Америка, Аржентина обявява война на Германия, без намерение за предоставяне на войски. По време на Втората световна война, близо 4 000 аржентинци отиват в чужбина, за да се присъединят като доброволци към британските и канадските въоръжени сили.[19][20] Над 600 души служат като доброволци в Кралските военновъздушни сили и канадските ВВС, най-вече в 164-та аржентинско-британска ескадрила..[21] Преди и след войната, Аржентина е една от дестинациите за еврейските бежанци. Понастоящем, Аржентина е една от страните с най-големи еврейски общности извън Израел. От друга страна, в края на войната много нацисти бягат в Аржентина и изчезват сред населението с фалшива самоличност. През 1945 г. хиляди празни паспорти са изпратени в Германия, за да позволят влизането в страната на германци, желаещи да избягнат съюзнически плен или съд. Перонистките години[редактиране | edit source] През 1946 г., президент става генерал Хуан Перон; неговата популистка идеология добива популярност като перонизъм. Съпругата му — известната Ева Перон, играе водеща политическа роля до смъртта си през 1952 година.[22] Перон налага цензура чрез закриването на 110 печатни издания между 1943 и 1946 г.[23] По време на управлението му, броят на профсъюзните работници и държавните програми се увеличава.[24] Правителството на Перон следва изолационистка външна политика и опитва да намали политическото и икономическото влияние на други страни. Перон увеличава държавните разходи и това води до инфлация. От началото на 1948 до началото на 1950 г. песото губи около 70% от стойността си, през 1951 г. инфлацията достига 50%.[25] Членове на опозицията са затваряни, някои от тях — измъчвани.[26] Перон освобождава от длъжност много значими и способни съветници, като в същото време издига служители, до голяма степен благодарение на личната им лоялност. Перон е свален от власт през 1955 г. чрез преврат (Revolucion Libertadora), воден от Едуардо Лонарди и осъществен с подкрепата на католическата църква. Диктаторът се оттегля в изгнание, и в крайна сметка се заселва във франкистка Испания. Revolución Libertadora (1955-1958)[редактиране | edit source] В Аржентина, 50-те и 60-те години на 20 век са период, запомнен с чести държавни преврати, ниския икономически растеж през 1950-те и високите темпове на растеж в края на периода. Аржентина се изправя пред проблеми на продължителни социални и трудови искания. Творбите на аржентинския художник Антонио Берни от тези години са отражение на социалните трагедии в периода, и пресъздават най-вече живота в копторите (т.н. villas miseria). След Revolucion Libertadora, Едуардо Лонардо остава на власт за кратко време и е наследен от Педро Арамбуру, президент от 13 ноември 1955 до 1 май 1958 година. През юни 1956 г., двама перонистки генерали, Хуан Хосе Вале и Раул Танко, правят опит за преврат срещу Арамбуру, повлияни от чистката в армията, отмяната на социални реформи и преследването на синдикални лидери. Те също така настояват за освобождаването на всички политически и трудови активисти и възстановяването на конституционния ред. Опитът бързо е потушен: генерал Вале и други военни са екзекутирани, двадесет цивилни граждани са арестувани в домовете им и разстреляни, а телата са хвърлени на сметището в Леон Суарес. Заедно с бомбардировките на Casa Rosada на Плаза де Майо през юни 1955 г., клането в Леон Суарес е един от най-важните събития, които отприщват последвалия цикъл от насилие. По-късно, през 1970 г., Педро Арамбуру е отвлечен и екзекутиран за това клане от Фернандо Абал Медина, Емилио Ангел Маца, Марио Фирмених и други, който сформират движението Montoneros. Хулио А. Трокслер, „революционер-перонист“, е един от малкото, избягали от клането. Всички други са изхвърлени в Леон Суарес, в провинция Буенос Айрес. Родолфо Уолш описва свидетелствата му в книгата си Operación masacre. През 1973 г. при правителството на Кампора, Трокслер става началник на полицията в Буенос Айрес, но по-късно е убит от Аржентинския антикомунистически алианс (по-известен като Трите А) по време на правителството на Исабел Перон. Родолфо Уолш е убит след преврата на Видела през 1976 г. През 1956 г. са проведени извънредни избори за промяна на конституцията на страната. Радикалната партия, начело с Рикардо Балбин, печели мнозинство, въпреки че 25% от всички бюлетини са предадени празни, в знак на протест сррещу забраната на Перонистката партия. Също така в подкрепа на перонистите, лявото крило на Радикалната партия, водена от Артуро Фрондиси, напуска Конституционното събрание. Мнозинството в събранието е сериозно засегнато от това отстъпничество и успява само да възстанови конституцията от 1853 г., с единственото допълнение на член 14 bis, който изброява някои социални права. Цивилни правителства (1958-1966)[редактиране | edit source] Забраната на перонизма продължава по време на слабите граждански правителства в периода 1958-1966 г. Фрондиси, кандидат на UCRI, печели президентските избори през 1958 г., като получава около 4 милиона гласа срещу 2,5 милиона за Рикардо Балбин. От Каракас, Перон подкрепя Фрондиси и призовава привържениците си да гласуват за него, като смята, че той ще доведе до края на забраната за перонисткото движение и възстанови социалното работническо законодателство, гласувано по време на управлението на Перон. От друга страна, Фрондиси следва програма, която предизвиква опасения сред католиците-националисти, довели между 1960 и 1962 г. до създаването на крайнодясната група Movimiento Nacionalista Tacuara. „Такуара“, първата градска партизанска група в Аржентина,[27] участва в няколко антисемитски атентата, особено след залавянето на Адолф Айхман от Мосад през 1960 г. По време на посещението на президента на Съединените щати Дуайт Айзенхауер в Аржентина през февруари 1962 г., „Такуара“ застава начело на националистическите демонстрации срещу него, което води до арестуването и лишаването от свобода на някои от лидерите на групата, сред които Джо Бакстер.[28] Правителството на Фрондиси пада през 1962 година, отново след намеса на военните, след поредица от победи на перонистките кандидати на местните избори. Хосе Мария Гуидо, председател на Сената, предявява искането си към президенсткия пост въз основа на конституцията, преди дълбоко разделените военни да се договорят за името на нов президент. В новите общи избори през 1963 г. не е позволено участието нито на перонистите, нито на комунистите. Артуро Илия от Радикалната народна партия печели, а местните избори и частичните избори през следващите няколко години са в полза на перонистите. Групата „Такуара“ е поставена извън закона от Илия през 1965 г., някои от нейните членове в крайна сметка се присъединяват към перонистката левица (като Джо Бакстер), докато други остават на крайно десни позиции (например Алберто Ескура Урибуру, който ще се обвърже с Трите A, Аржентинския антикомунистически алианс). Независимо от факта, че страната се развива икономически по време на мандата на Илия като президент, в крайна сметка той е свален с военен преврат през 1966 г. Отстраняването на президента Артуро Илия първоначално получава широка подкрепа, но по-късно населението съжалява за това. Revolución Argentina (1966-1973)[редактиране | edit source] В разгара на нарастващите работнически и студентски размирици, през юни 1966 г. е извършен нов преврат, самоопределящ се като Revolucion Argentina (Аржентинска революция), който установява генерал Хуан Карлос Онгания като президент де факто, подкрепен от няколко от лидерите на Общата конфедерация на труда, сред които главния секретар Аугусто Вандор. Онгания е последван от поредица от президенти, назначавани от военните. Докато предходните военни преврати са насочени към установяване на временни, преходни хунти, то Revolucion Argentina, начело с Онгания, е насочена към създаването на нов политически и социален ред, който да се противопостави на либералната демокрация и комунизма, и да даде на аржентинската армия водеща, политическа роля в икономическото рационализиране на страната. Политологът Гилермо О'Донъл нарича този тип режими „авторитарно-бюрократична държава“[29] - по отношение както на Revolucion Argentina, така и на бразилския военен режим през 1964—1985 г., диктатурата на Аугусто Пиночет (започнала през 1973 г.) и режима на Хуан Мария Бордабери в Уругвай. Министърът на икономиката на Онгания, Адалберт Кригер Васена, постановява замразяването на заплатите и 40%-на девалвация, което повлиява на състоянието на аржентинската икономика, най-вече в земеделието, и облагодетелства чуждестранния капитал. Васена прекратява колективните трудови договори, внася поправки в законодателството, които установяват частичен монопол на държавното предприятие Yacimientos Petroliferos Fiscales (YPF), и прокарва закон, улесняващ изгонването в случай на неплащане на наем. На 29 юли 1966 г., Онгания нарежда насилственото прочистване на пет учреждения на Буеносайреския университет от федералната полиция — събитие, известно като Нощта на дългите палки (La Noche de los Bastones Largos). Сградите са заети от студенти, преподаватели и завършили (членове на автономното управление на университета), които се противопоставят на военната намеса на правителството в университетите и анулирането на университетската реформа от 1918 г. Репресиите в университета довеждат до изгнанието на 301 университетски преподаватели, включително Мануел Садоски, Тулио Алперин Донги, Серхио Багу и Рисиери Фрондиси.[30] През май 1968 г., генерал Хулио Алсогарай влиза в разногласия с Онгания и се разпространяват слухове за възможен преврат. Алсогарай застава начело на консервативната опозиция на президента. В края на месеца, Онгания освобождава от постовете им лидерите на военните: Алехандро Ланусе заменя Хулио Алсогарай, Педро Няви е на мястото на Бениньо Варела, а Хорхе Мартинес Зувирия заменя Адолфо Алварес. На 19 септември 1968 г., две важни събития засягат революционния перонизъм. Джон Уилям Кук, бивш личен делегат на Перон и идеолог на перонистката левица, както и приятел на Фидел Кастро, умира от естествена смърт. Второто събитие е залавянето на малка група от 13 мъже и една жена, чиито усилия са насочени към въвеждането на фокизма в провинция Тукуман и оглавяването на съпротивата срещу военната хунта.[31] [33] Сред тях е Енвар ел Кадре, тогавашният лидер на Перонистката младеж.[31] През 1969 г., Общата аржентинска конфедерация на труда (начело с Раймундо Онгаро) оглавява социалните протести — най-вече Кордобасо, както и други протести в Тукуман и Санта Фе. През декември същата година, повече от 20 свещеника, членове на Movimiento de Sacerdotes para el Tercer Mundo (MSTM, Движение на свещеници за Третия свят), тръгват за Casa Rosada да връчат петиция на Онгания, с молба да се откаже от плана си за ликвидиране на т.н. „градове-коптори“.[32] Междувременно Онгания въвежда корпоратистка политика, експериментирайки предимно в Кордоба — град под губернаторското управление на Карлос Хосе Кабайеро. Движението на свещениците излиза с декларация, подкрепяща социалистическите революционни движения, което принуждава римокатолическата църква в Аржентина, чрез говорителя си Хуан Карлос Арамбуру, помощник-архиепископ на Буенос Айрес, да забрани на свещеници да правят политически или социални декларации.[33] Растяща нестабилност (1969-1976)[редактиране | edit source] По време на фактическото управление на Revolución Argentina, левицата започва да възвръща сили чрез нелегалните движения, най-вече с помощта на въоръжените партизански групи. По-късно, от завърналия се на власт перонизъм се очаква да успокои обстановката, но се получава точно обратното — създава се растяща дистанция между дясната и лявата фракции на перонистите, ескалирала в няколко години на насилие и политическа нестабилност, които приключват с държавния преврат от 1976 г. Подривните години (1969-1973)[редактиране | edit source] През април 1969 г. са извършени няколко въоръжени акции от Fuerzas Armadas de Liberación (FAL), съставена от бивши членове на Революционната комунистическа партия, което води до редица арести сред членовете ѝ. Това са първите леви градски партизански действия в Аржентина. Освен тези изолирани действия, избухва и въстанието Кордобасо, предизвикано от Общата конфедерация на труда и лидерът ѝ в Кордоба, Агустин Тоско, което поражда демонстрации в цялата страна. През същата година е създадена Народната революционна армия — като военизирано крило на троцкистката Работническа революционна партия, с цел отвличане и убиване на аржентинци.[34][35] Последният от военните президенти де факто, Алехандро Ланусе, е назначен през 1971 г. Периодът на Кампора (1973)[редактиране | edit source] На 11 март 1973 г., в Аржентина се провеждат общи избори за първи път от десет години. На Перон е попречено да се кандидатира, но избирателите гласуват за президент за неговия заместник — д-р Ектор Кампора. Той побеждава опонента си от Радикалния граждански съюз, печелейки 49,5% от гласовете след кампания, базирана на предизборната платформа за възстановяване на страната. Начело на вълната от масова подкрепа, Кампора встъпва в длъжност на 25 май с церемония, която е приветствана от огромно народно множество от Перонисткото младежко движение, Montoneros, FAR и FAP (Fuerzas Armadas Peronistas) на Пласа де Майо. Новият президент приема сериозна позиция по отношение на десните перонисти, обявявайки по време на първата си реч: La sangre derramada no será negociada („За пролятата кръв няма да се преговаря“). Кубинският президент Освалдо Дортикос и чилийският му колега, Салвадор Алиенде, присъстват на встъпването в длъжност, докато Уилям Роджърс, държавен секретар на САЩ, и уругвайския президент Хуан Бордабери, не успяват да пристигнат, блокирани в колите си от тълпите. На същия ден, под натиска на демонстрантите, са освободени политическите затворници. Правителството на Кампора включва прогресивни фигури като министъра на вътрешните работи Естебан Риги и министъра на образованието Хорхе Таиана, но също така в него влизат и членове на работнически и десни перонистки фракции, като например Хосе Лопес Рега, личен секретар на Перон и министър на социалните грижи, член на масонската ложа П-2.