http___en.wikipedia.org_wiki_Kingdom_of_Croatia__Habsburg__1.xml
1.1 2.1 3.1 4.1 4.2 4.3 5.1 6.1 6.2 6.3 6.4 7.1 8.1 9.1 10.1 11.1 11.2 12.1 12.2 12.3 12.4 12.5 12.6 12.7 12.8 12.9 12.10 12.11 12.12 12.13 13.1 14.1 14.2 15.1 15.2 15.3 15.4 15.5 16.1 16.2 16.3 16.4 17.1 17.2 17.3 17.4 18.1 19.1 19.2 19.3 20.1 21.1 21.2 21.3 22.1 22.2 23.1 23.2 24.1 25.1 25.2 25.3 26.1 26.2 26.3 26.4 27.1 28.1 29.1 29.2 29.3 29.4 29.5 30.1 31.1 31.2 32.1 32.2 32.3 32.4 32.5 33.1 34.1 34.2 34.3 34.4 34.5 35.1 35.2 35.3 35.4 35.5 35.6 35.7 36.1 37.1 37.2 37.3 37.4 37.5 37.6 38.1 38.2 38.3 38.4 38.5 39.1 40.1 40.2 40.3 40.4 40.5 40.6 40.7 41.1 42.1 42.2 42.3 42.4 43.1 43.2 43.3 43.4 43.5 43.6 43.7 43.8 43.9 43.10 43.11 43.12 43.13 44.1 45.1 45.2 45.3 45.4 45.5 46.1 47.1 47.2 47.3 47.4 47.5 47.6 48.1 48.2 49.1 49.2 49.3 49.4 50.1 51.1 51.2 51.3 51.4 52.1 53.1 53.2 53.3 53.4 54.1 55.1 55.2 55.3 55.4 55.5 55.6 56.1 57.1 57.2 57.3 57.4 57.5 57.6 58.1 59.1 59.2 59.3 59.4 59.5 60.1 60.2 60.3 60.4 61.1 61.2 61.3 61.4 62.1 63.1 63.2 63.3 63.4 64.1 64.2 64.3 64.4 65.1 66.1 67.1 67.2 68.1 69.1 69.2 69.3 69.4 70.1 70.2 70.3 71.1 71.2 72.1 73.1 73.2 73.3 73.4 73.5 73.6 73.7 74.1 75.1 75.2 75.3 75.4 76.1 77.1 78.1 79.1 80.1 81.1
История на Хърватия Историята на Хърватия от идването на хърватите на Балканския полуостров до края на Първата световна война, може условно да се раздели на четири основни периода. [редактиране] Първи период Първият период започва през 7 век с идването на хърватите по днешните си земи и завършва през 1102 г. със сключването на т.нар. „Pacta conventa“. В продължение на повече от 450 години хърватите водят успешни отбранителни войни срещу франките, венецианците, арабите, маджарите, българите и византийците. [редактиране] Заселване на хърватите на Балканския полуостров Византийският император Константин VII Багренородни (912–959) в труда си „За управлението на империята“ пише за идването на хърватите в Далмация, Илирия и Панония, за покоряването на аварите, част от които биват асимилирани от хърватите. В този труд се посочва още, че хърватите идват в сегашната си родина като съюзници на византийския император Ираклий в борбата му срещу аварите. След победата над аварите, хърватите, вместо да се върнат по старите си земи, остават в новата си родина. Тя включва шест географски области които биват плътно заселени с хървати: Кроация (или Централна Хърватия), Далмация, Истрия, Славония, Босна и Херцеговина. Още през 7 век Светият престол осъществява първите си контакти с хърватите, което е отразено в папския летопис „Liber pontificalis“, където е записано, че папа Йоан IV (640–642) изпраща в Далмация и Истрия своя абат Мартин да плати откуп за пленници и за костите на стари християнски мъченици. Хърватите, скоро след заселването си на Балканския полуостров, приемат християнството, благодарение на гъвкавата политика на Светия престол, който прилага правилата на папа Григорий I за прилагане на християнските принципи към езическите обичаи и храмове на новопокръстените народи (постепенно покръстване). [редактиране] Хърватски княжества През първите три века след заселването на хърватите на Балканския полуостров, обществения и политическия им живот се развива в три хърватски княжества: в Далмация, в Панония и по поречието на река Неретва. Най-известният княз на Панонска Хърватия е Людевит (ок. 810–823), който води редица успешни битки срещу франките. Други князе на панонското хърватско княжество са: Войномир (791 — ок. 810), Ратимир (829–838) Браслав (880–897). Като първи княз на Далматинска Хърватия се споменава Порга, който управлява през втората половина на 7 век. През втората половина на 8 и началото на 9 век, княз Вишеслав воюва срещу франките. От времето на неговото царуване е запазен кръщелен купел от катедрала в Нин. След княз Вишеслав, на чело на далматинското княжество застава княз Борна (ок. 810–821), който воюва заедно с франките срещу Византия и срещу далматинския княз Людевит. Борна е наследен от племенника си Владислав (821–835). Тогава започва столетния конфликт между хърватите и венецианците за Адриатическо море. По времето на княз Мислав (ок. 835–845) и княз Търпимир (ок. 845–864), далматинското княжество става все по-силно. Княз Търпимир воюва с венецианците, византийците и българите. Наследява го княз Домагой (ок. 864–876), който води успешни войни срещу арабите, венецианците и византийците, както и тежка седемгодишна