http___ne.wikipedia.org_wiki__E0_A4_87_E0_A4_AE_E0_A4_BE_E0_A4_A8_E0_A5_81_E0_A4_8F_E0_A4_B2__E0_A4_95_E0_A5_8D_E0_A4_AF_E0_A4_BE_E0_A4_A8_E0_A5_8D_E0_A4_9F.xml
1.1 2.1 2.2 3.1 4.1 5.1 5.2 5.3 6.1 6.2 6.3 7.1 7.2 7.3 8.1 9.1 10.1 11.1 12.1 12.2 12.3 12.4 12.5 12.6 13.1 14.1 15.1 16.1 16.2 16.3 16.4 16.5 16.6 16.7 16.8 16.9 16.10 16.11 16.12 17.1 18.1 19.1 20.1 21.1 22.1 23.1 24.1 25.1 26.1 26.2 27.1 28.1 28.2 29.1 30.1 31.1 32.1 33.1 34.1 35.1 35.2 36.1 37.1 37.2 37.3 37.4 38.1 38.2 38.3 38.4 39.1 39.2 39.3 40.1 40.2 40.3 41.1 41.2 41.3 42.1 43.1 44.1 45.1 45.2 45.3 46.1
Имануел Кант Имануел Кант (на немски: Immanuel Kant; 22 април 1724 – 12 февруари 1804) е немски философ от 18 век от пруския град Кьонигсберг. Кант е последният влиятелен философ на модерна Европа от класическата редица в теория на знанието по време на Просвещението, която започва с Джон Лок, Джордж Бъркли и Дейвид Хюм.[1] Той е един от най-влиятелните мислители в Историята на западната философия. [редактиране] Биография [редактиране] Ранни години Имануел Кант е роден през 1724 година в Кьонигсберг (днес Калининград), столицата на Прусия. Той е четвъртото от единадесет деца на семейството, от които само четири достигат до зряла възраст. Баща му, Йохан Георг Кант (1682-1746) е самарджия, родом от Мемел (днес Клайпеда) и син на преселник от Шотландия.[2] Майка му, Регина Доротея Ройтер (1697-1737), е родена в Нюрнберг.[2] Кръстен при раждането си Емануел, той променя името си на Имануел,[3] след като научава староеврейски. Кант израства в скромна и особено набожна среда, свързана с пиетисткото направление на лутеранството, което се застъпва за силна религиозна отдаденост, лично смирение и буквално разбиране на текстовете на Библията. Училището, което посещава, също държи на строгата дисциплина, като обучението набляга на латинския и религиозното възпитание за сметка на математиката и природните науки.[4] През този период той се проявява като солиден, макар и не блестящ, ученик. Смята се, че през целия си живот Кант не се отдалечава на повече от сто мили от родния Кьонигсберг.[5] През 1740 година, шестнадесетгодишен, Имануел Кант постъпва в Кьонигсбергския университет, където ще премине и цялата му академична кариера.[6] Там изучава философията на Готфрид Лайбниц и Кристиан Волф под ръководството на Мартин Кнутцен, рационалист, който следи развитието на британската философия и наука и запознава Кант с новата математическа физика на Исак Нютон. Кнутцен успява да отклони Кант от теорията на Лайбниц за предварително установената хармония, която нарича „възглавница за мързеливия ум“, както и от идеализма, отхвърлян от повечето философи на 18 век. В по-късните си работи Кант критикува традиционния идеализъм, според който реалността е изцяло въобразена, и създава своя собствена теория, наричана трансцендентален идеализъм. [редактиране] Начало на академична кариера През 1746 година Йохан Георг Кант получава удар и малко по-късно умира, което го принуждава младия Имануел Кант да прекъсне обучението си в университета и да започне работа като учител. От 1755 година редовно посещава университета в Кьонигсберг (днес - Калининград). [редактиране] „Критика на чистия разум“ От 1770 година е вече щатен професор. Кант е първият голям философ, който получава университетско образование. Неговите лекции, както и публикациите му през този период са много разнообразни: математика, логика, география, теология, педагогика, право, антропология, метафизика. През 1781 година се появява първото издание на "Критика на чистия разум". Това произведение, плод на единадесетгодишен труд, не среща очаквания успех от своя автор. Едно друго издание ще види бял свят през 1787 година. [редактиране] Международна известност [редактиране] Последни години [редактиране] Философия Основната философска доктрина на Кант е трансценденталния идеализъм. Неговите най-известни съчинения са „Критика на чистия разум“ и „Критика на способността за съждение“. Една от централните