[36] Сподвижниците на Перон имат силно мнозинство в двете камари на Конгреса. Правителството на Кампора следва традиционната перонистка икономическа политика, подкрепяща националните пазари и преразпределението на богатството. Една от първите мерки на Хосе Бер Гелбард като министър на икономиката е да увеличи заплатите на работниците. Въпреки това, петролната криза от 1973 г. сериозно засяга аржентинската икономика, силно зависима от петрола. В първия месец от управлението на Кампора има почти 600 социални конфликти, стачки или окупации на сгради. Военните признават победата на Кампора, но стачките, както и подкрепяното от държавата насилие, продължават с неотслабваща сила. Добива популярност лозунгът „Кампора в правителството, Перон във властта“, който изразява реалното настроение сред народа. Завръщането на Перон (1973-1974)[редактиране | edit source] Сред нарастващия терор — както от десните, така и от левите, Перон решава да се завърне и да поеме президентския пост. На 20 юни 1973 г., два милиона души го чакат на летището в Есеиса. От трибуната на Перон, маскирани въоръжени лица от крайната десница (някои от тях от организацията Трите A, основана от Хосе Лопес Рега), откриват стрелба по тълпата, съставена предимно от привърженици на младежкото перонистко движение и Montoneros, убивайки най-малко тринадесет и ранявайки повече от триста души (това добива известност като Клането в Есеиса).[37] Кампора и вицепрезидентът Солано Лима подават оставка на 13 юли. За временно изпълняващ длъжността, който да организира избори, е избран Раул Алберто Ластири, зет на Хосе Лопес Рега и член на П-2. Привържениците на Кампора, като канцлера Хуан Карлос Пюиг и министъра на вътрешните работи Естебан Риги, веднага са заместени съответно от Алберто Винес и Бенито Лямби, а Ejército Revolucionario del Pueblo (ERP - Народна революционна армия) е обявена за „терористична организация“ и разпусната. На 23 септември Перон печели изборите с 61,85% от гласовете, заедно с третата си съпруга, Мария Естела Исабел Мартинес де Перон като вицепрезидент. Перонистките десни групировки печелят решителна победа и Перон поема президенстския пост през октомври 1973 г., месец след преврата на Пиночет в Чили. Актовете на насилие обаче, включително и от Трите А, продължават да застрашават обществената сигурност. На 25 септември 1973 г. е убит Хосе Игнасио Ручи, генерален секретар на Общата конфедерация на труда и приятел на Перон — според слуховете от Montoneros. Правителството прибягва до редица извънредни декрети, включително за създаването на специален орган на изпълнителната власт, който да се справи с насилието. Церемонията по встъпване в длъжност е на 12 октомври. Във втория си период като президент, Перон работи за постигане на политически мир чрез нов съюз между бизнеса и трудещите се, и възстановяването на страната. Харизмата на Перон и миналите му заслуги по отношение на работещите, му помагат да задържи подкрепата на работническата класа. За разлика от него, Исабел де Перон е неопитен политик, а Лопес Рега е известен като човек с многобройни окултни интереси, включително астрология, и привърженик на дисидентски католически групи. Икономическата политика е насочена към преструктуриране на заплатите и девалвация на валутата, с цел привличане на чуждестранни капиталови инвестиции в Аржентина. Лопес Рега е свален от поста съветник от Исабел де Перон през юни 1975 г. Генерал Нума Лаплан, главнокомандващ на армията, който подкрепя администрацията по време на Лопес Рега, е заменен от генерал Хорхе Рафаел Видела през август 1975 година.[38] Управлението на Исабел (1974-1976)[редактиране | edit source] Перон умира на 1 юли 1974 г. На поста президент го наследява жена му, но управлението ѝ е разклатено от икономически крах (инфлацията се изстрелва нагоре, а БВП се свива), вътрешнопартийни перонистки борби, както и нарастващия брой терористични актове на бунтовници като ERP и други паравоенни движения. След смъртта на Перон, Montoneros, водена от Марио Фирмених, решава предпазливо да мине в нелегалност. Исабел Перон е отстранена от длъжност от военния преврат на 24 март 1976 г., който отваря път на последното и може би най-жестокото управление на Аржентина, Националния реорганизационен процес. Управление на Националния реорганизационен процес (1976-1983)[редактиране | edit source] След преврата срещу Исабел Перон, въоръжените сили официално упражняват властта, чрез хунта, водена до 10 декември 1983 г. последователно от Хорхе Видела, Роберто Виола, Леополдо Галтиери и Рейналдо Биньоне. Тяхната програма за управление е наречена Национален реорганизационен процес. В края на 1960-те и началото на 1970-те години, марксистко-ленинските милиции (например Народната революционна армия) си служат с агресивна тактика, която понякога води до насилие.[34] По-късно, военната хунта използва тези действия като оправдание за своите още по-брутални мерки. Доктрината на идеологическата война на аржентинските военни е насочена към премахване на социалната основа на бунтовете. На практика, това означава убийството на много студенти, интелектуалци и работнически организатори от средната класа, повечето от които нямат почти никаква връзка с бунтовниците. Цената за това, което военните наричат „Мръсната война“, е висока по отношение броя на убитите и нарушените основни човешки права. Хиляди смъртни случаи се дължат на различни партизански атаки и покушения. Комисията за изчезналите от 1984 г. документира изчезването и вероятната смърт в ръцете на военния режим на около 11 000 души, относително малко на брой от които вероятно са били кадри на Montonero или ERP. Правозащитни организации смятат, че над 30 000 души са „принудително изчезнали“ (арестувани, измъчвани и екзекутирани тайно, без съдебен процес) в периода 1976—1983 г. Само Народната революционна армия признава за загубата на около 5 000 бойци.[39] Сериозните икономически проблеми, нарастващите обвинения в корупция, общественото недоволство и поражението на страната във Фолкландската война през 1982 г. - всичко това, събрано заедно, дискредитира военната хунта. Под силен обществен натиск, военното управление вдига забраната за политическите партии и постепенно възстановява основните политически свободи. Конфликтът в протока Бигъл[редактиране | edit source] Конфликтът набира сила още през 1960-те години, когато Аржентина започва да твърди, че островите Пиктън, Ленъкс и Нуева в протока Бигъл по право ѝ принадлежат. През 1971 г. Чили и Аржентина подписват споразумение, което официално предава на арбитражен съд претенциите на страните в протока. На 2 май 1977 г. съдът постановява, че островите и всички прилежащи им образувания принадлежат на Чили.[40] На 25 януари 1978 г., аржентинската военна хунта, начело с генерал Хорхе Видела, обявява решението за нищожно и подновява претенциите си над островите. На 22 декември 1978 г., Аржентина започва[41] операция „Соберания“ на спорните острови, но нападението е прекратено поради известни опасения: - Вестник „Кларин“ обяснява няколко години по-късно, че тази предпазливост се e основавала отчасти на военни причини. За да се постигне победа, някои от целите е трябвало да бъдат достигнати преди седмия ден след нападението. Някои военни са счели това време за недостатъчно, поради трудностите свързани с транспортирането през андските проходи.[42] - Според „Кларин“, опасенията са от две възможни последици. Първо, тези, които се колебаят, се боят от възможна регионализация на конфликта. На второ място, като следствие от това, в конфликта би могла да се намеси някоя от големите сили. В първия случай, хората, които е трябвало да взимат решения, обмислят вероятността от намеса на Перу, Боливия, Еквадор и Бразилия. Тогава великите сили също биха могли да вземат страна. В този случай, разрешаването на конфликта ще зависи не от воюващите страни, а от страните, доставящи оръжието. През декември същата година, малко преди Видела да подпише декларацията за обявяване на война на Чили, папа Йоан Павел II се съгласява да посредничи между двете страни. Дипломатическият представител на папата, Антонио Саморе, успешно предотвратява войната и предлага нова окончателна граница, според която трите спорни острови ще останат чилийски. Аржентина и Чили се съгласяват с предложението му и подписват Договора от 1984 г. за мир и приятелство между Чили и Аржентина, слагайки край на спора. Завръщането към демокрация (1983-настояще)[редактиране | edit source] На 30 октомври 1983 г., аржентинците отиват до урните за избор на президент, вицепрезидент, както и национални, регионални и местни органи на властта, в избори, признати от международните наблюдатели за справедливи и честни. Страната се завръща към конституционно управление, след като Раул Алфонсин, кандидат на Радикалния граждански съюз (UCR), получава 52% от вота за президент. Неговият шестгодишен мандат започва на 10 декември 1983 година. Пет дни по-късно, той създава Национална комисия за изчезване на хора (CONADEP), начело с писателя Ернесто Сабато. Също по време на президенството на Алфонсин обаче, на 24 декември 1986 г. под натиска от страна на военните е гласуван Ley de Punto Final - закон, предоставящ амнистия за всички престъпления, извършени преди 10 декември 1983 г. Едва през юни 2005 г., Върховния съд отменя всички закони за амнистия и разследването може да започне отново.[43] По време на управлението на Алфонсин е подписан Договор за мир и приятелство от 1984 г. между Чили и Аржентина и са поставени основите на общ търговски пазар между страните в Южна Америка - Меркосур. През 1985 и 1987 г., голямата избирателна активност на междинните избори демонстрира продължаващата обществена подкрепа за силна и енергична демократична система. Правителството, управлявано от Радикалния граждански съюз, предприема мерки за разрешаване на някои от най-належащите проблеми на страната, включително за изчезналите по време на военните хунти, установяване на граждански контрол над въоръжените сили и укрепване на демократичните институции. Едно от най-големите постижения на администрацията на Алфонсин е намаляването на корупцията в обществените учреждения. Все пак, постоянните търкания с военните, неспособността за разрешаване на някои икономически проблеми, наследени от военната диктатура и голямата съпротива от страна на синдикатите, намаляват ефективността на правителството на Алфонсин, който на президенстките избори през 1989 г. отстъпва поста на перонисткия кандидат Карлос Саул Менем. Като президент, Карлос Менем започва основна промяна на аржентинската вътрешна политика. Мащабните структурни реформи изменят ролята на държавата в икономическия живот на Аржентина. По ирония на съдбата, перонистът Менем ръководи приватизацията на много производства, които Перон е национализирал. Менем не е склонен да използва правомощията на президентството за издаването на декрети, когато Конгреса не е в състояние да постигне консенсус по предложени от него реформи. Тези правомощия са ограничени до известна степен с реформирането на конституцията през 1994 г., в резултат на сключването на т.н. Маслинен договор (Pacto де Olivos) с опозиционната Радикална партия. Това споразумение отваря пътя за Менем да търси преизбиране и той печели с 50% от гласовете в тристранната президентска надпревара през 1995 г. По това време се заражда движинието на пикетеросите. На изборите през 1995 г. за първи път се появява умерения ляв политически съюз FrePaSo. Тази алтернатива на двете традиционни политически партии в Аржентина е особено популярна в столицата Буенос Айрес, но ѝ липсва националната структура на перонистите и радикалите. Като важно развитие в политическия живот на Аржентина, и трите основни партии в надпреварата през 1999 г. възприемат икономическа политика за свободен пазар. През октомври 1999 г., кандидат за президент на алианса UCR-FrePaSo е Фернандо де ла Руа, който побеждава перонисткия претендент Едуардо Дуалде. След като поема поста през декември 1999 г., Де ла Руа следва програма на МВФ за намаляване на държавните разходи, увеличаване на приходите и реформи в приходите от местни данъци и такси, за да успее да държи федералния бюджетен дефицит под контрол. Към края на 2001 г., Аржентина е изправена пред застрашителни икономически проблеми. Натискът на МВФ за обслужване на външния дълг, принуждава Аржентина да девалвира песото, което е фиксирано към щатския долар, или като алтернатива напълно да доларизира икономиката си. Строгите съкращения на бюджета, в това число 13%-ното намаление на заплати за 2 милиона служители от публичния сектор, не успяват да ограничат бързо нарастващия държавен риск на почти 100 милиарда долара в аржентински облигации, увеличаването на разходите по обслужване на дълга и по-нататъшното ограничаване на достъпа до международни кредити, въпреки що-годе успешния суапов дълг, уреден от Доминго Кавальо с повечето носители на облигации. На междинните избори през октомври 2001 г., избирателите реагират на бързо влошаващото се икономическо положение, като лишават алианса от мнозинството му в долната камара.