http___www.travelinsurancesaver.com.au_germanyhistory_.xml
1.1 2.1 2.2 2.3 2.4 3.1 3.2 3.3 3.4 4.1 4.2 4.3 4.4 4.5 5.1 5.2 5.3 5.4 5.5 5.6 6.1 6.2 6.3 7.1 7.2 7.3 7.4 7.5 8.1 9.1 9.2 9.3 9.4 9.5 10.1 10.2 10.3 10.4 10.5 10.6 10.7 10.8 10.9 11.1 12.1 12.2 12.3 12.4 13.1 14.1 14.2 14.3 14.4 14.5 14.6 14.7 14.8 14.9 14.10 14.11 15.1 16.1 16.2 16.3 16.4 17.1 17.2 17.3 17.4 18.1 18.2 18.3 18.4 18.5 19.1 20.1 20.2 20.3 21.1 21.2 21.3 22.1 22.2 23.1 23.2 23.3 23.4 23.5 23.6 24.1 25.1 25.2 25.3 25.4 26.1 27.1 27.2 27.3 28.1 28.2 28.3 28.4 28.5 29.1 29.2 29.3 30.1 30.2 31.1 32.1 33.1 33.2 34.1 35.1 35.2 35.3 35.4 36.1 36.2 36.3 36.4 37.1 38.1 39.1 39.2 40.1 40.2 41.1 41.2 41.3 42.1 42.2 42.3 42.4 43.1 43.2 43.3 43.4 44.1 45.1 45.2 45.3 46.1 47.1 47.2 47.3 47.4 47.5 48.1 48.2 48.3 49.1 50.1 50.2 50.3 51.1 51.2 52.1 52.2 52.3 53.1 53.2 53.3 54.1 54.2 54.3 54.4 55.1 55.2 55.3 55.4 56.1 56.2 56.3 57.1 57.2 57.3 57.4 58.1 58.2 58.3 59.1 59.2 59.3 60.1 60.2 60.3 61.1 61.2 61.3 62.1 63.1 64.1 65.1 65.2 66.1 66.2 67.1 67.2 68.1 68.2 68.3 68.4 69.1 70.1 70.2 70.3 71.1 71.2 71.3 72.1 73.1 73.2 73.3 73.4 73.5 74.1 75.1 75.2 75.3 76.1 76.2 77.1 78.1 79.1 79.2 79.3 79.4 79.5 79.6 79.7 79.8 79.9 79.10 79.11 80.1 80.2 80.3 80.4 81.1 81.2 81.3 81.4 82.1 82.2 82.3 83.1 83.2 84.1 84.2 84.3 85.1 85.2 86.1 86.2 87.1 87.2 87.3 88.1 88.2 88.3 88.4 88.5 88.6 89.1 89.2 89.3 90.1 91.1 91.2 91.3 91.4 91.5 92.1 92.2 93.1 93.2 93.3 93.4 94.1 94.2 94.3 94.4 94.5 95.1 95.2 95.3 95.4 95.5 95.6 96.1 96.2 96.3 97.1 97.2 97.3 97.4 98.1 99.1 99.2 99.3 99.4 99.5 99.6 99.7 99.8 99.9 99.10 99.11 100.1 101.1 102.1 102.2 102.3 103.1 103.2 103.3 103.4 103.5 104.1 104.2 104.3 104.4 105.1 105.2 105.3 105.4 106.1 106.2 106.3 106.4 107.1 107.2 107.3 107.4 107.5 108.1 108.2 109.1 109.2 109.3 110.1 110.2 110.3 111.1 111.2 111.3 111.4 112.1 112.2 112.3 112.4 112.5 112.6 112.7 113.1 114.1 115.1 116.1 116.2 116.3 116.4 116.5 117.1 117.2 118.1 118.2 118.3 118.4 118.5 118.6 118.7 118.8 118.9 118.10 118.11 118.12 119.1 119.2 119.3 119.4 120.1 120.2 120.3 121.1 121.2 121.3 121.4 122.1 122.2 123.1 123.2 123.3 123.4 124.1 125.1 125.2 125.3 125.4 125.5 125.6 126.1 126.2 126.3 126.4 126.5 126.6 127.1 127.2 127.3 127.4 127.5 127.6 127.7 128.1 128.2 128.3 128.4 128.5 128.6 128.7 129.1 129.2 129.3 130.1 131.1 132.1 132.2 132.3 132.4 132.5 133.1 133.2 133.3 133.4 134.1 135.1 135.2 136.1 136.2 136.3 136.4 137.1 137.2 137.3 137.4 137.5 137.6 138.1 139.1 139.2 139.3 139.4 140.1 140.2 140.3 140.4 140.5 140.6 141.1 141.2 141.3 141.4 142.1 143.1 143.2 143.3 143.4 144.1 145.1 145.2 145.3 145.4 145.5 146.1 147.1 148.1 149.1 150.1 151.1 152.1 153.1 154.1 155.1 156.1 157.1 158.1 159.1 160.1 160.2 161.1 162.1 162.2 162.3 163.1 164.1 165.1 166.1 166.2 166.3 167.1 167.2 168.1 168.2 168.3 168.4 169.1 170.1 171.1 171.2 172.1 172.2 173.1 174.1
История на Германия Въпреки липсата на немска нация до 1871, историята на Германия започва далеч в ерата на германските племена. След миграционния период, франките впоследствие успяват да подчинят западните германските племена, които изграждат по-голямата част от Западна Франкия след като Франкската империя пада. Техните императори се виждат като истински наследници на Римската империя и до 1806 управляват Свещената римска империя, обхващаща по-голямата част от Централна Европа. При средновековната Германска източна колонизация се наблюдават масивни немски заселвания. Освен това от Крайното Средновековие кралете, графовете и принцовете в империята успяват да съберат власт за сметка на императорите и след време стават почти автономни управници на своите територии. Населението в северните държави се превръща протестантско след Протестантската реформация в началото на XVI век, докато южните държави остават римокатолици. През XVII век опонентите се обръщат един срещу друг в Тридесетгодишната война, оставяйки империята разорена с множество обезлюдени места. От многото германски държави (Секционализъм) Прусия успява да стане най-голямата доминираща държава на север, докато Австрия, обединена с Унгария, сформира многоетническа империя на юг. По време на Наполеоновите войни Франция смила Свещената римска империя. Те не само преорганизират германските територии с това значително намаляват държавите до 39, но също подпомагат за изграждане на политическа система, която се сформира под влиянието на идеалите на Френската революция. След погрома на Наполеон, германските държави встъпват в Германски съюз, водени от Австрия, който цели възстановяването на състоянието, както е преди Наполеон. В този съюз Прусия включва много от германските държави в своята търговска свободна зона Zollverein (Цолферайн), в която влиза и Австрия. Опозиция на възвръщането на стария ред, водена от граждани от чужди градове и студенти, довежда до несполучливата Мартенска революция през 1848 г. През 1866 воденият от Прусия Северногермански съюз заменя Германския съюз, оставяйки Австрия извън него. След няколко войни, една от които и срещу Австрия, а последната от които Френско-пруската, от този съюз се обявява Германската империя през 1871 във Версай, която е водена от кайзер (тогава Вилхелм I) и негов канцлер (тогава Ото фон Бисмарк). Империята преминава през индустриална революция и повдига националните идеи. През Първата световна война Германия се опитва да си спечели статус, равен на този на най-успешните нации по това време, а именно Великобритания и Франция. Ала след загубата на Германия в края на войната и примирието през 1918, страната се изправя срещу териториални загуби, военни репарации и други строги условия, които представляват резултат от Версайския мирен договор. Кайзерът трябва да се оттегли, а демокрацията се появява - Германия става република. Ваймарската република бива изоставена, когато пруското правителство е прогонено след успешен удар през 1932 (продължил до 1933), когато нацистите превземат Германия, а Адолф Хитлер става канцлер на Третия райх. Нацистите правят драстични промени в немското общество и администрация, те извършват Холокоста, анексии и накрая се достига до унищожителната Втора световна война. След загубата на Нацистка Германия Потсдамската конференция оставя страната разделена от съюзниците бива лишена от цялата си територия отвъд линията Одер-Найсе (откъдето почти всички германци са изпъдени). От май 1945 до 1949 съюзническите сили, окупирали Германия, властват над цялата страна, а през 1949 Федерална Република Германия (ФРГ) е създадена от окупираните зони на САЩ, Обединеното кралство и Франция, докато Германска демократична република (ГДР) включва тези на Съветския съюз. ФРГ представлява демокрация, включва се в НАТО и в Европейския съюз, а ГДР е част от Съветския блок, контролиран от СССР в Източна Европа. Двете части на едно цяло са разделени от Берлинската стена. През 1989 в развитието на мирната Венденска революция правителството в ГДР е премахнато, а стената е срутена. През 1990 ФРГ и ГДР се обединяват. [редактиране] Германски племена (100 г. пр. Смята се, че появяването на Германските племена като етнос се случва по време на Северната бронзова епоха (1800 - 500 г. пр. Хр.) или най-късно някъде през Предиримската желязна епоха. От южна Скандинавия и северна Германия племената започват да се разпространяват на юг, изток и запад през I век преди Христа. Те влизат в контакт с келтските племена в Галия, както и с ирански, балтийски и славянски племена в Източна Европа. Малко се знае за ранната германска история освен чрез техните срещи с Римската империя (познати са множество атаки на германските племена над Римската империя), етимологически проучвания и археологически открития. Под властта на император Октавиан Август римският генерал Публий Квинтилий Вар започва нашествие в Германия (име, използвано и за древна област, населявана предимно от тези племена - от Рейн до Урал). Точно в този период германите се запознават с римската тактика и военно изкуство, но успяват да запазят своята племенна идентичност. Известна е загубата на гореспоменатия генерал срещу германските племена през 9 г. сл. Хр. в Тевтобургската гора. Дори се смята, че император Август сънувал кошмари относно тази битка. Териториите, на които е разположена и днешна Германия, остават извън Римската империя. До 100 г.сл.