война с франките, в която хърватите успяват да извоюват независимостта си. Синовете на Домагой управляват от 876 до 878 г. Княз Здеслав (878–879), с помощта на Византия ги прогонва, но го сполетява подобна съдба, след като народът се разбунтува, недоволен от политиката му. На престола тогава се възкачва княз Бранимир (879 — ок. 892), който спечелва благоразположението на папа Йоан VIII. След Бранимир на престола идва княз Мунцимир Търпимирович, баща на последния хърватски княз и първия хърватски крал Томислав (910–928). [редактиране] Хърватско кралство Папа Йоан X, в писмо от 925 г., провъзгласява княз Томислав за хърватски крал и тази година се счита за начало на хърватското кралство. По времето на крал Томислав Хърватия се нарежда сред силните държави в Европа и води войни с българския цар Симеон I в защита на сръбските племена, покорени от България. Наследниците на крал Томислав, неговият по-малък брат, Търпимир II, и след него Крешимир I, успяват да запазят хърватското кралство. Обаче след ранната смърт на крал Крешимир I, бан Прибин предизвиква вътрешни размирици в борба за престола, при които бива убит наследникът на престола, Мирослав. Хърватската войска и флота намаляват значително, а границите на кралството се свиват. Крал Крешимир II успява до известна степен да възстанови отслабеното кралство. Неговият син, Стиепан Държислав (969–997) успява по време на 28-годишното си управление да укрепи кралството, но след смъртта му неговите синове Светослав, Крешимир III и Гойослав започват междуособици, които нанасят най-тежкия удар на хърватската държава, които водят до дългогодишни войни с Венеция за Далмация. Крал Крешимир III бива наследен от своя племенник Стиепан I, който започва с обновяване на хърватското кралство. През 1058 г. го наследява синът му, крал Петър Крешимир IV, който връща силата на хърватската държава от времето на крал Томислав, като дори успява да присъедини далматинските градове и острови към нея. От 1075 до 1089 г. на хърватския престол е крал Звонимир, считан за най-силния хърватски крал. Той установява здрави връзки с папа Григорий VII, чийто легат го коронясва през 1075 г. за крал на Хърватия и Далмация, укрепва църковното единство, допринася много за налагането на глаголицата в писмеността, за което свидетелства най-важния паметник на хърватската глаголическа писменост, Башчанската плоча. След Звонимир на престола се качва последният крал от династията Търпимирович, Стиепан II, който управлява само две години. Веднага след неговата смърт в началото на 1091 г. в Хърватия настъпват големи безредици, които се оказват фатални за хърватската държава. Последният хърватски крал от хърватски произход, крал Петър, загива в бой на планината Гвозд, наречена днес на негово име, Петрова гора. Жената на крал Звонимир, Елена, сестра на унгарския крал Ласло I помага на брат си да стане хърватски владетел. [редактиране] Втори период Вторият период, през който хърватите имат общ крал с унгарците, обхваща периода от 1102 до 1526 г. През този период хърватите отблъскват татарите, успешно воюват с Венеция и Византия, а по-късно с Османската империя, за Далмация и за оцеляване. Непрекъснатите войни все повече утвърждават хърватско-унгарските връзки, олицетворявани отначало само от кралската особа. [редактиране] Pacta Conventa Смъртта на крал Петър през 1097 г. не оказва негативно влияние върху военната мощ на хърватите, които задържат хърватско-унгарската граница по река Драва. При тези обстоятелства през 1102 г. се стига до сключване на съглашение между хърватите и унгарския крал Калман, известно като „Pacta Conventa“, според което унгарският крал става общ крал на хървати и унгарци, като двете държави запазват самостоятелността си. Има много причини, довели до това фатално съглашение, но една от тях е тайното споразумение на хърватските аристократи с унгарския крал. В Биоград на Мору Калман бива коронясан за крал на Хърватия и Далмация, а той обещава всички държавни права на хърватското кралство, като признава на хърватската аристокрация и допълнителни привилегии. Срещу това хърватските аристократи се задължават да подкрепят краля по време на война. Всички владетелски права на хърватския крал преминават в ръцете на Калман и неговите наследници, а именно: да назначават банове, да дават привилегии и дарения, да ратифицират приетите от Сабора закони, да събират данъци и мита, да ползват кралските земи на