[44] През декември 2001 г., икономиката се влошава драстично. В резултат на последвалите размирици има десетки смъртни случаи. Министърът на икономиката Доминго Кавальо подава оставка, но това не предотвратява колапса на управлението на Де ла Руа. На 20 декември, президентът също подава оставка, но политическата криза също е изключително сериозна, в резултат на предходната оставка на вицепрезидента Карлос Алварес Чачо през 2000 г. Председателят на Сената става временно изпълняващ президент до Националния конгрес два дни по-късно, на който Адолфо Родригес Саа е избран да завърши мандата на Де ла Руа. Но и Родригес Саа подава оставка седмица по-късно на 31 декември, като оставя поста на председателя на Камарата на депутатите (тъй като Сената е в процес на годишния си избор за председател) като временно изпълняващ. Най-накрая, на 2 януари 2002 г., Националния конгрес избира перониста Едуардо Дуалде, загубилия кандидат в последните президентски избори, като президент. Песото първо е девалвирано с 29%, след това е изоставено фиксирането към долара. Към юли 2002 г., националната валута се е обезценила до една четвърт от предишната си стойност. Президентът Дуалде намира страната в криза. Неговото управление трябва да се справи с вълната от протести, и то със сравнително толерантна политика, която да намали насилието. Дуалде избира за министър на икономиката умерения икономист Роберто Лаваня. След една година, Дуалде смята задачите си за изпълнени, и под натиска на някои политически фактори, призовава за избори, които през април 2003 г. довеждат на власт Нестор Киршнер, перонисткия губернатор на провинция Санта Крус. Президентът Киршнер встъпва в длъжност на 25 май 2003 година. Той прави вътрешни промени в ръководството на въоръжените сили; отменя спорните закони за амнистия, които защитават членовете на диктатурата от 1976-1983 г. от съдебно преследване; и запазва Лаваня като министър на икономиката през по-голямата част от управлението си. Парламентарните избори през септември 2007 г. се провеждат в десет провинции и Киршнеровия Фронт за победата печели в шест от тях. Ермес Бинер е избран за губернатор на Санта Фе, превръщайки се в първия социалистически губернатор в историята на Аржентина и първия не-перонист, който управлява богатата провинция Санта Фе. Фабиана Риос от ARI се превръща в първата жена, която е избрана за губернатор на провинция Огнена земя, а от юни 2007 година за кмет на Буенос Айрес е избран Маурисио Макри.[45] На 10 декември 2007 г., Кристина Фернандес де Киршнер поема президентския пост от мъжа си, след като печели изборите с 44% от гласовете. Нестор Киршнер остава влиятелен политик по време на мандата на Кристина Фернандес де Кирхшер — пресата въвежда термина „президентски брак“, за да се отнася и към двамата едновременно.[46] Some political analysts compared this type of government with a diarchy.[47]Някои политически анализатори сравняват този тип президентство с двувластие.[48] След като предлага нова система за данъчно облагане на селскостопанските стоки за износ, правителството на Кристина Фернандес е изправено пред конфликт със селскостопанския сектор. Протестът на производителите, който продължава над 129 дни, бързо се политизира и е повратна точка в нейното управление. Системата е окончателно отхвърлена в Сената от гласуването против на вицепрезидента Хулио Кобос. Политическият стил на управление се променя със смъртта на Нестор Киршнер. Кристина бавно се дистанцира от традиционната структура на хустисилиастите и вместо това облагодетелства Campora — група от млади поддръжници, водена от сина ѝ Максимо Киршнер. Вижте също[редактиране | edit source] Външни препратки[редактиране | edit source] - History of Argentina - World History Database State Department Background Note: Argentina - History World: History of Argentina - British Settlers in Argentina and Uruguay—studies in 19th and 20th century emigration Бележки[редактиране | edit source] - ↑ Santillán, p. 17 - ↑ A Gil, M Zárate & G Neme (2005), Mid-Holocene paleoenvironments and the archeological record of southern Mendoza, Argentina. Quat. - ↑ Santillán, p. 18-19 - ↑ Mitre, p. 8-9 - ↑ Abad de Santillán, стр. 391: на испански: Los ingleses tuvieron en las colonias españolas, a pesar del monopolio comercial metropolitano, fuertes intereses: el comercio ilícito se aproximaba en su monto casi al valor del autorizado por España; el contrabando se convirtió en un medio importante de vida para los propios colonos y también para los gobernantes encargados de reprimirlo. на български: В испанските колонии, въпреки монопола на метрополията върху търговията, британците имат голяма изгода: законната търговия е на стойности, близо до разрешените от Испания; контрабандата се превръща във важен начин за оцеляването на самите заселници, както и за губернаторите, които би трябвало да отговарят за спирането ѝ. - ↑ Luna, Independencia..., p. 28 - ↑ Devoto, Fernando и др. Historia de la Historiografía Argentina. Buenos Aires, Editorial Sudamericana, 2009. - ↑ Clarín. Yrigoyen, de la Ley Sáenz Peña al Golpe de Estado. - ↑ Kris James Mitchener & Marc D. Weidenmier: The Baring Crisis and the Great Latin American Meltdown of the 1890s, NBER, 2007. - ↑ Felipe Pigna, Los Mitos de la Historia Argentina, 3, 2006, ed. Planeta, p.38 - ↑ а б Felipe Pigna, 2006, p.42 - ↑ Felipe Pigna, 2006, p.39 - ↑ Felipe Pigna, 2006, p.88 - ↑ Felipe Pigna, 2006, p.100 - ↑ Felipe Pigna, 2006, p.44 - ↑ Felipe Pigna, 2006, p.58 - ↑ Felipe Pigna, 2006, p.59 - ↑ Felipe Pigna, 2006, p.125-128 - ↑ Wings of Thunder — Wartime RAF Veterans Flying in From Argentina. // PR Newswire, 6 April 2005. - ↑ Buckley, Martha. How Argentines helped British win war. // BBC News, 9 April 2005. - ↑ Argentine pilots break silence over World War Two - Reuters - ↑ Barnes, John. Evita, First Lady: A Biography of Eva Perón. New York: Grove Press, 1978. - ↑ Foster et al.. Culture and Customs of Argentina. Greenwood, 1998. - ↑ Todo Argentina: Perón (на испански) - ↑ INDEC (precios) - ↑ Feitlowitz, Marguerite. A Lexicon of Terror: Argentina and the Legacies of Torture. Oxford University Press, 2002. - ↑ Daniel Gutman, Tacuara, historia de la primera guerrilla urbana argentina - ↑ Baxter, José Luis entry at the Dictionary of Irish Latin American Biography (на английски) - ↑ Guillermo O'Donnell, El Estado Burocrático Autoritario, (1982) - ↑ Marta Slemenson et al., Emigración de científicos argentinos. Organización de un éxodo a América Latina (?, Buenos Aires, 1970:118) - ↑ а б Oscar R. Anzorena, Tiempo de violencia y utopía (1966-1976), Editorial Contrapunto, 1987, p.48 (на испански) - ↑ Oscar Anzorena, 1987, p.49 - ↑ Oscar Anzorena, 1987, p.53 - ↑ а б Nancy Scheper-Hughes. Child Survival: Anthropological Perspectives on the Treatment and Maltreatment of Children. - ↑ Paul H. Lewis. Guerrillas and generals. с. 125. - ↑ Miguel Bonasso, El Presidente que no fue. Los archivos occultos del peronismo ("The President who wasn't; the hidden archives of Peronism"), Planeta, Buenos Aires, 1997. - ↑ Horacio Verbitsky, Ezeiza, Contrapunto, Buenos Aires, 1985. - ↑ de, Lima-Dantas Elizabeth Argentina: History, Part 28 -- The Peronist Restoration, 1973-1976. [full text]. // myeducationresearch.org, The Pierian Press, 1 Aug 1985. Online. Internet.. 18 May 1743. Посетен на [5 Dec 2010]. - ↑ A 32 años de la caída en combate de Mario Roberto Santucho y la Dirección Histórica del PRT-ERP - ↑ REPORTS OF INTERNATIONAL ARBITRAL AWARDS - ↑ Clarín, Buenos Aires, 20 декември 1998 г. - ↑ See Alejandro Luis Corbacho "Predicting the probability of war during brinkmanship crisis: The Beagle and the Malvinas conflicts" http://papers.ssrn.com/sol3/papers.cfm?abstract_id=1016843 (p.45) - ↑ Argentine amnesty laws scrapped. // BBC News. - ↑ BBC news - ↑ Pour la première fois, un socialiste est élu gouverneur d'une province argentine, Le Monde, 4 September 2007 ((fr)) - ↑ Mendelevich, p. 279 - ↑ Mendelevich, p. 280 - ↑ Mendelevich, p. 280
1.1 2.1 2.2 3.1 3.2 4.1 5.1 5.2 6.1 7.1 7.2 7.3 7.4 8.1 9.1 9.2 9.3 9.4 10.1 10.2 10.3 11.1 12.1 12.2 12.3 13.1 13.2 13.3 13.4 14.1 14.2 14.3 14.4 15.1 16.1 16.2 16.3 17.1 17.2 17.3 17.4 18.1 18.2 18.3 18.4 18.5 18.6 19.1 19.2 19.3 20.1 20.2 21.1 22.1 22.2 22.3 22.4 23.1 24.1 24.2 24.3 25.1 25.2 25.3 26.1 26.2 27.1 27.2 27.3 27.4 28.1 28.2 28.3 28.4 28.5 29.1 30.1 30.2 30.3 31.1 31.2 32.1 32.2 33.1 33.2 33.3 34.1 34.2 34.3 35.1 36.1 36.2 36.3 37.1 37.2 37.3 38.1 38.2 39.1 39.2 39.3 39.4 40.1 40.2 40.3 40.4 40.5 41.1 41.2 41.3 42.1 42.2 42.3 43.1 43.2 44.1 44.2 44.3 45.1 46.1 46.2 47.1 47.2 48.1 48.2 48.3 49.1 49.2 50.1 50.2 50.3 51.1 51.2 51.3 51.4 52.1 53.1 53.2 53.3 54.1 54.2 54.3 54.4 55.1 55.2 55.3 56.1 56.2 56.3 57.1 58.1 59.1 59.2 59.3 60.1 61.1 61.2 62.1 62.2 63.1 63.2 64.1 64.2 64.3 64.4 65.1 65.2 65.3 65.4 66.1 67.1 67.2 68.1 68.2 68.3 69.1 69.2 69.3 70.1 70.2 70.3 71.1 71.2 71.3 71.4 72.1 73.1 73.2 74.1 74.2 74.3 74.4 75.1 75.2 75.3 76.1 77.1 77.2 77.3 78.1 78.2 78.3 78.4 79.1 79.2 80.1 80.2 80.3 80.4 81.1 82.1 82.2 82.3 83.1 83.2 84.1 85.1 85.2 86.1 86.2 86.3 86.4 87.1 87.2 88.1 89.1 90.1 91.1 91.2 92.1 92.2 93.1 93.2 93.3 94.1 95.1 95.2 95.3 96.1 96.2 97.1 97.2 97.3 98.1 98.2 98.3 99.1 100.1 100.2 101.1 102.1 102.2 102.3 103.1 104.1 104.2 104.3 104.4 105.1 106.1 107.1 107.2 107.3 107.4 108.1 108.2 108.3 109.1 109.2 109.3 110.1 110.2 110.3 110.4 110.5 110.6 111.1 112.1 112.2 112.3 113.1 113.2 113.3 113.4 114.1 114.2 114.3 114.4 114.5 115.1 115.2 115.3 116.1 116.2 116.3 117.1 118.1 118.2 119.1 119.2 119.3 120.1 121.1 121.2 122.1 122.2 122.3 123.1 123.2 123.3 123.4 124.1 124.2 125.1 126.1 126.2 126.3 126.4 127.1 127.2 128.1 128.2 128.3 129.1 130.1 130.2 130.3 130.4 130.5 130.6 131.1 131.2 131.3 132.1 133.1 133.2 133.3 134.1 135.1 135.2 135.3 136.1 137.1 137.2 137.3 138.1 139.1 140.1 140.2 140.3 141.1 141.2 141.3 141.4 142.1 142.2 142.3 143.1 144.1 145.1 145.2 146.1 146.2 146.3 146.4 147.1 148.1 148.2 149.1 149.2 149.3 149.4 149.5 149.6 150.1 150.2 151.1 152.1 152.2 152.3 152.4 153.1 154.1 155.1 155.2 155.3 156.1 156.2 157.1 157.2 157.3 158.1 158.2 158.3 159.1 159.2 160.1 161.1 162.1 163.1 164.1 165.1 166.1 167.1 168.1 169.1 170.1 170.2 170.3 171.1 172.1 173.1 173.2 173.3 174.1 174.2 174.3 175.1 176.1 177.1 178.1 179.1 179.2 179.3 180.1 180.2 181.1 182.1 183.1 184.1 185.1 186.1 187.1 188.1 190.1 191.1 191.2 191.3 192.1 192.2 192.3 193.1 194.1 195.1 195.2 195.3 196.1 196.2 196.3 196.4 196.5 197.1 198.1 199.1 200.1 200.2 201.1 202.1 203.1 204.1 204.2 205.1 205.2 206.1 206.2 207.1 208.1 208.2 208.3 208.4 208.5 208.6 209.1 210.1 211.1 212.1 212.2 213.1 214.1 215.1 216.1 217.1 218.1 219.1 219.2 220.1 220.2 220.3 221.1 222.1 222.2 223.1 223.2 224.1 224.2 225.1 225.2 225.3 226.1 226.2 227.1 228.1 228.2 229.1 229.2 230.1 230.2 231.1 231.2 232.1 232.2 233.1 233.2 234.1 234.2 234.3 235.1 235.2 236.1 237.1 238.1 239.1 240.1 240.2 240.3 241.1 242.1 242.2 243.1 243.2 244.1 244.2 244.3 245.1 245.2 246.1 246.2 246.3 247.1 248.1 249.1 250.1 251.1 252.1
The history of Argentina is divided by historians into four main parts: the pre-Columbian time or early history (up to the sixteenth century), the colonial period (1530–1810), the period of the nation-building (1810 to 1880), and the history of modern Argentina (from around 1880). Prehistory in the present territory of Argentina began with the first human settlements on the southern tip of Patagonia around 13,000 years ago. Written history began with the arrival of Spanish chroniclers in the expedition of Juan Díaz de Solís in 1516 to the Río de la Plata, which marks the beginning of Spanish domination in this region. In 1776 the Spanish Crown established the Viceroyalty of the Río de la Plata, an umbrella of territories from which, with the Revolution of May 1810, began a process of gradual formation of several independent states, including one called the United Provinces of Río de la Plata. With the declaration of independence on July 9, 1816 and the military defeat of the Spanish Empire in 1824, a federal state was formed in 1853-1861, known today as the Republic of Argentina. Pre-Columbian eraEdit The area now known as Argentina was relatively sparsely populated until the period of European colonization. The earliest traces of human life are dated from the Paleolithic period, and there are further traces in the Mesolithic and Neolithic.[1] However, large areas of the interior and piedmont were apparently depopulated during an extensive dry period between 4000 and 2000 B.C.[2] The Uruguayan archaeologist Raúl Campá Soler divided the indigenous peoples in Argentina into three main groups: basic hunters and food gatherers, without development of pottery, advanced gatherers and hunters, and basic farmers with pottery.[3] The second group could be found in the Pampa and south of Patagonia, and the third one included the Charrúas and Minuane people and the Guaraníes. Some of the different groups included the Onas at Tierra del Fuego, the Yámana at the archipelago between the Beagle Channel and Cape Horn, Tehuelches in the Patagonia, many peoples at the litoral, guaycurúes and wichis at Chaco. The Guaraníes had expanded across large areas of South America, but settled at the northeastern provinces of Argentina. The Toba (Komlek) nation and the Diaguita which included the Calchaqui and the Quilmes lived in the North and the Comechingones in what is today the province of Cordoba. The Charrua (which included the Minuane people), yaros, Bohanes and Chanás (and Chaná-Timbú) were located in the actual territory of Entre Ríos and the Querandí in Buenos Aires. Spanish colonial eraEdit Europeans first arrived in the region with the 1502 Portuguese voyage of Gonçalo Coelho and Amerigo Vespucci. Around 1512, João de Lisboa and Estevão de Fróis discovered the Rio de La Plata in present-day Argentina, exploring its estuary, contacting the Charrúa people, and briging the first news of the "people of the mountains", the Inca empire, obtained from the local natives. They also traveled as far south as the Gulf of San Matias at 42ºS, on the northern shores of Patagonia.