Хр. германи се заселват по Рейн и Дунав, заемайки по-голямата част от днешна Германия. Третият век започва с появяването на редица големи германски племена: алемани, франки, чати, сакси, фризийци, сикамбри и тюрингий. Около 260 г. преминават границите и влизат в земя, управлявана от Рим. [редактиране] Франките Кралете Меровинги на германските франки завладяват Северна Галия през 486 г. През пети и шести век Меровингите завладяват няколко други германски племена и кралства и ги поставят под свой контрол като автономни графства със смесена франкска и народна кръв. Франкски колонизатори са окуражавани да се преместват в новозавладените територии. На местните завладени германски племена е позволено да запазят своите закони, но са насилвани да сменят религията си. [редактиране] Франкска империя След падането на Западната римска империя франките създават своя империя под управлението на Меровингите и подчиняват другите германски племена. Швабия става графство в Франкската империя през 496 след битката при Болбиак. Хлодвиг I вече управлява по-голямата част от това, което Германия представлява днес и прави експанзии към Саксония, докато югоизточната част от днешна Германия остават под влиянието на остготите. През 531 саксонци и франки унищожават кралство Тюрингия. Саксонски преселници се задомяват в областта до река Унщтрут. По време на разделянето на Франкската империя техните германски територии са част от Австрия. През 718 франконианският майордом Карл Мартел започва война срещу Саксония, заради оказаната от нея помощ на Неустрия. Синът на Мартел започва нова война срещу Саксония през 743, заради това, че тя оказва помощ на граф Одило Баварски. През 751 Пипин Къси, майордом при Меровингските крале, сам приема титлата крал и е назначен от църквата. Франкските крале сега се превръщат в пазители на папата, Карл Велики започва дълга десетилетие военна кампания срещу езическите им съперници - саксонците и аварите. Саксонците (чрез Саксонските войни от 772-812) и аварите(791-802) впоследствие биват надвити и насилствено покръстени, а техните земи са иззети от Франската империя. [редактиране] Средни векове От 768 до 814 г. крал Карл Велики разширява Франкската империя в Северна Италия и териториите на всички западни германски племена, включително саксонците и баварците. През 800 г. властта на Карл Велики в Западна Европа е призната чрез неговата коронация като император на Свещенната римска империя. Франкската империя е разделена на марки(графства). Имперските фортификационни места (Kaiserpfalzen) се превръщат в икономически и културни центрове (най-известен от които Аахен [3]). Между 843 и 880 г., след споровете и битките между наследниците на Карл Велики, Франкската империя бива разделена на няколко части чрез Вердюнски договор, Меерсенски договор и Рибемонтски мирен договор. Германската империя се появява от Източното франкско кралство, Източна Франкия. От 919 до 936 германските народи (франки, саксонци, шваби и баварци) се обединяват под управлението на дук Хайрих I Птицелов, който взема титлата крал. За пръв път терминът Кралство (Империя) на германците ("Regnum Teutonicorum") се добавя към Франкско кралство, макар че "Teutonicorum" в началното си значение значи нещо по-близо до "Царство на германските племена" или "Германско царство", вместо царство на германците. През 936 Отон I Велики е коронясан в Аахен. Той засилва кралската власт като назначава епископи и абати за принцове на Империята (Reichsfürsten) и чрез това сформира национална църква. През 951 Отон I Велики се жени за овдовялата кралица Аделхайд като с това спечелва короната на Ломбард. Външни заплахи за кралството биват удържани с решителната победа на маджарите от Унгария близо до Аугсбург в битката при Лехфелд през 955 и с подчиняването на славяните между реките Елба и Одер. През 962 Ото I е коронован като император на Свещенната римска империя, поемайки наследството на Карл Велики и образувайки силно франкско влияние върху папството. През 1033 кралството Бургунди се слива със Свещената римска империя по време на управлението на Конрад II, първият император от франконската Салическа династия. Докато неговият син, Хенри III, управлява, Свещената римска империя подкрепя Клуниакската реформа на църквата - Божи мир, забраната на симонията (закупуването на църковен сан) и налагането на безбрачие на свещениците. Имперската власт на папата достига своя връх. Имперско фортификационно място е построено в Гослар, докато империята продължава своята експанзия на изток. В борба за инвеститурата, започнала между Хенри IV и папа Григорий VII относно назначаването на духовни служби, императорът бива принуден да се подчини на папата в Каноса през 1077 след като е отлъчен от църквата. През 1122 се достига до временно помиряване между Хенри V и папата. Последиците от този спор се проявяват в отслабване на Отонианската национална църква (Reichskirche) и увеличаване на силата на имперските светски принцове. Времето между 1096 и 1291 представлява епохата на кръстоносните походи. Рицарски религиозни ордени се образуват, включващи и Тамплиерите, Хоспиталиерите и Тевтонския орден. От 1100 г. нови градове се построяват около имперските фортификационни места: замъци, дворци на епископи и манастири. Градовете започват да установяват общински права и свободи, докато селското население остава в статус на крепостничество. Всъщност няколко града стават свободни имперски градове, които не зависят от принцове или епископи, но моментално стават подчинени на императора. Градовете се управляват от патриции (търговци с дългогодишен пазар). Занаятчиите образуват гилдии, управлявани чрез стриктни правила, чрез които се търсел контрол над градовете. Търговията със Севера и Изтока се засилва, когато по-големите търговски градове се съдружават в Лига на Ханзата, под водачеството на Любек. Германската колонизация и основаването на нови градове и села започва в територии на изток от Елба като Бохемия, Силезия, Померания и Ливония, заселени основно със славяни. Между 1152 и 1190 по време на управлението на Фридрих I от династията Хоенщауфен се достига до изглаждане на отношенията с Гуелф чрез субсидии или дарение от Бавария за Хайнрих Лъв, дук на Саксония. Австрия се превръща в отделно графство по силата на Privilegium Minus през 1156. Барбароса се опитва да възобнови своя контрол върху Италия. През 1177 се достига до спогодба между императора и папата във Венеция. През 1180 Хенри Лъв бива прогонен от обществото и Бавария се дава на Ото от Вителсбах (родоначалник на династията Вителсбах, която контролира Бавария до 1918) докато Саксония се разделя. От 1184 до 1186 империята на Хоенщауфер под управлението на Барбароса достига върха си по време на Райхсфест (имперски тържества), състоящи се в Майнц, и женитбата на неговия син Хенри в Милан за нормандската принцеса Констанц Сицилий. Властта на феодалните лордове бива подкопана чрез назначаването на "министриали" (несвободни слуги на императора) като чиновници. Рицарството и съдебният живот са в разцвет, което води до създаването на немска култура и литература (виж Волфрам фон Ешенбах). Между 1212 и 1250 Фридрих II създава модерен, професионално административна държава в Сицилия. Той подновява своите планове за завладяването на Италия, което води до нов конфликт с папството. В империята обширни независими сили се възкачват като духовни и светски принцове, което води до повишаване броя на независимите територии. Борбата с папата изцежда силата на империята, докато Фредерик II бива отлъчен от църквата три пъти. След неговата смърт династията на Хоенщауфен слиза от политическата сцена, последвана от период на безвластие, по време на който няма император. Започвайки през 1226 под покровителството на император Фридрих II, Тевтонианските рицари слагат началото на своите завоевания в Прусия след като биват поканени в Кумерланд от полския дук Конрад I. Местните Балтийски пруси се завладени и покръстени от рицарите след много битки, а множество германски градове се основават по източния бряг на Балтийско море. От 1300 г. обаче империята започва да губи територии по всички свои граници. По време на своето управление от 1493 до 1519 Максимилиан I се опитва да направи реформа в Империята: създава се Върховен имперски съд (Reichskammergericht), налагат се имперски данъци, силата на Райхстага се увеличава. Въпреки всичко реформите остават безсилни към продължаващото разделяне и раздробяване на териториите на Империята. Неуспешните преговори между император Лудвиг IV и папството водят през 1338 година до декларацията на Рензенски договор, чрез която след избиране на определен владетел той моментално приема титлата и владее империята без да изчаква потвърждението на папата. Между 1346 и 1378 император Карл IV от Люксембург, крал на Бохемия, започва опити да възстанови имперската власт. Около средата на XIV век Черната смърт опустошава Германия заедно с други големи части от Европа. Започват гонения срещу евреите на религиозна и икономическа основа като много от тях успяват да избягат в Полша. Златният бик от 1356 определя, че в бъдеще императорът трябва да се избира от четирима светски избиратели (краля на Бохемия, пфалцграфа на Рейн, графа на Саксония и маркграфа на Браденбург) и трима духовни избиратели (епископите на Майнц, Триер, Кьолн). След катастрофите на XIV век ранното съвременно европейско общество се появява като резултат от икономически, религиозни и политически промени. Парична икономика се създава, която провокира социално недоволство сред рицари и селяни. В края на краищата прото – капиталистическа система се появява от феодализма. Семейство Фугер става знаменито чрез комерсиални и финансови дейности, ставайки финансисти на духовните и светски владетели. Рицарските слоеве на обществото разбират, че техният монопол на сили и военни умения е подкопан от възприемането на наемни армии и пехота. Появяват се така наречените “рицари крадци” като този феномен започва да се среща все по-често. От 1438 династията Хабсбург, която контролира по-голямата част от югоизточната Империя (от части днешна Австрия, Словения, Бохемия и Моравия след смъртта на крал Лудивг II през 1526 г.), държи здраво поста на император на Свещената римска империя до 1806 (с изключение на периода 1742 – 1754 г.). Тази ситуация обаче дава път на увеличаващо се разединение из териториалните владетели в Империята и пречи на части от страната да се обединяват, създавайки нации в смисъл