някогашната хърватска династия, върховно командване на хърватската войска и определяне на външната политика. По този начин Хърватия на практика губи своята независимост, но спомага за вътрешна консолидация. [редактиране] Antemurale Christianitatis През 1453 г. турците превземат Константинопол и папа Калист III призовава всички християнски народи на кръстоносна война. В тази война участват и много хървати. Един от тях е фра Иван Капистран, францискански монах, предвождащ хърватските бойци в битката край Белград през 1456 г., обявен по-късно за светец. Вековете 16 и 17 са наречени в хърватската история „два века на плач“, поради жестоките битки, които хърватите водят с многократно по-многобройната турска армия. Тежък удар е загубата на повече от 10000 хърватски войници, загинали през 1493 г. в битката на Кърбавското поле. През 1519 г. Хърватия получава от папа Лъв X почетното название „Antemurale Christianitatis“ („авангард на християнството“). През почти 400-годишния период на войни срещу завоевателите се прославят множество знайни и незнайни хърватски войници. [редактиране] Трети период Третият период започва с битката на Мохачкото поле през 1526 г., а завършва със смъртта на крал Йосиф II през 1790 г. През този период хърватите успяват трайно да отблъснат турците. След победата край Сисак през 1593 г., хърватите започват да си възвръщат изгубените територии, обаче голяма част от териториите им е безвъзвратно изгубена. Същевременно, хърватите водят борба и за правата си, които все повече са застрашени от плановете на виенския двор за централизация на властта и за германизация на всички народи в хабсбургската монархия. През този период стават големи етнически промени по хърватските земи – заселва се голям брой сърби в Срем, Славония и хърватската военна погранична област. [редактиране] Хърватите избират Хабсбургите за свои крале Тъй като край Мохач загива последният Ягело, Людвиг II, крал на Унгария и Хърватия, а на Хабсбургите вече е обещана короната, пък и те се единствената реална сила, която може да организира отбраната на Хърватско, естествено е да хърватите да ги изберат за свои владетели. Освен това, Хабсбургите помагат и преди това за защитата на Хърватско, защото през нея минава пътят към наследените територии Щирия, Каринтия и Крайна. Поради тези причини, хърватите, независимо от унгарците, избират през 1527 за свой крал Фердинанд I, но при условие да помогне за отбраната на Хърватско и да уважава всички нейни стари права и свободи. По този начин потвърждават елементите на държавността си и статута на свободно кралство. Обаче част от славонската и унгарската аристокрация избират за свой крал граф Ян Заполски, което води до избухване на гражданска война, продължила до смъртта на Заполя през 1540 г. През това време турците постоянно нападат от Босна и през 1528 г. превземат град Яйце, който е на най-предната линия на отбраната на Хърватска, а през 1532 г. тръгват с основната си армия към Виена. Хърватите, начело с Никола Юришич успяват да спрат турското напредване към Виена, но постепенно една след друга падат непревземаеми хърватски крепости: през 1536 г. пада Пожега, главният стълб на отбраната на Славония, а през 1537 година – Клис в Далмация. [редактиране] Селско въстание През 1573 година, след като напразно се оплакват на краля и бана от престъпленията, извършвани от чужди благородници, селяните, в знак на протест престават да плащат нереално високите данъци. Един от най-жестоките аристократи, Ференц Тахи, изпраща въоръжените си наемници да съберат данъците, но селяните ги посрещат също с оръжие. Заради тази съпротива хърватският Сабор обявява селяните за предатели, на което те отговарят с всеобщо въстание. За водач на въстанието бива избран Амброз Губец, по-късно наречен Матия Губец от Горня Стубица. Селското въстание е характерно най-вече с това, че има програма за установяване на селска власт, която да води сметка за данъците и другите налози за отбраната на Хърватска от турците. Въстанието избухва в края на януари 1573 г. и бързо обхваща голяма част от Хърватска и Словения. Обаче армията бързо го потушава. На 5 февруари 1573 словенските селяни са разбити край Кръшко, а на следващия ден е разбита и селската войска край Керестинце. Малко по-дълго имат успех единствено бунтовниците на Губец в хърватското Загорие. На 9 февруари 1573 г. се води последния бой между бунтовниците на Губец и войската, ръководена от Гашпар Алапич. След като селяните почти спечелват тази битка, идва подкрепление за Алапич и бунтовниците са разгромени. Матия Губец е заловен и на 14 февруари 1573 г. е екзекутиран на площад Марков търг в Загреб. [редактиране] Възникване на пограничните военни области За отбраната на Хърватия и Славония от постоянните турски набези, в Сен, Огулин, Бихач, Храстовица, Зумберак, Иванич, Крижевци и Копривница се организират т.