[4][5][6] The Spanish, led by Juan Díaz de Solís, visited the territory which is now Argentina in 1516. In 1536 Pedro de Mendoza established a small settlement at the modern location of Buenos Aires, which was abandoned in 1541.[7] A second one was established 1580 by Juan de Garay, and Córdoba in 1573 by Jerónimo Luis de Cabrera. Those regions were part of the Viceroyalty of Peru, whose capital was Lima, and settlers arrived from that city. Unlike the other regions of South America, the colonization of the Río de la Plata estuary was not influenced by any gold rush, since it lacked any precious metals to mine.[7] The natural ports on the Río de la Plata estuary could not be used because all ships were meant to be made through the port of Callao near Lima, a condition that led to contraband becoming the normal means of commerce in cities such as Asunción, Buenos Aires, and Montevideo.[8] The Spanish raised the status of this region by establishing the Viceroyalty of the Río de la Plata in 1776. This viceroyalty consisted of today's Argentina, Uruguay, and Paraguay, as well as much of present-day Bolivia. Buenos Aires, now holding the customs of the new political subdivision, became a flourishing port, as the revenues from the Potosí, the increasing maritime activity in terms of goods rather than precious metals, the production of cattle for the export of leather and other products, and other political reasons, made it gradually become one of the most important commercial centers of the region. The viceroyalty was, however, short-lived due to lack of internal cohesion among the many regions of which it was constituted and lack of Spanish support. Ships from Spain became scarce again after the Spanish defeat at the battle of Trafalgar, that gave the British maritime supremacy. The British tried to invade Buenos Aires and Montevideo in 1806 and 1807, but were defeated both times by Santiago de Liniers. Those victories, achieved without help from mainland Spain, boosted the confidence of the city.[9] The beginning of the Peninsular War in Spain and the capture of the Spanish king Ferdinand VII created great concern all around the viceroyalty. It was considered that, without a King, people in America should rule themselves. This idea led to multiple attempts to remove the local authorities at Chuquisaca, La Paz, Montevideo and Buenos Aires, all of which were short-lived. A new successful attempt, the May Revolution of 1810, took place when it was reported that all of Spain had been conquered, with the only exception of Cádiz and León. War of independenceEdit The May Revolution ousted the vicero, other variants like a constitutional monarchy or a Regency were briefly considered. The viceroyalty was also renamed, and it nominally became the United Provinces of the Río de la Plata. However, the status of the different territories that had belonged to the viceroyalty changed many times during the development of the war, as some regions would remain loyal to their previous governors and others were captured or recaptured; later these were to divide into several countries. The first military campaigns against the royalists were waged by Manuel Belgrano and Juan José Castelli. The Junta, after expanding itself into the Junta Grande, was replaced by the First Triumvirate. A Second Triumvirate would replace it years later, calling for the Assembly of year XIII that was meant to declare independence and write a constitution. However, it did not do either thing, and replaced the triumvirates with an unipersonal head of state office, the Supreme Director. By this time José de San Martín arrived in Buenos Aires with other generals of the Peninsular War. They gave new strength to the Revolutionary war, which was compromised by the defeats of Belgrano and Castelli and the royalist resistance at the Banda Oriental. Alvear took Montevideo, and San Martín started a military campaign that would span across an important part of the Spanish territories in America. He created the Army of the Andes in Mendoza and, with the help of Bernardo O'Higgins and other Chileans he made the Crossing of the Andes and liberated Chile. With the Chilean navy at his disposal, he moved to Peru, liberating that country as well. San Martín met Simón Bolívar at Guayaquil, and retired from action. A new assembly, the Congress of Tucumán, was called while San Martín was preparing the crossing of the Andes. It finally declared independence from Spain or any other foreign power. Bolivia declared itself independent in 1825, and Uruguay was created in 1828 as a result of the Cisplatine War. The United Kingdom officially recognized Argentine independence in 1825, with the signing of a Treaty of Friendship, Commerce, and Navigation on February 2; the British chargé d'affaires in Buenos Aires, Woodbine Parish, signed on behalf of his country. Spanish recognition of Argentine independence was not to come for several decades. Historical mapEdit The map below is based on a wide range of antique maps for the periods shown and is intended to give a broad idea of the changes in the State of Argentina in the nineteenth century. The periods are broad and plus or minus about a decade around each date. The hatched areas are disputed or subject to change during the period, the text in this article will explain these changes. There are minor changes of territory that are not shown on the map. Argentine Civil WarsEdit The defeat of the Spanish was followed by a long civil war between unitarians and federalists, about the organization of the country and the role of Buenos Aires in it. Unitarians thought that Buenos Aires should lead the less-developed provinces, as the head of a strong centralized government. Federalists thought instead that the country should be a federation of autonomous provinces, like the successful States of the United States. During this period the United Provinces of the Rio de la Plata lacked a head of state, since the unitarian defeat at the Battle of Cepeda had ended the authority of the Supreme Directors and the 1819 Constitution. There was a new attempt in 1826 to write a constitution, leading to the designation of Bernardino Rivadavia as President of Argentina, but it was rejected by the provinces. Rivadavia resigned due to the poor management at the Cisplatine War, and the 1826 constitution was repealed. During this time, the Governors of Buenos Aires Province received the power to manage the international relations of the confederation, including war and debt payment. The dominant figure of this period was the federalist Juan Manuel de Rosas, who is portrayed from different angles by the diverse historiographic flows in Argentina: the liberal history usually considers him a dictator, while revisionists support him on the grounds of his defense of national sovereignty.[10] He ruled the province of Buenos Aires from 1829 to 1852, facing military threats from secession attempts, neighbour countries, and even European countries. Although Rosas was a Federalist, he kept the customs receipts of Buenos Aires under the exclusive control of the city, whereas the other provinces expected to have a part of the revenue. Rosas considered that this was a fair measure because only Buenos Aires was paying the external debt generated by the Baring Brothers loan to Rivadavia, the war of independence and the war against Brazil. He developed a paramilitary force of his own, the Popular Restorer Society, commonly known as "Mazorca" ("Corncob"). Rosas' reluctance to call for a new assembly to write a Constitution led General Justo José de Urquiza from Entre Ríos to turn against him. Urquiza defeated Rosas during the battle of Caseros and called for such an assembly. The Argentine Constitution of 1853 is, with amendments, still in force to this day. The Constitution was not immediately accepted by Buenos Aires, which seceded from the Confederation; it rejoined a few years later. Bartolomé Mitre was the first president of the unified country. Liberal Governments (1862–1880)Edit The presidency of Bartolomé Mitre saw an economic improvement in Argentina, with agricultural modernization, foreign investment, new railroads and ports and an immigration wave from Europe. Mitre also stabilized the political system by commanding federal interventions that defeated the personal armies of caudillos Chacho Peñaloza and Juan Sáa. Argentina joined Uruguay and Brazil against Paraguay in the War of the Triple Alliance, which ended during Sarmiento's rule with the defeat of Paraguayan and the annexation of part of its territory by Argentina. Despite victory in the war, Mitre's popularity declined severely because a broad section of the Argentine population was opposed to the war due to the alliance with Brazil (Argentina's historic rival) that took place during the war and the betrayal of Paraguay (which had been until then one of the country's most important economic allies). One of the major hallmarks of Mitre's presidency was the "Law of Compromise", in which Buenos Aires joined the Argentine Republic and allowed the government to use the City of Buenos Aires as the center of government, but without federalizing the city and by reserving the province of Buenos Aires the right to secede from the nation if conflict arose. In 1868 Mitre was succeeded by Domingo Faustino Sarmiento, who promoted public education, culture and telegraphs. Sarmiento managed to defeat the last known caudillos and also dealt with the fallout of the Triple Alliance War, which included a decrease in national production due to the death of thousands of soldiers and an outbreak of diseases brought by returning soldiers, such as cholera and yellow fever. In 1874 Nicolás Avellaneda became president and ran into trouble when he had to deal with the economic depression left by the Panic of 1873. Most of these economic issues were solved when new land was opened for work after the expansion of national territory through the Conquest of the Desert, led by his war minister Julio Argentino Roca. This military campaign took most of the territories under control of natives, and reduced their population. In 1880 a trade conflict caused turmoil in Buenos Aires, which led governor Carlos Tejedor to declare secession from the republic. Avellaneda denied them this right, breaking the Law of Compromise, and proceeded to send army troops led by Roca to take over the province. Tejedor's secession efforts were defeated and Buenos Aires definitely joined the republic, federalizing the city of Buenos Aires and handing it over to the government as the nation's capital city. National Autonomist hegemony (1880–1916)Edit After his surge in popularity due to his successful desert campaign, Julio Roca was elected president in 1880 as the candidate for the National Autonomist Party, a party that would remain in power until 1916. During his presidency, Roca created a net of political alliances and installed several measures that helped him retain almost absolute control of the Argentine political scene throughout the 1880s. This sharp ability with political strategy earned him his nickname of "The Fox". The country's economy was benefited by a change from extensive farming to industrial agriculture and a huge European immigration, but there wasn't yet a strong move towards industrialization. At that time, Argentina received some of the highest levels of foreign investment in Latin America.