на тези във Франция и Англия. [редактиране] Ранна нова история [редактиране] Реформация и Тридесетгодишната война Около началото на XVI век в Свещената Римска империя се заражда вълна от недоволство, причинена от нередности като привилегии за Римокатолическата църква. Това подтиква към желание за реформи. През 1517 реформирането започва, когато Мартин Лутер закачва 95-те тезиса на врата на църквата в Витенберг. В списъка се описват 95 неща, които според него са неприемливи, относно вътрешната структура на Църквата, включително продажбата на привилегии. През 1520 Лутер е обявен за човек извън закона при Диета на Червеи. Въпреки това реформата се разпространява бързо, подпомогната от войната на император Карл V срещу Франция и турците. Криейки се в замъка Вартбург, Лутер успява да преведе Библията от латински на немски като с това поставя основите на народностния немски език. През 1524 г. Селската война започва в Швабия, Франкония и Тюрингия срещу властващите принцове и лордове, последвана от появата на проповядващи свещеници реформисти. Но бунтовете, които всъщност са замислени от опитни във война благородници като Гьотц фон Берлихинген, Флориан Геуер (във Франкония) и теологиста Томас Мюнцер (в Тюрингия) скоро биват потушени от териториалните принцове. Пресметнато е, че над 100 хиляди селяни са били избити [4], обикновено след края на битките [5]. От 1545 в Германия започва Контрареформация. Основната сила е осигурена от ордена на йезуитите, сформиран от испанеца Игнатий Лойола. Населението в централна и североизточна Германия е по това време почти изцяло протестантско, докато в южна и западна то остава преобладаващо католическо. През 1546 император Карл V успява да победи Лигата Шмалкалдик, която представлява сдружение на протестантски териториални владетели. Аугсбургски мир- през 1555 Лутеранската вяра бива призната, но договорът също задължава религията на определена териториална държава в Империята да е същата като тази на владетеля (Cuius regio, eius religio). През 1556 Карл V абдикира. Хабсбургската империя бива разделена. Испания също бива разделена от имперските владения. През 1608-1609 се образуват Протестантски съюз и Католическа лига. От 1618 до 1648 в Свещената римска империя се разразява т.нар.Тридесетгодишна война . Причините за нея се коренят в противоречията между католици и протестанти, в усилията на определени териториални държави в Империята да увеличат властта си и опита на императора да постигне религиозното и политически обединение на Свещената Римска империя. Поводът за войната е бунтът на протестантското благородие в Бохемия срещу императорът (Пражка дефенестрация), но конфликтът се разраства след крал Крисиан IV от Дания (1625-29), Густав II Адолф от Швеция (1630-48) и Франция под управлението на Кардинал Ришельо, регент на младия Луи XIV (1635-48). Територията на Германия е основното място, където се разиграва войната и мястото на последния конфликт между Франция и Хабсбургите за надмощие в Европа. Като резултат от войната големи райони в Германия остават разорени, страната губи приблизително една трета от своето население и достига до изчерпване. Войната завършва през 1648 с подписването на Вестфалски мирен договор, което става в Мюнстер и Оснабрюк. С този договор Империята губи територии за сметка на Франция и Швеция, а Холандия напуска Свещената римска империя като де факто е отцепена от тези територии още преди 80 години. Имперската власт започва все повече и повече да намалява, докато правата на териториалните държави се увеличават и множат. [редактиране] Край на Свещената Римска империя От 1640 година Бранденбург-Прусия започва да увеличава своята сила под управлението на Фридрих Вилхелм. Вестфалският мирен договор, подписан през 1648, ѝ дава допълнителна мощ чрез завладяването на Източна Померания. Образува се форма на управление, базирана на абсолютизъм. През 1701 година Фридрих Ванденбургски е коронован за "крал в Прусия". От 1713 до 1740 крал Фридрих Вилхелм I, също познат като "краля войник" създава високо централизирана териториална държава. През това време Луи XIV, владетел на Франция, успява да завладее отделни части от Елзас И Лотарингия (1678-1681) и нахлува, и опустошава териториите на пфалцграфа (1688-1697). Луи XIV успява да се възползва от неприятностите на Империята с турците, които застрашават Австрия. "Кралят слънце" в края на краищата се отказва от своите намерения относно пфалцграфа. През 1683 година турците са победени извън Виена от полска подпомагаща армия, водена от крал Ян III Собиески докато самият град е защитаван от имперски и австрийски войски под командването на Карл IV, дук на Лотарингия. Унгария е отново покорена и по-късно става нова дестинация за немски заселници. Австрия, под властта на Хабсбургите, развива голяма сила. Във Войната за австрийското наследство (1740-1748) Мария Тереза успешно се преборва за наследяване на трона. Но в Силезийските войни и Седемгодишната война се налага тя да предаде Силезия на Фридрих II Велики, крал на Прусия. След Хубертсбургския мирен договор през 1763 година между Австрия, Прусия и Саксония, Прусия се превръща в европейска Велика сила. Това дава началото на борбата между Прусия и Австрия за водачество на Германия. От 1763 година срещу съпротивата от страна на аристократите и гражданите в Прусия и Австрия се оформя “просветен абсолютизъм”, според който владетелят е “главен служител на териториалната страната”. Икономиката се развива и законни реформи биват проведени, включително премахване на измъчванията и подобряване на статуса на евреите. През това време започва и освобождаването на селяните. Създава се образование. През 1772-1795 година Прусия взема участие в разделянето на Полша, заемайки западните територии на Жечпосполита, което води до векове на полска съпротива срещу германската власт. Френската революция подпалва нова война между Франция и някои от нейните източни съседи, включително Прусия и Австрия. След Базелския мир, подписан през 1795 година с Прусия, западният бряг на Рейн е отстъпен на Франция. Наполеон I Бонапарт възобновява войната срещу Империята. През 1803 година чрез “Reichsdeputationshauptschluss” (Германска медиатизация) той унищожава почти всички църковни и по-малки светски териториални държави, както и повечето от имперските свободни градове. Нови средно големи държави се създават в югозападна Германия. От своя страна Прусия придобива нови територии в северозападната част на Германия. Свещената Римска империя формално престава да съществува на 6 август 1806 г., когато последният ѝ император Франц II абдикира. Неговото семейство продължава да се нарича “австрийски императори” до 1918 година. През 1806 година Рейнският съюз се създава под протекцията на Наполеон. След като пруската армия е разбита от френските революционерски сили при Йена и Ауерщет, Тилситския мирен договор се подписва през 1807 година. Чрез него всички пруски земи на запад от Елба преминават към Франция, а кралството Вестфалия се образува, под управлението на брата на Наполеон, Жером. Някои от териториите от Полша, завладени от Прусия, биват завзети от Варшавското херцогство. От 1808 до 1812 година в Прусия преминават редица промени. Реформи са направени от фрайхер фом Щайн и фрайхер фон Харденберг, включително закона за общинското управление, освобождаване на селяните и на евреите. Реформа на армията е предприета от пруските генерали Герхард фон Шарнхорст и Аугуст фон Гнайзенау. През 1813 година започват Войните за освобождение, след което следва и унищожаването на наполеоновата армия по време на неговия поход в Русия (1812). След Битката на нациите при Лайпциг Германия е освободена от френска власт. Рейнският съюз се разпуска. Наполеон I най-накрая е победен при Ватерло от британския военачалник Артър Уелсли, граф на Уелинтън, и прусака Гебхард Леберехт фон Блюхер. [редактиране] Германски съюз [редактиране] Възобновяване и революция След падането на Наполеон европейските монарси и владетели на териториални държави се събират през 1814 във Виена , за да направят реорганизация на аферите в Европа под водачеството на австрийския принц Клеменс фон Метерних. Политическите принципи, около които се обединяваВиенският конгрес, включват възобновяването, законността и единството на владетелите относно подтискането на революционни и националистически идеи. На територията на предишната “Свещена Римска империя на германския народ” се образува Германски съюз (Deutscher Bund), представляващ хлабав съюз от 39 териториални държави (35 властващи принца и 4 свободни градове) под водачеството на Австрия. Съюзът има Федерално събрание (Bundestag), заседаващо във Франкфурт на Майн. През 1817, вдъхновени от либералните и патриотични идеи на обединена Германия, студентски организации се събират на “Фестивал Вартбург” в замъка Вартбург, Айзенах, Тюрингия. На това събиране биват изгорени реакционни книги. През 1819 студентът Карл Лудвиг Занд убива писателя Аугуст фон Коцебу, който преди това се подиграва на либералните студентски организации. Принц Метерних използва убийството като повод за свикване на конференция в Карлсбад, на която се явяват Прусия, Австрия и още осем държави и която издават Декретите Карлсбад, чрез които се започва упражняването на цензура, а университетите попадат под наблюдение. Декретите полагат началото на така нареченото “преследване на демагозите”, насочено директно към лица, обвинени в разпространяване на революционерски и националистически идеи. Сред преследваните са поетът Ернст Мориц Арнт, публицистът Йохан Йозеф Гьорес и Лудвиг Ян, “бащата на гимнастиката”. През 1834 се образува Цолферайн (Zollverein), митнически съюз между Прусия и повечето от германските териториални държави като Австрия остава извън това обединение. Растящото недоволство от политическия и социален ред, наложен от Виенския конгрес води до сблъсък през 1848 при Мартенската революция в германските държави. През май Националното германско събрание (Франкфуртски парламент) заседава в църквата Св. Паул във Франкфурт на Майн, за да създаде основите на национална германска конституция. Ала революцията от 1848 се оказва неуспешна. Крал Фридрих Вилхелм IV Пруски отказва имперската корона, Франкфуртският парламент се разпуска, а властващите принцове подтискат бунтовете чрез военна сила. Германският съюз се подновява през 1850 г. През 1862 г. принц Бисмарк е номиниран за главен министър на Прусия като акт срещу либералната опозицията, която го вижда като реакционер. В периода 1863-64 спорът между Прусия и Дания се задълбочава относно Шлезвиг, който, за разлика от Холщайн, не е част от Германския съюз и който датските националисти искат да включат в състава на Датското кралство. Диспутът води до Германо-датска война, в която Прусия, подкрепена от Австрия, побеждава Дания. Победената страна дава Шлезвиг и Холщайн на Австрия и Прусия. Впоследствие управлението на двете херцогства води до засилване на напрежението между Австрия и Прусия, което от своя страна води до Австро-пруската война (1866). Прусаците побеждават във войната чрез решителната си победа в Битката при Кьонихграц, където войската се командва от Хелмут фон Молтке Старши. [редактиране] Северногермански съюз През 1866 Германската конференция се разпуска. На нейно място се появява Северногерманският съюз (немски: Norddeutscher Bund), ръководен от Прусия. Австрия не е в него и остава извън германските афери до края на XIX и XX век. Северногерманският съюз е временно обединение, съществуващо от 1867 до 1871, между разпадането на Германският съюз и образуването на Германската империя, водена от Ото Бисмарк, който е обявен за канцлер. Чрез този съюз Прусия получава контрол върху над 22 териториални държави в Северна Германия и (чрез Цолферайн) Южна Германия. [редактиране] Германска империя [редактиране] Епоха на Бисмарк Междуособиците между Франция и Прусия относно възможността наследникът на испанския трон да е германски кандидат – на когото Франция се противопоставя – представлява френският претекст за началото на Френско-пруската война (1870-71). Поради наличието на Северногерманския съюз във войната се включват и южни германски териториални държави. Техните войски, заедно с тези на Прусия, командвани от Хелмут фон Молтке Старши, атакуват френски сили, окупирали Саарбрюкен, а след това настъпват към инвазия на Франция през август 1870. След множество битки, спечелени от Прусия, следва най-големият погром на френската армия, когато в Битката при Седан почти цялата френска армия, водена от император Наполеон III, бива заловена, а самият император е взет за затворник. Пада и Втората френска империя, когато във Франция се извършва безкръвен преврат и властта бива сменена. Въпреки тежките загуби новата република решава да продължи войната още няколко месеца. Започва обсада на Париж, която продължава месеци, нанасяйки най-големите дотогава щети на столицата. Няколко месеца след вдигането на обсадата и след изпратените от страна на Прусия помощи за града, се подписва Франкфуртският мирен договор. В него се гласи, че Франция е задължена да плаща на Прусия военни репарации и да даде териториите Елзас-Лотарингия на Германия. Тези части се съставят от Елзас и части от Лотарингия. Фактът, че множество малки зони от френско-говорещо население са включени в тези земи, е използван от Франция да обяви новата граница за противоречива след като Германия я определя според етническите немски диалекти и култура на местното население. По време на Обсадата на Париж германските принцове се събират в Залата на огледалата във Версайския дворец и обявяват пруския крал Вилхелм I за “германски император” на 18 януари 1871. По този начин се появява Германската империя, обхващаща 25 териториални държави, три от които са градове на Ханза. Ото фон Бисмарк отново е назначен за канцлер. Това е така нареченото решение “Малка Германия” след като Австрия не е включена в империята. Вътрешната политика на Бисмарк като канцлер на Германия се характеризира с неговата битка срещу враговете на протестантската пруска държава. В така наречената Kulturkampf (1872-1878, Културкампф) той се опитва да намали влиянието на Римокатолическата църква и нейното политическо оръжие – Католическата централна партия, чрез няколко мерки – като например приемането на граждански брак – но без особен успех. Милиони не-германски поданици на Германската империя, като полски, датски и френски малцинства, биват дискриминирани. Провежда се и политика на германизация. Друга заплаха представлява въздигането на Социалистическата работническа партия (по-късно позната като Германска социалдемократическа партия), чиято обявена цел е образуването на нов социалистически ред чрез реформирането и променянето на съществуващото политическо и социално състояние. От 1878 Бисмарк се опитва да ограничи и подтисне движението на социалдемократите като обявява за незаконни партийната организация, събранията и по-голямата част от вестниците им. От друга страна той, чрез представяне на социална осигурителна система, се надява да спечели подкрепата на работническите класи за Империята. Основната цел на Бисмарк е да запази разрастващата се сила на Германия чрез система от съюзи и чрез опит да подтисне кризите, докато страната е напълно готова да ги посрещне. От огромна важност също е и задържането и изолацията на Франция, защото Бисмарк се страхува, че тя би създала съюз със Русия, за да отмъсти за загубата на Елзас-Лотарингия през 1871. Съюзът на тримата императори се подписва през 1873 (основното споразумение е подписано на 11 октомври 1881 г.) от Русия, Австрия и Германия. В нея се твърди, че републиканизмът и социализмът са общи врагове и че трите сили ще обсъждат всички въпроси, свързани с външната политика. Бисмарк се нуждае точно от подобен съюз, за да държи Франция изолирана. През 1879 Бисмарк сформира Двоен съюз между Германия и Австро-Унгария с премълчаната цел двете държави да се защитават взаимно в случай на атака от страна на Русия, която не е доволна със съгласието, постигнато при Берлинския конгрес, който ревизира подписаният на 3 март 1878 г. Санстефански мирен договор. Създаването на Двойния съюз кара Русия да предприеме по-отстъпчиво отношение като това води до подписването през 1887 на така наречения Подсигурителен договор между Германия и Русия. В него двете сили се съгласяват на взаимна военна помощ в случай, че Франция нападне Германия или Австрия нападне Русия. През 1882 Италия се включва в Двойния съюз, създавайки Троен съюз. Държавата иска да защити интересите си в Северна Африка срещу френската колониална политика. В замяна на подкрепата от страна на Германия и Австрия, Италия се задължава да подпомогне Германия в случай на военен конфликт с Франция. За дълго време Бисмарк отказва да се съгласи с жеалнието на кронпринца Вилхелм I за превръщането на Германия в световна сила чрез създаване на немски колонии (“място под слънцето” – първоначално казано от Бернхард фон Бюлов). Бисмарк иска да избегне напрежение между великите европейски сили, което задължително би застрашило сигурността на Германия. Но когато между 1880 и 1885 г. световната ситуация се оказва подходяща, Бисмарк се съгласява и няколко колонии се образуват в Африка: Того, Камерун, Германска Югозападна Африка и Германска Източна Африка; в Океания: Германска Нова Гвинея, Архипелаг Бисмарк и Маршалови острови. Всъщност самият Бисмарк подпомага събирането на Берлинската конференция през 1885. В конференцията се поставят интернационална насока за завоеванието на африканската територия. Тя също дава тласък на "Надпреварата за Африка" и "новия империализъм". През 1888 кайзерът Вилхелм I умира на 91-годишна възраст. След него властва неговият болен син Фридрих III , който умира едва след 99 дни управление. 