нар. „капитании“, военни окръзи, които покриват територията от Адриатическо море до Драва. Хърватите укрепяват Сисак за отбрана, а Хабсбургите за тази цел изграждат крепостта Карловац (1579). Скоро всички капитании в Хърватска биват обединени в Карловачката (Хърватската) погранична военна област, а в Славония – във Вараждинската погранична военна област. Тяхното управление и финансиране е директно от Хабсбургите, като техните генерали управляват тези области от Грац, а по-късно – от Виена. Създадена е система военни укрепления и наблюдателни кули, които имат както отбранителни, така и съобщителни функции. Между Хърватската и Славонската погранична област, в Покупле е оставен пояс от укрепления под прякото командване на хърватския бан, поради което е наречен Банска погранична област или Бановина. По-късно тук се образуват т.нар. „регименти“ Глина и Петриня. Основен проблем на пограничните военни области е финансирането, въоръжаването и заселването на пустеещите райони. Поради това, че хърватският Сабор и бан нямат власт върху по-голямата част от тези области, в края на 16 и през целия 17 век биват заселени власи, като по този начин се променя етническия състав на населението по тези земи. [редактиране] Поражение на турците край Сисак през 1593 г. Беят на босненския санджак, Ферхад паша започва да завладява земите между реките Уна и Купа и по поречието на Глина. От 1575 до 1577 г. превзема много хърватски крепости. През 1580 г. Босна става пашалък. През 1592 г. Хасан паша Предоевич решава да превземе Сисак, но през 1593 г. претърпява поражение от хърватския бан Тома Ердьоди. По този начин е спряно настъплението на турците към Загреб и централната част на Хърватска. [редактиране] Зринско-франкопанската завера След поражението на турците край Сисак започва дългогодишна война между Хабсбургите и Османската империя. Тя завършва през 1606 г. и на хърватите биват върнати част от изгубените територии. През 1618 г. започва нова, 30-годишна война с турците. В нея се изявяват братята Зрински, тогава най-влиятелните хърватски аристократи. През 1664 войската на Хабсбургите разбива турците край унгарското село Санкт Готхард, но Леополд I (1657–1705) не се възползва от победата, а сключва неизгоден мирен договор с турците, които запазват завладените хърватски и унгарски земи. Хърватите и унгарците не се съгласяват с условията на този договор, който нарушава правата им, и се вдигат на бунт, оглавяван от хърватския бан Никола Зрински. Бунтовниците водят преговори с френския крал Луи XIV, който е в конфликт с виенския двор, заради европейската му политика. Преговорите не постигат резултат, а на 18 ноември 1664 г. Никола Зрински нелепо загива по време на лов. Мястото му заема по-младият му брат, Петър Зрински, който продължава борбата за правата на хърватите заедно с Фран Кръсто Франкопан и унгарски благородници. Обаче съюзът с унгарците се разпада през 1667 г., след смъртта на водача им Ференц Веселени. Скоро след това, чрез измама, са заловени Петър Зрински и Фран Кръсто Франкопан, както и унгарските водачи на бунта. На 30 април 1671 г. Зрински и Франкопан са екзекутирани и погребани тайно. Последва разграбване на имуществото им и унищожаване на семействата им. Гробовете на Зрински и Франкопан са открити чак през 1907 г., а през 1919 г. посмъртните им останки са пренесени в загребската катедрала. На надгробната им плоча е изсечен стих от Фран Кръсто Франкопан, който е и известен хърватски поет: „Navik on živi ki zgine pošteno“ (Тоз, който загине с чест, живее навеки). [редактиране] „Съживена Хърватия“ и мирният договор от Сремски Карловци 1699 През 1683 г. турците за последен път обсаждат Виена, но претърпяват поражение. Окуражени от това, хърватите започват война за освобождение на завладените от турците земи. За 15 години си възвръщат цяла Славония, Бановина, Лика и др. През 1699 г. турците са принудени да сключат в Сремски Карловци мирен договор с Хабсбургската монархия и се изтеглят напълно от Унгария и голяма част от хърватските територии. Този период в хърватската история бива наречен от известния хърватски учен от онова време Павел Ритер-Витезович „Croatia rediviva“ (Съживена Хърватска), макар че Венеция успява да завладее доста територии, населени с хървати. [редактиране] „Прагматичната санкция“ от 1712 и абсолютизмът Тъй като Карл VI Хабсбург няма мъжки наследник, съществува възможност за поделяне на държавата му. С желание да предотврати това, той се стреми да осигури престола на дъщеря си Мария Тереза. Хърватският Сабор помага, като приема през 1712 т.