[citation needed] In the midst of this economic expansion, the Law 1420 of Common Education of 1884 guaranteed universal, free, non-religious education to all children. This and other government policies were strongly opposed by the Roman Catholic Church in Argentina, causing the Holy See to break off diplomatic relations with the country for several years and setting the stage for decades of continued Church–state strain. In the late 19th and early 20th century, Argentina temporarily resolved its border disputes with Chile with the Puna de Atacama dispute of 1899, the Boundary Treaty of 1881 between Chile and Argentina and the 1902 General Treaty of Arbitration. Roca's government and those that followed were aligned with the Argentine oligarchy, especially the great land owners. In 1888, Miguel Juárez Celman became president after Roca was constitutionally unable to be re-elected; Celman attempted to reduce Roca's control over the political scene, which earned him his predecessor's opposition. Roca lead great opposition movement against Celman, which coupled with the devastating effects that the Long Depression had on the Argentine economy allowed the Civic opposition party to start a coup d'état which would be later known as the Revolution of the Park. The Revolution was led by the three main leaders of the Civic Union, Leandro Alem, former president Bartolomé Mitre and moderate socialist Juan B. Justo. Though it failed in its main goals, the revolution forced Juárez Celman's resignation and marked the decline of the Generation of '80. In 1891 Roca proposed that the Civic Union elect somebody to be vice-president to his own presidency the next time elections came around. One group led by Mitre decided to take the deal, while another more intransigent group led by Alem went against that. This eventually led to the split of the Civic Union into the National Civic Union, led by Mitre, and the Radical Civic Union, led by Alem. After this division occurred, Roca withdrew his offer, having completed his plan to divide the Civic Union and decrease their power. Alem would eventually commit suicide in 1896; control of the Radical Civic Union went to his nephew and protégé, Hipólito Yrigoyen. After Celman's downfall, his vice-president Carlos Pellegrini took over and proceeded to resolve the economic crisis which afflicted the country, earning him the moniker of "The Storm Sailor". Fearing another wave of opposition from Roca like the one imposed on Celman, Pellegrini remained moderate in his presidency ending his predecessor's efforts to distance "The Fox" from political control. The following governments up until 1898 took similar measures and sided with Roca to avoid being politically chastised. In 1898, Roca became president again in a politically unstable situation, with a large amount of social conflicts that included massive strikes and anarchist subversion attempts. Roca handled most of these conflicts by having the police or the army crack down on protestors, rebels and suspected rebels. After the end of his second presidency, Roca fell ill and his role in political affairs began to gradually decrease until his death in late 1914. In 1904, Alfredo Palacios, a member of Juan B. Justo's Socialist Party (founded in 1896), became the first Socialist deputy in Argentina, as a representative for the working-class neighborhood of La Boca in Buenos Aires. He helped create many laws, including the Ley Palacios against sexual exploitation, and others regulating child and woman labor, working hours and Sunday rest.[citation needed] The hegemony of the PAN ended in 1910 with the election of Roque Sáenz Peña to the presidency. Peña was a progressive member of the PAN who disliked the fraudulent elective system the PAN employed and thus passed the Sáenz Peña Law, which made the political vote mandatory, secret and universal among males aged eighteen or more. Under this law the first non-PAN president since 1880 was elected in 1916, Hipólito Yrigoyen of the Radical Civic Union. Radical governments (1916–30)Edit Conservative forces dominated Argentine politics until 1916, when the Radicals, led by Hipólito Yrigoyen, won control of the government through the first national elections under male universal suffrage. 745,000 citizens were allowed to vote, of a total population of 7.5 million (immigrants, who represented much of the population, were not allowed to vote); of these, 400,000 abstained themselves.[11] Yrigoyen, however, only obtained 45% of the votes, which did not allow him a majority in Parliament, where the conservatives remained the leading force. Thus, of 80 draft laws proposed by the executive, only 26 were voted through by the conservative majority.[12] A moderate agricultural reform proposal was rejected by Parliament, as was an income tax on interest, and the creation of a Bank of the Republic (which was to have the missions of the current Central Bank).[12] Despite this conservative opposition, the Radical Civic Union (UCR), with their emphasis on fair elections and democratic institutions, opened their doors to Argentina's expanding middle class as well as to social groups previously excluded from power.[citation needed] Yrigoyen's policy was to "fix" the system, by enacting necessary reforms which would enable the agroindustrial export model to preserve itself.[13] It alternated moderate social reforms with repression of the social movements. In 1918, an estudiantine movement started at the University of Córdoba, which eventually led to the University Reform, which quickly spread to the rest of Latin America. In May '68, French students recalled the Córdoba movement.[14] The Tragic Week of January 1919, during which the Argentine Regional Workers' Federation (FORA, founded in 1901) had called for a general strike after a police shooting, ended up in 700 killed and 4,000 injured.[15] General Luis Dellepiane marched on Buenos Aires to re-establish civil order. Despite being called on by some to initiate a coup against Yrigoyen, he remained loyal to the President, at the sole condition that the latter would allow him a free hand on the repression of the demonstrations.[citation needed] Social movements thereafter continued in the Forestal British company, and in Patagonia, where Hector Varela headed the military repression, assisted by the Argentine Patriotic League, killing 1,500.[16] On the other hand, Yrigoyen's administration enacted the Labor Code establishing the right to strike in 1921, implemented minimum wages laws and collective contracts. It also initiated the creation of the Dirección General de Yacimientos Petrolíferos Fiscales (YPF), the state oil company, in June 1922. Radicalism rejected class struggle and advocated social conciliation.[17] Meanwhile, the Radicals continued Argentina's neutrality policy during World War I, despite the United States' urge to push them into declaring war against the Central Powers. Neutrality enabled Argentina to export goods to Europe, in particular to Great Britain, as well as to issue credit to the belligerent powers. Germany sank two Argentine civilian ships, Monte Protegido on April 4, 1917 and the Toro, but the diplomatic incident only ended with the expulsion of the German ambassador, Karl von Luxburg. Yrigoyen organized a Conference of Neutral Powers in Buenos Aires, to oppose the United States' attempt to bring American states in the European war, and also supported Sandino's resistance in Nicaragua.[18] In September 1922, Yrigoyen's administration refused to follow the cordon sanitaire policy enacted against the Soviet Union, and, basing itself on the assistance given to Austria after the war, decided to send to the USSR 5 million pesos in assistance.[19] The same year, Yrigoyen was replaced by his rival inside the UCR, Marcelo Torcuato de Alvear, an aristocrat, who defeated Norberto Piñero's Concentración Nacional (conservatives) with 458,457 votes against 200,080. Alvear brought to his cabinet personalities belonging to the traditional ruling classes, such as José Nicolás Matienzo at the Interior Ministry, Ángel Gallardo at Foreign Relations, Agustín P. Justo at the War Ministry, Manuel Domecq García at the Marine and Rafael Herrera Vegas at the Haciendas. Alvear's supporters founded the Unión Cívica Radical Antipersonalista, opposed to Yrigoyen's party.[citation needed] During the early 1920s, the rise of the anarchist movement, fueled by the arrival of recent émigrés and deportees from Europe, spawned a new generation of left-wing activism in Argentina. The new left, mostly anarchists and anarcho-communists, rejected the incremental progressivism of the old Radical and Socialist elements in Argentina in favor of immediate action. The extremists, such as Severino Di Giovanni, openly espoused violence and 'propaganda by the deed'. A wave of bombings and shootouts with police culminated in an attempt to assassinate U.S. President Herbert Hoover on his visit to Argentina in 1928 and a nearly successful attempt to assassinate Yrigoyen in 1929 after he was re-elected to the presidency. In 1921, the counter-revolutionary Logia General San Martín was founded, and diffused nationalist ideas in the military until its dissolution in 1926. Three years later, the Liga Republicana (Republican League) was founded by Roberto de Laferrère, on the model of Benito Mussolini's Blackshirts in Italy. The Argentine Right found its major influences in the 19th-century Spanish writer Marcelino Menéndez y Pelayo and in the French royalist Charles Maurras.[20] Also in 1922, the poet Leopoldo Lugones, who had turned towards fascism, made a famous speech in Lima, known as "the time of the sword", in the presence of the War Minister and future dictator Agustín P. Justo, which called for a military coup and the establishment of a military dictatorship. In 1928, Yrigoyen was re-elected as president and began a series of reforms to increase workers' rights. This intensified the conservative opposition against Yrigoyen, which grew even stronger after Argentina was devastated by the beginning of the Great Depression after the Wall Street Crash. On September 6, 1930, a military coup led by the pro-fascist general José Félix Uriburu overthrew Yrigoyen's government and began a period in Argentine history known as the Infamous Decade. Exports of frozen beef, especially to Great Britain, provided much needed foreign currency, but trade fell off sharply in the Great Depression.[21] Infamous Decade (1930–43)Edit In 1929, Argentina was wealthy by world standards, but the prosperity ended after 1929 with the worldwide Great Depression. In 1930, a military coup, supported by the Argentine Patriotic League, forced Hipólito Yrigoyen from power, and replaced him by José Félix Uriburu. Support for the coup was bolstered by the sagging Argentine economy, as well as a string of bomb attacks and shootings involving radical anarchists, which alienated moderate elements of Argentine society and angered the conservative right, which had long been agitating for decisive action by the military forces. The military coup initiated the period known as the "Infamous Decade", characterised by electoral fraud, persecution of the political opposition (mainly against the UCR) and pervasive government corruption, against the background of the global depression. During his brief tenure as president, Uriburu cracked down heavily on anarchists and other far-left groups, resulting in 2,000 illegal executions of members of anarchist and communist groups. The most famous (and perhaps most symbollic of anarchism's decay in Argentina at the time) was the execution of Severino Di Giovanni, who was captured in late January 1931 and executed on the first of February of the same year. After becoming president through the coup, Uriburu attempted to create a constitutional reform that would include corporatism in the Argentine Constitution. This move toward fascism was viewed negatively by the conservative backers of the coup and they turned their support to the more moderate conservative general Agustín P. Justo, who won the presidency in a 1932 election that was heavily fraudulent. Justo began a policy of liberal economic moves that benefitted mostly the nation's upper classes and permitted great political and industrial corruption at the expense of national growth. One of the most infamous decisions of Justo's government was the creation of the Roca–Runciman Treaty between Argentina and the United Kingdom, which benefitted the British economy and the rich beef producers of Argentina at the expense of national interest. In 1935, progressive democrat Senator Lisandro de la Torre began an investigation into several corruption allegations within the Argentine beef production industry, during which he attempted to charge Justo's Minister of Agriculture, Luis Duhau, and the Minister of Finance, Federico Pinedo, with political corruption and fraud charges. During the exposition of the investigation in the National Congress Duhau started a fight among the Senators, during which his bodyguard, Ramón Valdez-Cora, tried to kill De La Torre but accidentally ended up shooting De La Torre's friend and political partner Enzo Bordabehere. The meat investigation was dropped soon afterwards, but not before De La Torre managed to achieve the incarceration of the head of the Anglo meat company for corruption charges. De la Torre would later commit suicide in 1939. The collapse of international trade led to industrial growth focused on import substitution, leading to a stronger economic independence. Political conflict increased, marked by confrontation between right-wing fascists and leftist radicals, while military-oriented conservatives controlled the government. Though many claimed the polls to be fraudulent, Roberto Ortiz was elected president in 1937 and took office the next year, but due to his fragile health he was succeeded by his vice-president, Ramón Castillo. Castillo effectively took power in 1940; he formally assumed leadership in 1942. Revolution of '43 (1943–46)Edit The civilian government appeared to be close to joining the allies, but many officers of the Argentine armed forces (and ordinary Argentine citizens) objected due to fear of the spread of communism. There was a wide support to stay neutral in the conflict, as during World War I. The government was also questioned by domestic policy reasons, namely, the electoral fraud, the poor labour rights and the selection of Patrón Costas to run for the presidency. On June 4, 1943, the United Officers' Group (GOU), which was a secret alliance between military leaders led by Pedro Pablo Ramírez, Arturo Rawson, Edelmiro Farrell and Farrell's protégé Juan Perón marched to the Casa Rosada and demanded the resignation of president Castillo. After hours of threats their goal was achieved and the president resigned. This event is considered by historians as the official end of the Infamous Decade.