29-годишният и амбициозен Вилхелм II, син на Фридрих, се възкачва на трона. Политически и лични различия между Ото фон Бисмарк и новия монарх, който иска да “бъде свои канцлер”, водят до оставката на Бисмарк през 1890 г. [редактиране] Епоха на Вилхелм Когато Бисмарк напуска своя пост, Вилхелм II обявява, че ще продължи външната политика на стария канцлер. Но скоро нов политически път е избран, който цели да засили влиянието на Германия върху света (Weltpolitik). Презастрахователният договор с Русия не бива подновен. Вместо това Франция подписва съюз с Русия срещу Тройния съюз на Германия, Австро-Унгария и Италия. Самият Троен съюз е подкопан от различията между Австрия и Италия. От 1898 германската колониална експанзия в Източна Азия (Киаучоу, Мариански острови, Каролински острови, Самоа) води до напрежение в отношенията между Германската империя и Обединеното кралство, Русия, Япония и САЩ. Построяването на Багдадската железница, финансирана от германските банки и тежка индустрия и целяща свързване на Северно море с Персийския залив чрез Босфора, също се сблъсква с британски и руски геополитически и икономически интереси. За да предпази търговията и колониите на Германия, адмирал Алфред фон Тирпиц започва програма по създаване на военни кораби през 1898. То представлява директна заплаха за британската хегемония над моретата. В резултат на това съюзът между Германия и Великобритания се разпада. Германия бива скоростно изолирана. Империалистическата политика и решителното преследване на националните интереси в края на краищата води до началото на Първата световна война през 1914 г. Като повод се явява убийството на австрийския наследник Франц Фердинанд и неговата жена на 28 юни 1914 в Сараево, столицата на Босна и Херцеговина, от сръбския националист Гаврило Принцип. Причините, заложени във войната, включват противопоставящите се европейски държави, надпреварата за въоръжаване, немско-британското съперничество и надвисналата мобилизация и ултиматуми (основното вярване е, че войната ще бъде кратка). Германия воюва на страната на Австро-Унгария, България и Османската империя срещу Русия, Франция, Великобритания, Италия, Япония и няколко други по-малки държави. Войната се разраства и из Близкия изток и германските колонии. На запад Германия води война съпътствана от кървави битки. След кратък марш през Белгия, немските войски са спрени на Марна, северно от Париж. До края на войната фортификационните линии във Франция се променят незначително. На изток, въпреки липсата на решителни победи срещу руската армия, вкарването в капан и унищожаването на големи части от русите в Битката при Таненберг, последвана от малки австрийски и германски успехи, водят до триумф над руските сили и мир. Британската морска блокада в Северно море има ужасяващ ефект върху доставките до Германия на суров материал и храни. Включването на САЩ във войната през 1917, последвало германската декларация за неограничено морско военно дело, бележи повратна точка във войната срещу Германия. В края на октомври 1918 единици от военните сили на Германия при Кил в северната част на страната, отказват да потеглят към последна, мащабна операция във войната, която те смятат за загубена. Това води до Германската революция от 1918-1919, наречена още Ноемврийска революция. На 3 ноември бунтовете се разпростират до други градове и териториални държави на страната, в много от които се образуват така наречените работнически и войнишки съвети. Кайзер Вилхелм II и всички германски властващи принцове абдикират. На 9 ноември 1918 социалдемократът Филип Шайдеман обявява страната за република. На 11 ноември е подписано примирие, приключващо войната, в Компиен. Впоследствие според социалното правителство на първата половина на 1919, революцията е жестоко потушена с помощта на Райхсвер и Фрайкорпс. [редактиране] Ваймарска република На 28 юни 1919 е подписан Версайският мирен договор. Германия губи Елзас-Лотарингия, Еуен-Малмеди, Северен Шлесвиг и област Клайпеда. Полша е възобновена и по-голямата част от провинциите Позен и Западна Прусия, както и някои части от Горна Силезиа се сливат с предишната страна след бунтове и отделни въстания. Всички германски колонии са дадени на Антантата. Източните и западни брегове на Рейн трябва да бъдат демилитаризирани. Индустриално важната област Саарланд е управлявана от Обществото на народите за 15 години, а залежите от въглища там са управлявани от Франция. След края на срока, посочен от договора, референдум трябва да реши бъдещето на Саар. За да подсигурят изпълняване на условията на договора, сили на Антантата окупират левия (германски) бряг на Рейн за период от 5-15 години. Германската армия е ограничена до 100 000 офицери и войници, генералния щаб трябва да се разпусне, а големи количества от военен материал се предава на производителите на амуниции. Военноморските сили също биват ограничени, а военно въздушните сили за забранени. Германия и нейните съседки поемат отговорност за война и според чл. 231 от Версайския договор, трябва да платят финансови репарации за всички загуби и щети, нанесени на Антантата. Унизителните условия на мир провокират негодуване из цяла Германия и сериозно отслабват новия демократичен режим. На 11 август 1919 Ваймарската конституция влиза в сила с Фридрих Еберт като първи президент. Въпреки това най-големите врагове на демократичния ред са законни според конституцията. Така през декември 1918 е открита Германската комунистическа партия (KPD), последвана през януари 1919 от Германската работническа партия, по-късно позната като Националсоциалистическа германска работническа партия (NSDAP). И двете партии използват безсъвестно свободите, подсигурени им от новата конституция, в своята борба срещу Ваймарската република. През първите месеци на 1920 намаляването на броя на Райхсвер до 100 000 души, както е според Версайския мирен договор, и разпускането на много фрайкорпс – единици, изградени от доброволци – създава трудности. Недоволството е използвано от крайно десния политик Волфганг Кап. Той повежда разбунтувалите се фрайкорпс на марш към Берлин и се обявява за Райх канцлер. Само след четири дни държавният преврат се проваля, поради липсата на подкрепа от страна на цивилните служители и офицери. Други градове са разтърсени от бунтове и въстания, които са кърваво потушени. През 1922 Германия е първата страна, която установява дипломатически взаимоотношения със СССР след раздвижването на френски и британски сили и оттеглянето на американските сили от Европа. Чрез Рапалския договор Германия признава Съветския съюз. Договорът също представлява отказ от каквито и да било териториални и финансови претенции. Двете правителства също се договарят да нормализират дипломатическите си отношения. Когато Германия не изплаща своите репарационни дългове, френски и белгийски войски окупират индустриалната Рурска област през януари 1923. Германското правителство окуражава населението на Рур да използва пасивно съпротивление: магазините не продават стока на чуждестранни войници, миньорите не копаят за чуждите войски, трамваи, където са седнали членове на окупаторската армия, биват изоставени на средата на улицата. Това се оказва ефективен подход в следствие, на който окупацията се превръща в загуба на пари за френското правителство. Но борбата за Рур също води до голямо ниво на инфлация и много от тези, загубили цялото си състояние, се превръщат във врагове на Ваймарската република и гласуват за анти-демократичното право. През септември 1923 лошите икономически условия карат канцлера Густав Щреземан да спре пасивната съпротива в Руур. През ноември неговото правителство представя нова валута Рентенмарк (по-късно: Райхсмарк) заедно с други мерки за спиране на хиперинфлацията. През следващите шест години икономическото състояние се подобрява. През 1928 продукцията на германската индустрия успява отново да достигне предвоенните нива от 1913. Вечерта на 8 ноември 1923 шестстотин въоръжени мъже от SA обграждат бирария в Мюнхен, където са се събрали управниците на Бавария и местните Райхсвер. Шурмовият отряд е воден от Адолф Хитлер. Роден в Австрия през 1889, предишен доброволец в германската армия през Първата световна война и сегашен член на нова партия, наречена НСГРП (Националсоциалистическа германска работническа партия), той е съвсем неизвестен дотогава. Хитлер се опитва чрез сила да накара тези управници да се присъединят към него и заедно да потеглят към Берлин, за да завземат властта (Бирен пуч). Той по-късно е арестуван и осъден на пет години затвор, но пуснат на свобода след по-малко от година през 1924. Изборите, проведени през 1924, водят до победа на десните. Фелдмаршалът Паул фон Хинденбург, поддръжник на монархията, е избран за президент през 1925 г. През октомври 1925 е подписан Локарнския договор между Германия, Франция, Беглия, Великобритания и Италия, който поставя границата на Германия с Франция и Белгия. В допълнение Обединеното кралство, Италия и Белгия се задължават да помогнат на Франция в случай, че немски войски настъпят към демилитаризираната Райнланд. Този договор проправя пътя на Германия за нейното допускане до Обществото на народите през 1926 г. Крахът на Уолстрийт през 1929 поставя началото на Голямата депресия. Ефектът от тази световна икономическа криза достига и до пределите на Германия, където икономическото състояние се влошава скоростно. През юли 1931 Darmstätter und Nationalbank - една от най-големите немски банки - фалира, а през първите месеци на 1932 броят на безработните достига повече от 6 млн. души. В допълнение към западащата икономика идват и политическите проблеми, изразено чрез невъзможността на партиите в Райхстага да образуват правителствено мнозинство. През март 1930 президентът Хинденбург назначава Хайнрих Брюнинг за канцлер. За да успее да изпълни своите сурови мерки за намаляване на мнозинството на социалдемократите, комунистите и членовете на НСГРП, Брюнинг издава спешни укази и дори разпуска парламента. През март и април 1932 Хинденбург е преизбран за президент. От множеството малки партии НСГРП е най-голямата в народните избори през 1932 г. Пруското правителство е изгонено чрез преврат (Preussenschlag) през 1932. На 31 юли същата година НСГРП получава 37,3% от гласовете. През изборите на 6 ноември тя получава