нар. Прагматична санкция, с която, независимо от Унгария, признават женската линия на династията. С този акт за пореден път (както през 1102 и 1527) Хърватска се изявява като самостоятелно кралство и по своя воля си избира владетел. Унгарците се възпротивяват, но все пак през 1715 г. унгарският парламент признава, че не може да се меси в работата на хърватския. Мария Тереза води първо война с Прусия, а след това участва в Седемгодишната война. Поради заслугите на редица хървати в тези войни, Мария Тереза връща през 1745 г. на хърватския Сабор и бан управлението върху Славония и възстановява древната система на жупаниите, а през 1746 г. реформира хърватско-славонската военна погранична област. На практика обаче, Мария Тереза налага абсолютизма, не свиква нито хърватския, нито унгарския парламент и провежда политика на насилствена централизация, като управлява чрез издаване на патенти и временни укази. В областта на образованието и икономиката, обаче, се осъществяват редица реформи, въвеждат се облекчения на феодалните задължения на селяните. Тази политика на т.нар. „просветèн абсолютизъм“ бива продължена и от сина на Мария Тереза – Йосиф II Хабсбург (1780–1790). [редактиране] Четвърти период През четвъртия период, който продължава от 1790 до 1918 г., хърватите водят за териториален суверенитет и независимост. В началото на този период Венеция губи Далмация, която след кратко френско управление (1815), става австрийска област. Поради стремежите на Унгария да заграби хърватските територии, през 1848 г. се стига до война с Унгария. Поради непрестанните безредици и конфликти между католици и мюсюлмани в Босна, Австро-Унгария я завладява през 1878 г., като по този начин целият хърватски народ се оказва в една държава. [редактиране] Съюз с Унгария 1790 След десетгодишното управление на Йосиф II, по време на което всички права на хървати и унгарци са премахнати, през 1790 хърватският Сабор приема решение за съюз с Унгария за общ отпор срещу абсолютизма на Виенския двор. В резултат на това е образувано общо хърватско-унгарско правителство. Това е само временна мярка, но в Унгария се възползват от това се опитват да наложат своите език, закони и управление и в Хърватска. Оттогава хърватите започват борба на два фронта – срещу унгарския хегемонизъм и срещу австрийския централизъм и германизация. [редактиране] Войните на Наполеон След Френската революция започват войните на Наполеон, които засягат и Хърватска. През 1797 г. престава да съществува венецианската държава, а териториите ѝ в Далмация са завладени от Австрия. През 1805 г. французите отнемат от Австрия тези земи, а след нова война през 1809 г. завладяват още хърватски и някои западни словенски земи и образуват т.нар. Илирски провинции, които просъществуват до 1813 г. Армията на Наполеон влиза през 1806 г. в Дубровник, а през 1808 е обявен краят на Дубровнишката република. След поражението на Наполеон всички хърватски земи под негова власт попадат под австрийско управление. [редактиране] Хърватско народно възраждане Периодът от 1830 до 1848 г. в хърватската история е известен като „Хърватско народно възраждане“, което възниква под влияние на френската революция и поради силния натиск за германизация и маджаризация, както и вследствие на засиленото икономическо и културно развитие. Благодарение усилията на редица хърватски интелектуалци, като напр. Людевит Гай, Янко Драшкович, както и трудовете на загребския епископ Максимилиян Върховац, се оформя хърватския книжовен език, започват да се издават вестници и списания, учредяват се национални институции. От 1847 г. в Хърватска престава да се използва латинският като официален език, като за тази цел започва да се използва само хърватският. Хърватското възраждане ражда движението на илиризма, което има за цел обединението на всички южни славяни. На практика обаче тази идея