[citation needed] After the coup, Ramírez took power. Although he did not declare war, he broke relations with the Axis powers. Argentina's largest neighbor, Brazil, had already entered the war on the allied side in 1942. In 1944 Ramirez was replaced by Farrell, an army officer of Irish-Argentine origin who had spent two years attached to Mussolini's army in the twenties.[citation needed] Initially his government continued to maintain a neutral policy. Towards the end of the war, Farrell decided it was in the interests of Argentina to be attached to the winning side. Like several Latin American states, Argentina made a late declaration of war against Germany with no intention of providing any military forces.[citation needed] Juan Perón managed the relations with labourers and unions, and become highly popular. He was deposed and detained at the Martín García island, but a massive demonstration on October 17, 1945, forced the government to free Perón and restore him to office. Perón would win the elections shortly afterwards by a landslide. The US ambassador, Spruille Braden, took direct action in Argentine politics supporting the antiperonist parties.[citation needed] Peronist years (1946–55)Edit In 1946 General Juan Perón became president; his populist ideology became known as peronism. His popular wife Eva Perón played a leading political role until her death in 1952.[22] Perón established censorship by closing down 110 publications between 1943 and 1946.[23] During Juan Perón's rule, the number of unionized workers and government programs increased.[24] His government followed an isolationist foreign policy and attempted to reduce the political and economic influence of other nations. Perón expanded government spending. His policies led to ruinous inflation. The peso lost about 70% of its value from early 1948 to early 1950; inflation reached 50% in 1951.[25] Opposition members were imprisoned and some of them tortured.[26] He dismissed many important and capable advisers, while promoting officials largely on the basis of personal loyalty. A coup (Revolución Libertadora) led by Eduardo Lonardi, and supported by the Catholic Church, deposed him in 1955. He went into exile, eventually settling in Francoist Spain. Revolución Libertadora (1955–1958)Edit In Argentina, the 1950s and 1960s were marked by frequent coups d'état, low economic growth in the 1950s and high growth rates in the 1960s. Argentina faced problems of continued social and labor demands. Argentine painter Antonio Berni's works reflected the social tragedies of these times, painting in particular life in the villas miseria (shanty towns). Following the Revolución Libertadora military coup, Eduardo Lonardi held power only briefly and was succeeded by Pedro Aramburu, president from November 13, 1955 to May 1, 1958. In June 1956, two Peronist generals, Juan José Valle and Raul Tanco, attempted a coup against Aramburu, criticizing an important purge in the army, the abrogation of social reforms and persecution against trade-union leaders. They also demanded liberation of all political and labor activists and the return to the constitutional order. The uprising was quickly crushed: General Valle and other members of the military were executed, and twenty civilians were arrested at their homes and their bodies thrown in the León Suarez dumping ground. Along with the June 1955 Casa Rosada bombing on the Plaza de Mayo, the León Suarez massacre is one of the important events that started a cycle of violence. Pedro Aramburu was later kidnapped and executed for this massacre, in 1970, by Fernando Abal Medina, Emilio Angel Maza, Mario Firmenich and others, who would later form the Montoneros movement.[27] In 1956, special elections were held to reform the constitution. The Radical Party under Ricardo Balbín won a majority, although 25% of all ballots were turned in blank as a protest by the banned Peronist party. Also in support of Peronism, the left wing of the Radical Party, led by Arturo Frondizi, left the Constitutional Assembly. The Assembly was severely damaged by that defection and was only able to restore the Constitution of 1853 with the sole addition of the Article 14 bis, which enumerated some social rights. Fragile radical administrations (1958–1966)Edit A ban on Peronism expression and representation continued during the fragile civilian governments of the period 1958–1966. Frondizi, UCRI's candidate, won the presidential elections of 1958, obtaining approximately 4,000,000 votes against 2,500,000 for Ricardo Balbín (with 800,000 neutral votes). From Caracas, Perón supported Frondizi and called upon his supporters to vote for him, as a means toward the end of prohibition of the Peronist movement and the re-establishment of the workers' social legislation voted during Perón's leadership. On one hand, Frondizi appointed Álvaro Alsogaray as Minister of Economy to placate powerful agrarian interests and other conservatives. A member of the powerful military dynasty Alsogaray, Álvaro, who had already been Minister of Industry under Aramburu's military rule, devalued the peso and imposed credit control. On the other hand, Frondizi followed a laicist program, which raised concerns among the Catholic nationalist forces, leading to the organization, between 1960 and 1962, of the far-right Tacuara Nationalist Movement. The Tacuara, the "first urban guerrilla group in Argentina",[28] engaged in several anti-Semitic bombings, in particular following Adolf Eichmann's kidnapping by the MOSSAD in 1960. During the visit of Dwight Eisenhower to Argentina, in February 1962 (Eisenhower had been until 1961 President of the United States), the Tacuara headed nationalist demonstrations against him, leading to the imprisonment of several of their leaders, among them Joe Baxter.[29] However, Frondizi's government ended in 1962 with intervention yet again by the military, after a series of local elections were won by the Peronist candidates. José María Guido, chairman of the senate, claimed the presidency on constitutional grounds before the deeply divided armed forces were able to agree on a name. Right-wing elements in the Argentine armed forces in favor of direct military rule and the suppression of former Peronist politicians, subsequently attempted to wrest control of the government in the 1963 Argentine Navy Revolt on April 2. The failure of the revolt's plotters to win the loyalty of army units near the capital permitted Guido's government to swiftly put down the revolt at the cost of 21 lives. In new elections in 1963, neither Peronists nor Communists were allowed to participate. Arturo Illia of the Radical People's Party won these elections; regional elections and by-elections over the next few years favored Peronists. On the other hand, the Tacuara were outlawed by Illia in 1965, some of its members ultimately turning to the Peronist Left (such as Joe Baxter) while others remained on their far-right positions (such as Alberto Ezcurra Uriburu, who would work with the Triple A). Despite the fact that the country grew and developed economically during Illia's tenure as president, he was eventually ousted in a military coup in 1966. Revolución Argentina (1966–73)Edit Amidst growing workers' and students' unrest, another coup took place in June 1966, self-designated Revolución Argentina (Argentine Revolution), which established General Juan Carlos Onganía as de facto president, supported by several leaders of the General Confederation of Labour (CGT), among whom the general secretary Augusto Vandor. This led to a series of military-appointed presidents. While preceding military coups were aimed at establishing temporary, transitional juntas, the Revolución Argentina headed by Onganía aimed at establishing a new political and social order, opposed both to liberal democracy and Communism, which gave to the Armed Forces of Argentina a leading, political role in the economic rationalization of the country. The political scientist Guillermo O'Donnell named this type of regime "authoritarian-bureaucratic state",[30] in reference both to the Revolución Argentina, the Brazilian military regime (1964–85), Augusto Pinochet's regime (starting in 1973) and Juan María Bordaberry's regime in Uruguay. Onganía's Minister of Economy, Adalbert Krieger Vasena, decreed a freeze of wages' increase and a 40% devaluation, which strongly affected the state of the Argentine economy, in particular of the agricultural sector, favoring foreign capital. Vasena suspended collective labour conventions, reformed the hydrocarburs law which had established a partial monopoly of the Yacimientos Petrolíferos Fiscales (YPF) state enterprise, as well as passing a law facilitating expulsions in case of fault of payment of rent. Finally, the right to strike was suspended (Law 16,936) and several other laws reversed progress made concerning labor laws throughout the preceding years.[citation needed] The workers' movement divided itself between Vandoristas, who supported a "Peronism without Peron" line (Vandor declared that "to save Perón, one has to be against Perón") and advocated negotiation with the junta, and Peronists, themselves divided.[citation needed] In July 1966 Onganía ordered the forcible clearing of five facilities of the University of Buenos Aires (UBA) on July 29, 1966 by the Federal Police, an event known as La Noche de los Bastones Largos ("The Night of the Long Batons"). These facilities had been occupied by students, professors and graduates (members of the autonomous government of the university) who opposed the military government's intervention in the universities and revocation of the 1918 university reform. The university repression led to the exile of 301 university professors, including Manuel Sadosky, Tulio Halperín Donghi, Sergio Bagú and Risieri Frondizi.[31] In late May 1968 General Julio Alsogaray dissented from Onganía, and rumors spread about a possible coup d'état, Algosaray leading the conservative opposition to Onganía. Finally, at the end of the month, Onganía dismissed the leaders of the Armed Forces: Alejandro Lanusse replaced Julio Alsogaray, Pedro Gnavi replaced Benigno Varela, and Jorge Martínez Zuviría replaced Adolfo Alvarez. On 19 September 1968 two important events affected Revolutionary Peronism. On one hand, John William Cooke, former personal delegate of Perón and ideologist of the Peronist Left, as well as a friend of Fidel Castro, died from natural causes. On the other hand, a small group (13 men and one woman) who aimed at establishing a foco in Tucumán Province, in order to head the resistance against the junta, was captured.[32] Among them was Envar El Kadre, then a leader of the Peronist Youth.[32] In 1969 the General Confederation of Labour of the Argentines (CGTA, headed by the graphist Raimundo Ongaro) headed social movements, in particular the Cordobazo, as well as other movements in Tucumán and Santa Fe. While Perón managed a reconciliation with Augusto Vandor, head of the CGT Azopardo, he followed, in particular through the voice of his delegate Jorge Paladino, a cautious line of opposition to the military junta, criticizing with moderation the neoliberal policies of the junta but waiting for discontent inside the government ("hay que desencillar hasta que aclare", said Perón, advocating patience). Thus, Onganía had an interview with 46 CGT delegates, among whom Vandor, who agreed on "participationism" with the military junta, thus uniting themselves with the Nueva Corriente de Opinión headed by José Alonso and Rogelio Coria. In December 1969 more than 20 priests, members of the Movement of Priests for the Third World (MSTM), marched on the Casa Rosada to present to Onganía a petition pleading him to abandon the eradication plan of villas miserias (shanty towns).[33] Meanwhile, Onganía implemented corporatism policies, experimenting in particular in Córdoba, underneath Carlos Caballero's governance. The same year, the Movement of Priests for the Third World issued a declaration supporting Socialist revolutionary movements, which led to the Catholic hierarchy, by the voice of Juan Carlos Aramburu, coadjutor archbishop of Buenos Aires, to proscribe priests from making political or social declarations.[34] Growing instability (1969–76)Edit During the de facto government of the Revolución Argentina the left began to regain power through underground movements. This was mainly through violent guerilla groups. Later, the return of Peronism to power was expected to calm down the heated waters but did exactly the opposite, creating a violent breach between right-wing and left-wing peronism, leading to years of violence and political instability that culminated with the coup d'état of 1976. Subversive years (1969–73)Edit Various armed actions, headed by the Fuerzas Armadas de Liberación (FAL), composed by former members of the Revolutionary Communist Party, occurred in April 1969, leading to several arrests among FAL members. These were the first left-wing urban guerrilla actions in Argentina. Beside these isolated actions, the Cordobazo uprising that year, called forth by the CGT de los Argentinos, and its Cordobese leader, Agustín Tosco, prompted demonstrations in the entire country. The same year, the People's Revolutionary Army (ERP) was formed as the military branch of the Trotskyist Workers' Revolutionary Party, kidnapping high-profile rich Argentines and demanding ransom.