по-малък, но все пак най-големия от всички други процент гласове 33,1%, което я прави най-голямата партия в Райхстага. Германската комунистическа партия (ГКП) е на трето място с 15%. Заедно анти-демократичните леви и десни партии успяват да създадат мнозинство в парламента. НСГРП дължи успеха си до известна степен на това, че тя е много популярна сред младите гласоподаватели, които не успяват да си преминат професионално обучение и които имат слаба надежда за бъдеща работа, сред ниската средна класа на обществото, която губи своето имущество по време на голямата инфлация през 1923, сред селското население и сред големия брой безработни. На 30 януари 1933, под натиск от страна на канцлер Франц фон Папен и други консерватори, президентът Хинденбург назначава Адолф Хитлер за канцлер. [редактиране] Третия Райх [редактиране] Нацистка революция За да подсигури мнозинството на НГСРП в Райхстага, Хитлер свиква нови избори. Вечерта на 27 февруари 1933 в сградата на Райхстага пламва пожар. Хитлер хитро хвърля вината върху несъществуващ комунистически бунт и убеждава президента Хинденбург да подпише Заповед на Райхпрезидента за защита на народа и държавата (на немски: Verordnung des Reichspräsidenten zum Schutz von Volk und Staat). Тази заповед, която остава в сила до 1945, отменя важни политически и човешки права във Ваймарската конституция. Комунистическите сдружения са забранени, но по онова време не и самата комунистическа партия. Единадесет хиляди комунисти и социалисти са арестувани и отведени в концентрационни лагери, където те остават в ръцете на Гестапо, новообразуваната тайна полицейска сила (9 000 от затворниците са осъдени, а голям брой за екзекутирани). Комунистическите народни представители са отведени в арест (въпреки своите конституционни привилегии). Въпреки терорът и безпрецедентната пропаганда, последните свободни Общонародни избори на 5 март 1933 донасят 43,9% на НГСРП, което не представлява удовлетворение за Хитлер, защото не му донасят мнозинство в Райхстага. Заедно с Германската народна партия той успява да образува мнозинство в парламента. В съюз с Католическата централна партия на Германия, Хитлер успява да убеди нужните две трети от Парламента, за да се приеме "Упълномощителния закона", който дава на неговото правителство пълна законодателна власт. Единствено социалдемократите гласуват против този закон. Той дава основа за диктаторство, разпускането на Федералните провинции на Германия, като всички търговски съюзи и политически партии освен Националсоциалистическата партия са забранени. Дава се начало на нов централизиран тоталитарен режим, който вече не се подчинява на демократичната Ваймарска конституция. Германия напуска ОН. Коалиционният парламент е измамен на съдбоносния 23 март 1933 като липсата на някои от депутатите, които всъщност са убити или арестувани, се обяснява с доброволно отсъствие и следователно техните права за гласуване в Парламента са премахнати. Впоследствие през юли Централната католическа партия се разпуска доброволно като в замяна на анти-комуниста папа Пий XI подписва с Германия Райхсконкордат. С тези политически маневри Хитлер постига придвижването на тези гласоподаватели в неговата партия и дългоочакваното приемане на неговия режим. Интересно е да се отбележи, че според проучванията на професор Дик Гиъри, от протестантското население Хитлер получава по-голяма подкрепа на изборите. [6] Комунистическата партия е забранена през април 1933. Въпреки това много лидери на нацисткия Щурмови отряд (Sturmabteilung) остават разочаровани. Главнокомандващият на SA Ернст Рьом прави опити да внедри своя отряд в Верхмахта под негово управление. Хитлер усеща заплаха за самия него в тези действия. През уикенда на 30 юни 1934 той издава заповед на SS да заловят Рьом и неговите лейтенанти и да ги екзекутират без съд (случка, позната като Нощта на дългите ножове). SS се превръща в независима организация под командването на Райхсфюрер SS (Reichsführer SS) Хайнрих Химлер. Той ще стане и надзирател на Гестапо и на концентрационните лагери, а след това и на обикновената полиция. Хитлер образува Waffen-SS като отделна войска. Режимът на фюрера е изявено жестоко настроен срещу евреите. През септември 1935 Райхстага гласува за така наречените Нурнбергски закони, настроени срещу еврейските граждани. Евреите губят своето германско гражданство и им се забранява да сключват брак с не-еврейски германци. Около 500 000 отделни личности са засегнати от новите закони. Хитлер отново създава немските въздушни сили и военна повинност. Новото въоръжаване представлява очевидно престъпване и Версайския мирен договор, но нито Обединеното кралство, Франция или Италия правят нещо друго освен словесен протест. През 1936 германски войски навлизат в демилитаризираната Райнланд. В такъв случай договорите от Локарно задължава Великобритания да подпомогне Франция, но въпреки протестите на френското правителство, Обединеното кралство решава да не прави нищо по въпроса. Успешният удар засилва властта и позицията на Хитлер в Германия. Неговата репутация продължава да расте и през Летните олимпийски игри през 1936, които се провеждат едновременно в Берлин и в Гармиш-Партенкирхен и които се оказват още един голям успех за пропагандата на режима. [редактиране] Експанзия и поражение След създаването на оста Рим-Берлин заедно с Бенито Мусолини и подписването на Антикоминтерновия пакт с Япония, към който Италия се присъединява след една година през 1937, Хитлер поема офанзивна външна политика. На 12 март 1938 германски сили навлизат в Австрия, където през 1934 нацистки държавен преврат се оказва неуспешен. Когато фюрерът влиза във Виена, той е посрещнат със силни овации. След четири седмици 99% от населението гласува за сливането на своята страна с Германската империя. С това Хитлер успява да постигне старата идея за всеобхващаща Германска империя, включваща и Австрия – решението за “Голямата Германия”, от което Бисмарк се отказва през 1871, когато се обединяват немскоговорещите земи под лидерството на Прусия. Въпреки че анексията е пряко погазване на Сен-Жерменския договор, който забранява сливането на Австрия с Германия, Западните сили отново просто протеситрат. След Австрия Хитлер обръща очи към Чехословакия, където 3,5-милионното малцинство от судетски немци настоява за равни права и самоуправление. На Мюнхенското споразумение през септември 1938 Хитлер, италианският лидер Мусолини, британският министър-председател Невил Чембърлейн и френският министър-председател Едуар Даладие се съгласяват за отстъпване на териториите от Чехословакия, населени със судетски немци, на Германския Райх. С това Хитлер обявява, че всички териториални искания на Райха са изпълнени. Въпреки това след по-малко от шест месеца през март 1939 Хитлер използва изострените отношения между словаци и чехи като претекст за завземане на останалата част от Чехословакия като Протекторат Бохемия и Моравия. В същия месец той подсигуря връщането на територията Мемел от Литва на Германия. На британският министър-председател му се налага да обяви, че неговата политика на отстъпки към Хитлер се е провалила. За шест години нацисткият режим подготвя държавата за Втората световна война. Нацисткото управление се опитва да премахне или подчини еврейското население в Германия и по-късно във вече окупираните страни чрез насилствено депортиране и в крайна сметка геноцид, познат като Холокост. Подобно отношение се налага и срещу други етнически групи и нации, смятани за получовешки като поляците, циганите или руснаците. Тези групи са смятани за заплаха за чистото арийско лице на Германия. Има също и много групи като тези, родили се с умствена недостатъчност или тези, физически недъгави по рождение, на които също се е гледало като заплаха за арийската чистота. След като премества германската граница навътре в Чехословакия (октомври 1938) и завзема останалата част от Чехия като протекторат (март 1939), Германският райх и Съветският съюз атакуват Полша на първи септември 1939 като част от операцията на Вермахта под кодовото име Фал Вайс (Fall Weiss). Инвазията на Полша дава начало на Втората световна война. До 1941 Германия реди победа след победа, но съдбата се обръща в друга посока, когато през декември 1941 инвазията на Съветският съюз достига до Москва и там запира, а Съединените щати влизат във войната срещу Германия. Заради инвазията (Операция Барбароса) Съветският съюз се присъединява към Съюзниците. След съдбоносната битка за Сталинград Германия започва да губи войната. До втората половина на 1944 г. САЩ и Великобритания настъпват срещу Германия на запад, докато СССР атакуват от изток. През май 1945 Нацистка Германия пада, когато Берлин е превзет от съветската и полската войска. Хитлер се самоубива, когато победата на Съюзниците става неизбежна. До септември 1945 Германският Райх (просъществувал едва 12 г.) и неговите съюзници в Оста (Италия и Япония) са победени, най-вече от силите на Съветския съюз, Съединените щати и Обединеното кралство. Голяма част от Европа е в руини след тази опустошителна война, а шестдесет милиона души са убити (повечето от тях цивилни), включително около шест милиона евреи и пет милиона не-евреи, загинали в Холокоста. След Втората световна война немската политическа и икономическа инфраструктура са унищожени, което води до нейното разделение, значителни