теми в работите на Кант е темата за човешката свобода — свободата да мислиш свободно, в синхрон със себе си, и свободата на изразяване на мисълта, свободата на човека от готовите предписания. Той оказва голямо влияние върху философията на романтизма и на идеализма през 19 век и работите му са отправна точка за Хегел. Кант се приема за родоначалник на немската класическа философия. Във „Всеобща естествена история и теория на небето“ той излага хипотеза за произхода на Слънчевата система, с която нанася удар на метафизичния възглед за света. От 1770 г. с т. нар. философия на критиката Кант се обявява срещу догматизма на умозрителната метафизика. Според него обективно съществуват „неща в себе си“, които действат върху сетивата и пораждат хаос на усещанията, поставяни в ред от априорни форми на сетивността (пространството и времето) и от 12 категории на разсъдъка. Поставя началото на диалектическия метод, доразвит от Фихте, Шелинг и Хегел. В няколко труда и съчинения с център „Критика на чистия разум“ Кант развива и учението логика, като разграничава обикновена или обща (формална) и трансцендентална логика. Етическата система на Кант в труда му „Критика на практическия разум“ е основана върху понятието дълг. Теориите на Кант довеждат до възникването на две основни школи (течения) във философията — кантианство и неокантианство. [редактиране] Библиография - (1781) Кант, И., Критика на чистия разум, С, 1967 - (1783) Кант, И., Пролегомени... - (1785) Кант, И., Основи на метафизиката на нравите, С, 1974 - (1788) Кант, И., Критика на практическия разум, 1974 - (1790) Кант, И., Критика на способността за съждение, С, 1980 - (1795) Кант, И., Към вечния мир, С, 1993 - (1798) Кант, И., Антропология от прагматично гледище. - (1800) Кант, И., Логика. - (1799/1803) Кант, И., Педагогика и Спорът на факултетите. С., изд. - Кант, И., Избрани произведения 1755-1770, С., изд. - Кант, И., Кратки метафизически съчинения, С., изд. Агроформ, 2000 [редактиране] Бележки - ↑ Brinton 1967, с. 519. - ↑ а б Behrent 2002. - ↑ Kuehn 2001, с. 26. - ↑ Kuehn 2001. - ↑ Lewis 2007. - ↑ J.J. Little & Ives 1954. [редактиране] Източници - Behrent, Michael. Cosmopolis. // Koenigsberg-is-dead.de, 2002. Посетен на 24 юли 2009. - Brinton, Crane. Enlightenment. // Encyclopedia of Philosophy, Volume 2. Macmillan, 1967. - Kuehn, Manfred. Kant: A Biography. Cambridge University Press, 2001. - Lewis, Rick. Kant 200 Years On. // Philosophy Now 62. 2007. - The American International Encyclopedia, Volume IX. New York, J.J. Little & Ives, 1954. [редактиране] Външни препратки - И.Кант, Отговор на въпроса „Що е Просвещение?“ - Философията на Кант - Проблемът за активността на субекта. Философията на Кант. (лекции по философия) - Херфрид Мюнклер, Към вечния мир
1.1 2.1 2.2 3.1 3.2 3.3 3.4 3.5 4.1 4.2 4.3 4.4 4.5
इमानुएल क्यान्ट Immanuel Kant (German pronunciation: [ɪˈmaːnu̯eːl ˈkant]) (22 April 1724 – 12 February 1804) was an 18th-century German philosopher from the Prussian city of Königsberg. Kant was the last influential philosopher of modern Europe in the classic sequence of the theory of knowledge during the Enlightenment beginning with thinkers John Locke, George Berkeley, and David Hume.[१] Kant created a new perspective in philosophy which had widespread influences on philosophy continuing through to the 21st century. He published important works on epistemology, as well as works relevant to religion, law, and history. One of his most prominent works is the Critique of Pure Reason, an investigation into the limitations and structure of reason itself. It encompasses an attack on traditional metaphysics and epistemology, and highlights Kant's own contribution to these areas. The other main works of his maturity are the Critique of Practical Reason, which concentrates on ethics, and the Critique of Judgment, which investigates aesthetics and teleology. - ↑ Crane Brinton. "Enlightenment". Encyclopedia of Philosophy. Vol. Macmillan, 1967.