[35][36] The last of the "de facto" military presidents, Alejandro Lanusse, was appointed in 1971 and attempted to re-establish democracy amidst an atmosphere of continuing Peronist workers protests.[citation needed] Cámpora's tenure (1973)Edit On March 11, 1973, Argentina held general elections for the first time in ten years. Perón was prevented from running, but voters elected his stand-in, Dr. Hector Cámpora, as President. Cámpora defeated his Radical Civic Union opponent. Cámpora won 49.5 percent of the votes in the presidential election following a campaign based on a platform of national reconstruction.[37] Riding a wave of mass support, Cámpora inaugurated his period on May 25. He acceded to his functions on May 25, which was saluted by a massive popular gathering of the Peronist Youth movement, Montoneros, FAR and FAP ("Fuerzas Armadas Peronistas") in the Plaza de Mayo. Cámpora assumed a strong stance against right-wing Peronists, declaring during his first speech: "La sangre derramada no será negociada" ("Spilled blood will not be negotiated").[37] Cuban president Osvaldo Dorticós and Chilean president Salvador Allende were present at his inauguration, while William P. Rogers, U.S. Secretary of State, and Uruguayan president Juan Bordaberry, could not attend, blocked in their respective cars by demonstrators. Political prisoners were liberated on the same day, under the pressure of the demonstrators. Cámpora's government included progressive figures such as Interior Minister Esteban Righi and Education Minister Jorge Taiana, but also included members of the labor and political right-wing Peronist factions, such as José López Rega, Perón's personal secretary and Minister of Social Welfare, and a member of the P2 Masonic lodge.[37] Perón's followers also commanded strong majorities in both houses of Congress. Hector Cámpora's government followed a traditional Peronist economic policy, supporting the national market and redistributing wealth. One of José Ber Gelbard's first measures as minister of economics was to augment workers' wages. However, the 1973 oil crisis seriously affected Argentina's oil-dependent economy. Almost 600 social conflicts, strikes or occupations occurred in Cámpora's first month. The military conceded Campora's victory, but strikes, as well as government-backed violence, continued unabated. The slogan "Campora in government, Perón in power" expressed the real source of popular joy, however. Return of Perón (1973–74)Edit Amidst escalating terror from right and left alike, Perón decided to return and assume the presidency. On June 20, 1973, two million people waited for him at Ezeiza airport. From Perón's speaking platform, camouflaged far-right gunmen fired on the masses, shooting at the Peronist Youth movement and the Montoneros, killing at least thirteen and injuring more than three hundred (this became known as the Ezeiza massacre).[38] Cámpora and vice-president Solano Lima resigned on July 13. Deputy Raúl Alberto Lastiri, José López Rega's son-in-law and also a P2 member, was then promoted to the Presidency to organize elections. Cámpora's followers such as Chancellor Juan Carlos Puig and Interior Minister Esteban Righi were immediately replaced by Alberto J. Vignes and Benito Llambi, and the Ejército Revolucionario del Pueblo (ERP - People's Revolutionary Army) was declared a "dissolved terrorist organization". On September 23, Perón won the elections with 61.85% of the votes, with his third wife, Isabel Martínez de Perón, as vice-president. Peronist right-wing factions won a decisive victory and Perón assumed the Presidency in October 1973, a month after Pinochet's coup in Chile. Violent acts, including by the Triple A, continued to threaten public order. On September 25, 1973, José Ignacio Rucci, CGT trade-union's Secretary General and Perón's friend, was assassinated by the Montoneros. The government resorted to a number of emergency decrees, including the implementation of special executive authority to deal with violence. This allowed the government to imprison persons indefinitely without charge.[citation needed] Perón won 61.9 percent of the vote and, with his wife Maria Estela (Isabel) Martinez de Perón as vice president, and their administration was inaugurated on October 12. In his second period in office, Perón was committed to achieving political peace through a new alliance of business and labor to promote national reconstruction. Peron's charisma and his past record with respect to labor helped him maintain his working-class support.[39] Isabel de Perón was inexperienced in politics and only carried Perón's name; Lopez Rega was described as a man with numerous occult interests, including astrology, and a supporter of dissident Catholic groups. Economic policies were directed at restructuring wages and currency devaluations in order to attract foreign investment capital to Argentina. López Rega was ousted as Isabel de Perón's adviser in June 1975; General Numa Laplane, the commander in chief of the army who had supported the administration through the Lopez Rega period, was replaced by General Jorge Rafael Videla in August 1975.[39] Isabel's government (1974–76)Edit Perón died on July 1, 1974. His wife succeeded him in office, but her administration was undermined by economic downfall (inflation was skyrocketing and GDP contracted), Peronist intra-party struggles, and growing acts of terrorism by insurgents such as the ERP and paramilitary movements. Montoneros, led by Mario Firmenich, cautiously decided to go underground after Peron's death. Isabel Perón was removed from office by the military coup on March 24, 1976. This gave way to the last and arguably most violent de facto government in Argentina, the National Reorganization Process. National Reorganization Process (1976–83)Edit Following the coup against Isabel Perón, the armed forces formally exercised power through a junta led consecutively by Videla, Viola, Galtieri and Bignone until December 10, 1983. These de facto leaders termed their government programme "National Reorganization Process". In the late 1960s and the early 1970s, Marxist–Leninist militias such as People's Revolutionary Army utilized aggressive tactics that sometimes resulted in violence.[35] Later the military government used these acts as justification for their even more brutal measures. The "ideological war" doctrine of the Argentine military focused on eliminating the social base of insurgency. In practice that meant assassinating many middle class students, intellectuals and labor organizers, most of whom had few ties to the guerrillas. The costs of what the armed forces called the "Dirty War" were high in terms of lives lost and basic human rights violated. Thousands of deaths may be attributed to various guerrilla attacks and assassinations. The 1984 Commission on the Disappeared documented the disappearance and probable death at the hands of the military regime of about 11,000 people, relatively few of whom were likely Montonero or ERP cadres. Human rights groups estimate that over 30,000 persons were "disappeared" (i.e. arrested, tortured, and secretly executed without trial) during the 1976–1983 period; many more went into exile.[citation needed] The People's Revolutionary Army alone admitted it lost 5,000 militants.[40] Serious economic problems, mounting charges of corruption, public discontent and, finally, the country's 1982 defeat by the United Kingdom in the Falklands War following Argentina's unsuccessful attempt to seize the Falkland Islands all combined to discredit the Argentine military regime. Under strong public pressure, the junta lifted bans on political parties and gradually restored basic political liberties. Beagle conflictEdit The Beagle conflict began to brew in the 1960s, when Argentina began to claim that the Picton, Lennox and Nueva islands in the Beagle Channel were rightfully hers. In 1971, Chile and Argentina signed an agreement formally submitting the Beagle Channel issue to binding Beagle Channel Arbitration. On May 2, 1977 the court ruled that the islands and all adjacent formations belonged to Chile. See the Report and decision of the Court of Arbitration. On 25 January 1978 the Argentina military junta led by General Jorge Videla declared the award fundamentally null and intensified their claim over the islands. On 22 December 1978, Argentina started[41] the Operation Soberanía over the disputed islands, but the invasion was halted due to: - (The newspaper Clarín explained some years later that such caution was based,) in part, on military concerns. In order to achieve a victory, certain objectives had to be reached before the seventh day after the attack. Some military leaders considered this not enough time due to the difficulty involved in transportation through the passes over the Andean Mountains.[42] and in cite 46: - According to Clarín, two consequences were feared. First, those who were dubious feared a possible regionalization of the conflict. Second, as a consequence, the conflict could acquire great power proportions. In the first case decisionmakers speculated that Peru, Bolivia, Ecuador, and Brazil might intervene. Then the great powers could take sides. In this case, the resolution of the conflict would depend not on the combatants, but on the countries that supplied the weapons. In December that year, moments before Videla signed a declaration of war against Chile, Pope John Paul II agreed to mediate between the two nations. The Pope's envoy, Antonio Samorè, successfully averted war and proposed a new definitive boundary in which the three disputed islands would remain Chilean. Argentina and Chile both agreed to Samoré's proposal and signed the Treaty of Peace and Friendship of 1984 between Chile and Argentina, ending that dispute. New democracy (1983–present)Edit On October 30, 1983, Argentines went to the polls to choose a president; vice-president; and national, provincial, and local officials in elections found by international observers to be fair and honest. The country returned to constitutional rule after Raúl Alfonsín, candidate of the Radical Civic Union (Unión Cívica Radical, UCR), received 52% of the popular vote for president. He began a 6-year term of office on December 10, 1983. Alfonsín era (1983–1989)Edit Five days later, he created the National Commission on the Disappearance of Persons (CONADEP), led by Argentine writer Ernesto Sábato. However, it was also under Alfonsín's presidency that the December 24, 1986 "Full stop law" was voted, granting amnesty to all acts committed before December 10, 1983, amid pressure from the military. It would not be until June 2005's Supreme Court decision to overturn all amnesty laws that investigations could be started again.[43] During the Alfonsín administration, a Treaty of Peace and Friendship of 1984 between Chile and Argentina with Chile was signed and the roots of the Mercosur trade bloc were established. In 1985 and 1987, large turnouts for mid-term elections demonstrated continued public support for a strong and vigorous democratic system. The UCR-led government took steps to resolve some of the nation's most pressing problems, including accounting for those who disappeared during military rule, establishing civilian control of the armed forces, and consolidating democratic institutions. One of the biggest achievements of the Alfonsín administration was the reduction of corruption in public offices, which was reduced by half during his administration.[citation needed] However, constant friction with the military, failure to resolve several economic problems inherited from the military dictatorship and great opposition from the labor unions undermined the effectiveness of the Alfonsín government, which left office six months early after Peronist candidate Carlos Menem won the 1989 presidential elections. Menemist decade (1989–99)Edit As President, Carlos Menem launched a major overhaul of Argentine domestic policy. Large-scale structural reforms dramatically reversed the role of the state in Argentine economic life. Ironically, the Peronist Menem oversaw the privatization of many of the industries Perón had nationalized. A decisive leader pressing a controversial agenda, Menem was not reluctant to use the presidency's powers to issue "emergency" decrees (formally Necessity and Urgency Decrees) when the Congress was unable to reach consensus on his proposed reforms. Those powers were curtailed somewhat when the constitution was reformed in 1994 as a result of the so-called Pact of Olivos with the opposition Radical Party. That arrangement opened the way for Menem to seek and win reelection with 50% of the vote in the three-way 1995 presidential race. Piquetero movement rose. The 1995 election saw the emergence of the moderate-left FrePaSo political alliance. This alternative to the two traditional political parties in Argentina was particularly strong in Buenos Aires but lacked the national infrastructure of the Peronists and Radicals. In an important development in Argentina's political life, all three major parties in the 1999 race espoused free market economic policies. New millennium crisis (1999–2003)Edit De La Rúa presidency (1999–2001)Edit In October 1999, the UCR–FrePaSo Alianza's presidential candidate, Fernando de la Rúa, defeated Peronist candidate Eduardo Duhalde. Having taken office in December 1999, De la Rúa followed an IMF-sponsored program of government spending cuts, revenue increases, and provincial revenue-sharing reforms to get the federal fiscal deficit under control, and pursued labor market flexibilization and business-promotion measures aimed at stimulating foreign investment, so as to avoid defaulting the public debt.