териториални загуби (особено на изток) и историческо завещани вина и срам. [редактиране] Германия след 1945 [редактиране] Следвоенно състояние Немците често говорят за 1945 г. като Stunde Null (нулев час), за да опишат почти тоталното разпадането на своята държава. На Потсдамската конференция Германия е разделена на четири военно окупирани зони от Съюзниците. Също през тази конференция се съгласяват провинциите на изток от реките Одер и Найсе (линия Одер-Найсе) да се върнат на Полша и Русия (Калининградска област). Постигането на съгласие на конференцията води до премахване на Прусия и изгонване на немците, живеещи в тези територии, и масовото германско изселване от Източна Европа. В процеса на насилствено изгонване умират милиони, а много страдат от изтощение и дехидрация. В годините след войната немското население успява да съществува с големи трудности, гладувайки до смърт[7], а политиката на Съюзниците е на деиндустриализация [8] (План Моргентау), за да предотвратят бъдеща нова война, започната от Германия. Политиката на САЩ започва да се променя в края на 1946 [9] и до средата на 1947 след влияние от страна на Обединения генерален щаб на САЩ и на генералите Луциус Клей и Джордж Маршал, администрацията на Хари Труман накрая разбира, че икономическото възобновяване на Европа не би могло да продължи без реконструирането на немската икономическа база, от която то преди зависи [10]. През юли Труман премахва на "национални причини за сигурност" [11] член JCS 1067, който е заповед на военните сили на САЩ да "не предприемат и крачка към икономическата рехабилитация на Германия". Този член е заменен от JCS 1779, който вместо това слага акцент на това, че "една порядъчна и просперираща Европа изисква икономическата подкрепа на стабилна и продуктивна Германия" [12]. [редактиране] Разделяне Трите западни окупирани зони (на САЩ, Обединеното кралство и Франция) се превръщат в Федерална република Германия (позната като ФРГ), докато Съветската зона става Германска демократична република (позната като ГДР) като и двете държави се създават през 1949 г. ФРГ е основана като федерална демократична република, докато ГДР става комунистическа страна под влиянието на СССР. Западна Германия впоследствие се радва на продължителен икономически растеж, започнал в началото на 50-те година на ХХ в. (Wirtschaftswunder). Възстановяването се случва заради приетата през юни 1948 забранената допреди това реформа на валутата и заради подпомагането със заеми от страна на САЩ [13][14]. ФРГ се присъединява към НАТО през 1955 и е основен член на Европейската икономическа общност през 1958 г. ГДР е държава от Социалистическия лагер, попадайки под пряк военен и политически контрол от страна на СССР чрез съветски окупационните сили и Варшавския договор. Докато се твърди, че формата на управление е демокрация, политическата сила в Източна Германия е в ръцете основно на водещи членове (Политбюро) на контролираната от комунисти СЕД (Партия за социално единство на Германия). Тяхната власт е подсигурена от ЩАЗИ, тайни служби с големи размери, и множество други организации, контролиращи всеки аспект на обществото. Осъществява се икономика по модела на СССР, а впоследствие ГДР става най-развитата страна от Съвета за икономическа взаимопомощ. Докато пропагандата в Източна Германия е базирана на облагите на социалното положение на страната и на постоянната заплаха от инвазия от страна на ФРГ, много от нейните граждани гледат на Западна Германия като страна с политическа свобода и икономически просперитет [15]. Берлинската стена, построена през 1961, за да предотврати бягството на граждани от ГДР към ФРГ, става символ на Студената война. [редактиране] Обединение Отношенията между двете следвоенни немски страни остават студени, докато канцлерът на ФРГ Вили Бранд започва силно оспорван подход към комунистическата ГДР през 70-те години на XX в. ("Ostpolitik" - Източна политика), чиято кулминация представлява "Warschauer Kniefall" на 7 декември 1970 г. Въпреки че е нетърпелива да олекоти трудностите на разделените семейства и да намали напрежението, политиката на ФРГ под управлението на Бранд държи на своята концепция за "две германски държави за една германска нация". Взаимоотношенията се подобряват въпреки всичко и през септември 1973 ГДР и ФРГ са приети в ООН. През лятото на 1989 в ГДР се провеждат драстични промени познати като мирна революция или Венденската революция ("Die Wende"), което в крайна сметка води до обединение на Германия. Растящ брой хора от изток емигрират към ФРГ. Мнозина от тях използват Унгария за това след отварянето на унгарските граници от реформаторското управление. Хиляди немци от ГДР също се опитват да достигнат Запада чрез организиране на протести, при които те остават в определени сгради, докато не бъдат изпълнени исканията им. Такива протести се случват в множество източноевропейски столици, най-вече в Прага. Масовото емигриране е сигнал за драстични политически промени в ГДР, докато масовите демонстрации в някои големи градове продължават. Заплашен от гражданско неподчинение, източногерманският лидер Ерих Хонекер е принуден да се оттегли през октомври, а на 9 ноември властите в ГДР неочаквано позволяват на техните граждани да влизат в Западен Берлин и ФРГ. Стотици хиляди хора използват тази възможност. Това води до ускоряване на реформаторския процес в ГДР, който завършва с обединението на Германия, което влиза в сила на 3 октомври 1990 г. През 2010 г. просперираща Германия ще чества 20 години от окончателното си трето обединение. [редактиране] Роля в Европейския съюз Заедно с Франция, Великобритания и други големи държави, Германия играе водеща роля в Европейския съюз. Германия, особено под управлението на канцлер Хелмут Кол, е една от основните страни, застъпили се за влизането на много страни от Източна Европа в ЕС. Германия е на челно място в държавите от ЕС, търсещи разработване на силата на валутния съюз за напредване в създаването на един по-обединен и способен европейски политически, защитен и сигурен апарат. Немският канцлер Шрьодер изразява интерес в постоянно място за Германия в Съвета за сигурност на ООН, идентифицирайки Франция, Русия и Япония като страни, които категорично подкрепят желанието на Германия. [редактиране] Историография Голям исторически диспут относно историята на Германия се свързва с т. нар. "Особен път на Германия" (Deutscher Sonderweg) или още странният, специален път, които разделя историята на Германия от "нормалния" курс на историческо развитие и дали Нацистка Германия представлява неизбежен резултат от този път. Защитници на теорията за "особения път" като Фритц Фишер изтъкват исторически събития като Революцията от 1848, авторитарността на Втората империя и продължаването на имперския елит във Ваймарската република и Нацисткия период. Опоненти на теорията като Герхард Ритер спорят, че застъпниците на теорията са виновни в търсене на селективни примери и че в Германската история има много случайности. В допълнение, съществува и спор между поддръжниците на "особения път" относно причините за този "особен път" и дали той завършва през 1945 или 1990. [редактиране] Вижте също - Военна история на Германия - Хронология на историята на Германия - Федерална Република Германия - Списък на монарсите на Германия [редактиране] Външни препратки - Пълен текст на "Reichsdeputationshauptschluss" от 25 февруари 1803 г. - Конституция на Германската империя (Конституцията на Паулкирхе) в пълен текст от 28 март 1849 - Конституционен характер на Прусия от 1848 - Кралство Прусия: конституционен характер, ревизирано през 1850 - История на Германия:Главни документи - Проучване за увеличаващата се песимистичност на немците - "История на Германия", Дитер Раф (изд. [редактиране] Източници - ↑ Jill N. Claster: Medieval Experience: 300–1400, стр. 35, ISBN 0814713815. - ↑ The Cambridge Ancient History, том 12, стр. 442 ISBN 0521301998 - ↑ Nelson, J.L. Charlemagne's church at Aachen. History Today, стр. 62-64 - ↑ ((en)) Селската война - ↑ История на Католическата и Лутеранска църква - ↑ Dick Geary, Who voted for the Nazis?(electoral history of the National Socialist German Workers Party), History Today, Октомври 1998, том 48, глава 10, стр. 8-14 - ↑ Steven Bela Vardy and T. Hunt Tooley, eds. Ethnic Cleansing in Twentieth-Century Europe ISBN 0-8803-3995-0 - ↑ Frederick H. Gareau Morgenthau's Plan for Industrial Disarmament in Germany The Western Political Quarterly, том 14, номер 2 (юни 1961), стр. 517-534 - ↑ Curtis F. Morgan, Southern Partnership: James F. Byrnes, Lucius D. Clay and Germany, 1945 1947 - ↑ Ray Salvatore Jennings “The Road Ahead: Lessons in Nation Building from Japan, Germany, and Afghanistan for Postwar Iraq - ↑ Ray Salvatore Jennings “The Road Ahead: Lessons in Nation Building from Japan, Germany, and Afghanistan for Postwar Iraq - ↑ Pas de Pagaille! списание Тайм, 28 юли 1947 - ↑ David R. Henderson - German Economic Miracle - ↑ "Marshall Plan 1947-1997 A German View" by Susan Stern - ↑ Nico Colchester - D-mark day dawns
1.1 1.2 1.3 2.1 2.2 3.1 3.2 3.3 3.4 3.5 4.1 5.1 5.2 5.3 6.1 6.2 7.1 7.2 8.1 8.2 8.3 8.4 9.1 9.2 10.1 10.2 11.1 12.1 13.1 13.2 14.1 14.2 15.1 15.2 15.3 16.1 16.2 17.1 17.2 18.1 18.2 18.3 18.4 19.1 20.1 20.2 20.3 21.1 22.1 22.2 22.3 23.1 23.2 23.3 24.1 25.1 26.1 27.1 27.2 28.1 29.1 29.2 29.3 30.1 30.2 30.3 31.1 32.1 32.2 33.1 33.2 34.1 34.2 35.1 35.2 35.3 35.4