[citation needed] Towards the end of 2001, Argentina faced grave economic problems. The IMF pressed Argentina to service its external debt, effectively forcing Argentina to devalue the Argentine peso, which had been pegged to the U.S. dollar, or alternatively fully dollarize its economy. Deep budget cuts, including a 13% reduction in pay for the nation's 2 million public sector employees, failed to curb the rapidly increasing country risk on almost U$100 billion in Argentine bonds, increasing debt service costs and further limiting access to international credit, despite a moderately successful debt swap arranged by Cavallo with most bondholders. Voters reacted to the rapidly worsening economy in the October 2001 midterm elections by both depriving the Alliance of its majority in the Lower House, and by casting a record 25% of spoiled ballots.[44] Corralito (2001)Edit On November 1, 2001, as people's fears that the peso would be devalued caused massive withdrawal of bank deposits and capital flight, de la Rúa's Minister of Economy Domingo Cavallo passed regulations severely limiting withdrawals, effectively freezing the peso-denominated assets of the Argentine middle class, while the dollar-denominated foreign accounts of the wealthy were shielded from devaluation. (The freezing of the bank accounts was informally named corralito.)[citation needed] The overall economy declined drastically during December 2001. The resulting riots led to dozens of deaths. The Minister of Economy Domingo Cavallo resigned, but that did not prevent the collapse of De la Rúa's administration. On December 20 de la Rúa also resigned, but the political crisis was extremely serious, as a result of the previous resignation of the vice-president Carlos Chacho Álvarez in 2000. The president of the Senate became interim president until the National Congress elected, two days later, Adolfo Rodríguez Saá to finish De la Rúa's term. But Rodríguez Saá resigned a week later on December 31, leaving the power to the president of the Chamber of Deputies (as the Senate was undergoing their annual renovation of its president) as interim. Finally, on January 2, 2002, the National Congress elected the Peronist Eduardo Duhalde, a losing candidate in the most recent presidential election, as president. The peso was first devalued by 29%, and then the dollar peg was abandoned; by July 2002, the national currency had depreciated to one-quarter of its former value. Recovery (2002–03)Edit President Duhalde faced a country in turmoil. His administration had to deal with a wave of protests (middle-class cacerolazos and unemployed piqueteros), and did so with a relatively tolerant policy, intending to minimize violence. As inflation became a serious issue and the effects of the crisis became apparent in the form of increased unemployment and poverty, Duhalde chose a moderate, low-profile economist, Roberto Lavagna, as his Minister of Economy. The economic measures implemented brought inflation under control.[citation needed] After a year, Duhalde deemed his tasks fulfilled and, pressured by certain political factors, called for elections, which in April 2003 brought Néstor Kirchner, the left-of-centre Peronist governor of Santa Cruz, to power. Kirchners' governments (2003–present)Edit President Kirchner took office on May 25, 2003. He reshuffled the leadership of the Armed Forces, overturned controversial amnesty laws that protected members of the 1976-1983 dictatorship from prosecution, and kept Lavagna on as economy minister for most of his presidency. Kirchner's administration saw a strong economic rebound,[citation needed] and foreign debt reestructuring. The 2007 general election took place in ten provinces in September and Kirchner's Front for Victory won in six provinces. Hermes Binner was elected governor of Santa Fe, becoming the first Socialist governor in Argentina's history and the first non-Justicialist to rule the rather wealthy Santa Fe province, and Center-left Fabiana Ríos (ARI) became the first woman to be elected governor of Tierra del Fuego, while the right-wing Mauricio Macri was elected Chief of Government of Buenos Aires City in June 2007.[45] On December 10, 2007, Cristina Fernández de Kirchner took over the presidency from her husband, after winning elections with 44% of the vote. Néstor Kirchner remained a highly influential politician during the term of Cristina Fernández de Kirchner. The press developed the term "presidential marriage" to make reference to both of them at once.[46] Some political analysts compared this type of government with a diarchy.[47] After proposing a new taxation system for agricultural exports, Cristina Fernández's Government had to face a severe lock out of the sector. The protest, which spread over 129 days, was quickly politicized and marked an inflection point in her administration. The system was finally rejected in the Senate by the opposite vote of the Vice president Julio Cobos. The political style of the government changed with the Death and state funeral of Néstor Kirchner. Cristina slowly distanced from the traditional structure of the Justicialist Party and favored instead La Cámpora, a group of young supporters led by her son Máximo Kirchner. See alsoEdit - Economic history of Argentina - Historiography of Argentina - History of Argentine nationality - List of Presidents of Argentina - Politics of Argentina - State-Church relations in Argentina General: ReferencesEdit - ^ Santillán, p. 17 - ^ A Gil, M Zárate & G Neme (2005), Mid-Holocene paleoenvironments and the archeological record of southern Mendoza, Argentina. Quat. Intern. - ^ Santillán, p. 18-19 - ^ Newen Zeytung auss Presillg Landt - ^ Bethell, Leslie (1984). The Cambridge History of Latin America, Volume 1, Colonial Latin America. Cambridge: Cambridge University Press. - ^ Oskar Hermann Khristian Spate. The Spanish Lake. Canberra: ANU E Press, 2004. - ^ a b Mitre, p. 8-9 - ^ Abad de Santillán, p. 391 Spanish: Los ingleses tuvieron en las colonias españolas, a pesar del monopolio comercial metropolitano, fuertes intereses: el comercio ilícito se aproximaba en su monto casi al valor del autorizado por España; el contrabando se convirtió en un medio importante de vida para los propios colonos y también para los gobernantes encargados de reprimirlo. English: The British had in the Spanish colonies, despite the metropolitan monopoly on commerce, strong interests: legal commerce had amounts near the value of that authorized by Spain; smuggling became an important way to survive for colonials themselves and also for the governors in charge of stopping it. - ^ Luna, Independencia..., p. 28 - ^ Devoto, Fernando; Pagano, Nora not as a pre after (2009). Historia de la Historiografía Argentina. Buenos Aires: Editorial Sudamericana. - ^ Felipe Pigna, Los Mitos de la Historia Argentina, 3, 2006, ed. Planeta, p.38 - ^ a b Felipe Pigna, 2006, p.42 - ^ Felipe Pigna, 2006, p.39 - ^ Felipe Pigna, 2006, p.51 - ^ Felipe Pigna, 2006, p.88 - ^ Felipe Pigna, 2006, p.100 - ^ Felipe Pigna, 2006, p.44 - ^ Felipe Pigna, 2006, p.58 - ^ Felipe Pigna, 2006, p.59 - ^ E. G. Jones, "The Argentine Refrigerated Meat Industry," Economica (1929) #26 pp. 156-172 in JSTOR - ^ Barnes, John. Evita, First Lady: A Biography of Eva Perón. New York: Grove Press, 1978. - ^ Foster; et al. (1998). Culture and Customs of Argentina. Greenwood. - ^ Todo Argentina: Perón (Spanish) - ^ INDEC (precios) - ^ Feitlowitz, Marguerite. A Lexicon of Terror: Argentina and the Legacies of Torture. Oxford University Press, 2002. - ^ Julio A. Troxler, a "revolutionary Peronist", was one of the few men who escaped the massacre. All the others were dumped in León Suarez, in Buenos Aires Province. Rodolfo Walsh noted Troxler's testimony in Operation Massacre. In 1973, under Cámpora's government, Troxler became Buenos Aires police chief, but was assassinated by the Triple A during Isabel Perón's government. Rodolfo Walsh was murdered after Videla's 1976 coup. - ^ Daniel Gutman, Tacuara, historia de la primera guerrilla urbana argentina - ^ Baxter, José Luis entry at the Dictionary of Irish Latin American Biography (English) - ^ Guillermo O'Donnell, El Estado Burocrático Autoritario, (1982) - ^ Marta Slemenson et al., Emigración de científicos argentinos. Organización de un éxodo a América Latina (?, Buenos Aires, 1970:118) - ^ a b Oscar R. Anzorena, Tiempo de violencia y utopía (1966–1976), Editorial Contrapunto, 1987, p.48 (Spanish) - ^ Oscar Anzorena, 1987, p.49 - ^ Oscar Anzorena, 1987, p.53 - ^ a b Nancy Scheper-Hughes. Child Survival: Anthropological Perspectives on the Treatment and Maltreatment of Children. - ^ Paul H. Lewis. Guerrillas and generals. - ^ a b c Miguel Bonasso, El Presidente que no fue. Los archivos occultos del peronismo ("The President who wasn't; the hidden archives of Peronism"), Planeta, Buenos Aires, 1997. - ^ Horacio Verbitsky, "Ezeiza", Contrapunto, Buenos Aires, 1985. - ^ a b de, Lima-Dantas Elizabeth"Argentina: History, Part 28 -- The Peronist Restoration, 1973-1976. [full text]". myeducationresearch.org, The Pierian Press, 1 Aug 1985. Online. Internet. Retrieved 5 Dec 2010. - ^ A 32 años de la caída en combate de Mario Roberto Santucho y la Dirección Histórica del PRT-ERP - ^ See Argentine newspaper Clarín of Buenos Aires, 20 December 1998 - ^ See Alejandro Luis Corbacho "Predicting the probability of war during brinkmanship crisis: The Beagle and the Malvinas conflicts" http://papers.ssrn.com/sol3/papers.cfm?abstract_id=1016843 (p.45) - ^ "Argentine amnesty laws scrapped". BBC News. - ^ BBC news - ^ Pour la première fois, un socialiste est élu gouverneur d'une province argentine, Le Monde, 4 September 2007 (French) - ^ Mendelevich, p. 279 - ^ Mendelevich, p. 280 Further reading Further reading "Socialism and Democracy in Argentina in the Age of the Second International". The Hispanic American Historical Review 72 (2): 211–238. - Braudel, Fernand, 1984. The Perspective of the World, vol. III of Civilization and Capitalism (1979) - Brown, Jonathan C. A Brief History of Argentina (2011) - Della Paolera, Gerardo, and Alan M. Taylor, eds. A new economic history of Argentina (Cambridge University Press, 2003; with cd-rom) - Di Tella, Guido. The political economy of Argentina, 1946-83 (U of Pittsburgh Press, 1989) - Goebel, Michael. Argentina's Partisan Past (2011): on Press Scholarship Online - Harvey, Robert. Liberators: Latin America's Struggle For Independence, 1810-1830. John Murray, London (2000). - Hedges, Jill. Argentina: A Modern History (2011) excerpt and text search - Lewis, Daniel K. The History of Argentina (2003) excerpt and text search - Nouzeilles, Gabriela, and Graciela Montaldo, eds. The Argentina Reader: History, Culture, Politics (Latin America in Translation) (2002) - Paolera, Gerardo Della, and Alan M. Taylor. A New Economic History of Argentina (Cambridge University Press, 2003) - Pineda, Yovanna. Industrial Development in a Frontier Economy: The Industrialization of Argentina, 1890–1930 (Stanford University Press, 2009) - Platt, Desmond Christopher Martin, and Guido Di Tella. Argentina, Australia, and Canada: studies in comparative development, 1870-1965 (Macmillan, 1985) - Rock, David. Argentina, 1516-1987: From Spanish Colonization to Alfonsín (1987) - Romero, Luis Alberto. A History of Argentina in the Twentieth Century (2002) excerpt and text search - Sanchez-Alonso, Blanca. "Making sense of immigration policy: Argentina, 1870-1930." Economic History Review (2013) 66#2 601-627. - Smith, Peter H. Politics and beef in Argentina. Patterns of conflict and change. - This article incorporates public domain material from websites or documents of the CIA World Factbook. - This article incorporates public domain material from websites or documents of the United States Department of State (Background Notes). In Spanish In Spanish - Abad de Santillán, Diego. Historia Argentina (in Spanish). Buenos Aires: TEA (Tipográfica Editora Argentina). - Anzorena, Oscar R. Tiempo de violencia y utopía (1966–1976), Editorial Contrapunto, 1987, p. 48 (Spanish) - Carlos A. Floria and César A. García Belsunce, 1971. Historia de los Argentinos I and II; ISBN 84-599-5081-6 - Tomás Eloy Martínez has written a number of books from the point of view of an Argentine journalist and intellectual affected by the entire Peron/Military period. A few have been translated into English (Santa Evita, The Peron Novel). - Mitre, Bartolomé (2008). Historia de Belgrano y de la Independencia Argentina (in Spanish). Buenos Aires: Belgranian National Institute. - Pigna, Felipe, Los Mitos de la Historia Argentina, 3', 2006, ed. Planeta (Spanish) - Luna, Félix (2003). La independencia argentina y americana (in Spanish). Buenos Aires: Planeta. External links External links - U.S. State Department Background Note: Argentina - History World: History of Argentina - British Settlers in Argentina and Uruguay—studies in 19th and 20th century emigration - Democratic Transition in Argentina from the Dean Peter Krogh Foreign Affairs Digital Archives