The Romans, who called the area north of the Danube and east of Rhine Germania. This was a geographic expression, as the area included both Germanic tribes and Celts. In 962, Henry's son Otto I became the first emperor of what historians refer to as the Holy Roman Empire, the medieval German state. In 1618-48, Protestants and Catholics clashed in the Thirty Years' War, leaving vast areas depopulated. The peace of Westphalia, which ended the war, is considered the effective end of the Holy Roman Empire and the beginning of the modern nation-state system. After the Napoleonic Wars, Germany was reorganized and the number of states reduced to thirty nine. These states were loosely allied in an Austrian-led German Confederation, formed in 1815. A German Empire was created in 1871 under the leadership of Prussian Chancellor Otto von Bismarck. After the First World War, Germany faced territorial losses and war reparations. The kaiser abdicated and democracy was introduced under the Weimar Republic. Germany entered recorded history in June 56 BC, when Roman commander Julius Caesar crossed the Rhine. By AD 100, the time of Tacitus' Germania, Germanic tribes settled along the Rhine and the Danube (the Limes Germanicus), occupying most of the area of modern Germany. The third century saw the emergence of a number of large West Germanic tribes: Alamanni, Franks, Chatti, Saxons, Frisians, Sicambri, and Thuringii. Around 260, the Germanic peoples broke through the Limes and the Danube frontier into Roman-controlled lands.[3] The Merovingian kings of the Germanic Franks conquered northern Gaul in 486 CE. In the fifth and sixth century the Merovingian kings conquered several other Germanic tribes and kingdoms and placed them under the control of autonomous dukes of mixed Frankish and native blood. After the fall of the Western Roman empire the Franks created an empire under the Merovingian kings and subjugated the other Germanic tribes. Swabia became a duchy under the Frankish Empire in 496, following the Battle of Tolbiac. From 772 to 814 king Charlemagne extended the Carolingian empire into northern Italy and the territories of all west Germanic peoples, including the Saxons and the Bajuwari (Bavarians). In 800 Charlemagne's authority in Western Europe was confirmed by his coronation as emperor in Rome. The Frankish empire was divided into counties, and its frontiers were protected by border Marches. Imperial strongholds (Kaiserpfalzen) became economic and cultural centres (Aachen being the most famous[4]). Between 843 and 880, after fighting between Charlemagne's grandchildren, the Carolingian empire was partitioned into several parts in the Treaty of Verdun, the Treaty of Meerssen and the Treaty of Ribemont. The German empire developed out of the East Frankish kingdom, East Francia. The time between 1096 and 1291 was the age of the crusades. Knightly religious orders were established, including the Templars, the Knights of St John and the Teutonic Order. Between 1152 and 1190, during the reign of Frederick I (Barbarossa), of the Hohenstaufen dynasty, an accommodation was reached with the rival Guelph party by the grant of the duchy of Bavaria to Henry the Lion, duke of Saxony. From 1184 to 1186 the Hohenstaufen empire under Barbarossa reached its peak in the Reichsfest. Around the middle of the 14th century, the Black Death ravaged Germany and Europe. From the Dance of Death by Hans Holbein (1491) Around 1350 Germany and almost the whole of Europe were ravaged by the Black Death. Jews were persecuted on religious and economic grounds; many fled to Poland. In 1524 the Peasants' War broke out in Swabia, Franconia and Thuringia against ruling princes and lords, following the preachings of Reformist priests. But the revolts, which were assisted by war-experienced noblemen like Götz von Berlichingen and Florian Geyer (in Franconia), and by the theologian Thomas Münzer (in Thuringia), were soon repressed by the territorial princes. It is estimated that as many as 100,000 German peasants were massacred during the revolt. The Peace of Augsburg in 1555 brought recognition of the Lutheran faith. But the treaty also stipulated that the religion of a state was to be that of its ruler (Cuius regio, eius religio). After the Peace of Hubertsburg in 1763, Prussia became a European great power. The rivalry between Prussia and Austria for the leadership of Germany began In the War of Austrian Succession (1740-1748) Maria Theresa fought successfully for recognition of her succession to the throne. But in the Silesian Wars and in the Seven Years' War she had to cede Silesia to Frederick II, the Great, of Prussia. After the Peace of Hubertsburg in 1763 between Austria, Prussia and Saxony, Prussia became a European great power. This gave the start to the rivalry between Prussia and Austria for the leadership of Germany. The Holy Roman Empire was formally dissolved on 6 August 1806 when the last Holy Roman Emperor Francis II (from 1804, Emperor Francis I of Austria) resigned. In 1813 the Wars of Liberation began, following the destruction of Napoleon's army in Russia (1812). After the Battle of the Nations at Leipzig, Germany was liberated from French rule. The Confederation of the Rhine was dissolved. In 1834 the Zollverein was established, a customs union between Prussia and most other German states, but excluding Austria. In 1866 the German Confederation was dissolved. In its place the North German Federation (German Norddeutscher Bund) was established, under the leadership of Prussia. Austria was excluded, and would remain outside German affairs for most of the remaining 19th and the 20th centuries. The Three Emperor's League was signed in 1872 by Russia, Austria and Germany. It stated that republicanism and socialism were common enemies and that the three powers would discuss any matters concerning foreign policy. Bismarck needed good relations with Russia in order to keep France isolated. In 1879, Bismarck formed a Dual Alliance of Germany and Austria-Hungary, with the aim of mutual military assistance in the case of an attack from Russia, which was not satisfied with the agreement reached at the Congress of Berlin. In 1882, Italy joined the Dual Alliance to form a Triple Alliance From 1898, German colonial expansion in East Asia (Jiaozhou Bay, the Marianas, the Caroline Islands, Samoa) led to frictions with the United Kingdom, Russia, Japan and the United States.. To protect Germany's overseas trade and colonies, Admiral von Tirpitz started a programme of warship construction in 1898. This posed a direct threat to British hegemony on the seas, with the result that negotiations for an alliance between Germany and Britain broke down. Imperialist power politics and the determined pursuit of national interests ultimately led to the outbreak in 1914 of the First World War, The entry of the United States into the war in 1917 following Germany's declaration of unrestricted submarine warfare marked a decisive turning-point against Germany. On November 9, 1918, the Social Democrat Philipp Scheidemann proclaimed a Republic. On November 11, an armistice ending the war was signed at Compiègne. In accordance with the Social Democratic government by early 1919 the revolution was violently put down with the aid of the Reichswehr and the Freikorps. On 28 June 1919 the Treaty of Versailles was signed. Germany was to cede Alsace-Lorraine, Eupen-Malmédy, North Schleswig, and the Memel area. All German colonies were to be handed over to the British and French. On January 30, 1933, pressured by former Chancellor Franz von Papen and other conservatives, President Hindenburg finally appointed Hitler Chancellor. After annexing the Sudetenland border country of Czechoslovakia (October 1938), and taking over the rest of the Czech lands as a protectorate (March 1939), the German Reich and the Soviet Union invaded Poland on first September 1939 predominantly as part of the Wehrmacht operation codenamed Fall Weiss. The invasion of Poland began World War II. In May 1945, Nazi Germany collapsed when Berlin was taken by Soviet and Polish forces. Hitler committed suicide when it seemed inevitable that the Allies would win. The three western occupation zones (U.S., UK and French zone) would later form the Federal Republic of Germany (commonly known as West Germany), while the Soviet zone became the German Democratic Republic (commonly known as East Germany), both founded in 1949. West Germany was established as a federal democratic republic while East Germany became a Communist State under the influence of the Soviet Union. During the summer of 1989, rapid changes known as peaceful revolution or Die Wende took place in East Germany, which ultimately led to German reunification. Growing numbers of East Germans emigrated to West Germany, many via Hungary after Hungary's reformist government opened its borders. Thousands of East Germans also tried to reach the West by staging sit-ins at West German diplomatic facilities in other East European capitals, most notably in Prague. This led to the acceleration of the process of reforms in East Germany that ended with the German reunification that came into force on 3 October 1990.