не се осъществява. [редактиране] Революцията от 1848–1849 г. През 1848 г. избухва революция в Хабсбургската монархия. Хърватите издигат политическа програма под формата на Искания към виенския двор, а народното събрание избира полковник Йосип Йелачич за бан. Той прекратява всички отношения с Унгария, отхвърля решението от 1790 г. за общо правителство, премахва крепостничеството, образува самостоятелно хърватско правителство. При последвалите заплахи от унгарска страна, бан Йелачич за отбрана на Хърватска. На практика бан Йелачич контролира всички хърватски територии: той е хърватски бан, управител на пограничните области, както и на Риека и Далмация. Избухналата в Унгария революция не признава хърватите за отделен народ и заплашва Хърватска с оръжие. Въпреки стремежа на бан Йелачич да не се стига до война, като води неуспешни преговори, войната между унгарци и хървати избухва. Виенският двор, който се нуждае от защита – революцията е обхванала и Виена, подкрепя Бан Йелачич. Той води няколко успешни битки и разбива унгарската войска край Виена. След като Унгарската революция е потушена, новият владетел Франц Йосиф I налага абсолютизма както върху всички наследствени австрийски земи, така и върху земите на хърватите, които помагат на Хабсбургите, така и на унгарците, които вдигат революция. Обаче по време на абсолютизма Йелачич остава бан и продължава да полага усилия за икономическото развитие на Хърватска. Освен това, хърватската католическа епископия се отделя от унгарската. В този период град Загреб се утвърждава като хърватска столица. [редактиране] Край на абсолютизма – хърватско-унгарско споразумение от 1868 г. След поражението на Австрия в Италия през 1859 г., монархът е принуден да премахне абсолютизма, да възстанови конституционното управление, а в самата монархия все повече се дискутира върху въпросите за централизма и федерализма. През 1861 г. е свикан хърватският Сабор, който настоява за обединение на всички хърватски земи: Далмация, Хърватска и Славония, а освен това отказва да влезе във виенския Императорски съвет, като по този начин отхвърля възможността за споразумение с Австрия. Последва ново сближаване с Унгария, но този път при условие да бъде призната териториалната цялост и равноправното положение на Хърватска. Тогава за пръв път в Хърватска се появяват политически партии от съвременен тип и за пръв път се издига идеята за независима хърватска държава. След ново поражение във войната срещу Италия и Прусия през 1866, Австрия е принудена от централистична държава да се преобразува в двойна монархия: да се раздели на Австрия и Унгария, наречена официално Австро-Унгария. През 1868 г. между Унгария и Хърватска се сключва отделен договор, хърватско-унгарско споразумение, според което на хърватите се признава държавна и юридическа обособеност и автономия в управлението, правосъдието, образованието, както и църковна самостоятелност. Освен това, Хърватска има на собствен държавен символ и войска. Макар че хърватите не са доволни от това, такъв статут няма никой друг народ в рамките на Австро-Унгария (напр. чехи, поляци и др.). [редактиране] Присъединяване на пограничните военни области към Хърватска през 1881 г. Въпреки че хърватско-унгарското споразумение не е много изгодно за хърватите, особено в икономическата област и данъците, Хърватска се развива бързо, особено в периода на управление на бана реформатор Иван Мажуранич (1873–1880). През 1881 година са премахнати пограничните военни области и управлението им е върнато на Хърватия. Обаче Далмация, Бока Которска и Истрия остават под директно австрийско управление, а Риека и Меджимурие – под унгарско управление, въпреки усилията на хърватския Сабор да обедини всички хърватски земи. [редактиране] Първи политически партии в Хърватска След хърватското народно възраждане възникват и първите политически партии в Хърватска, от която най-силна е Народната партия на епископ Йосип Юрай Щросмайер, известен в България като Йосиф Щросмайер . Идеите на тази партия са за просветно и културно издигане на Хърватска и обединение на всички южни славяни (т.нар. „южнославянска идея“). От 1861 г. съществува и Партия на правото, която се обявява за независима хърватска държава и е против съглашения с Австрия, Унгария или Сърбия. В края на 19 и началото на 20 век в Хърватска се заражда движение срещу унгарското влияние, а по-късно – и срещу сръбския национализъм. През 1883 в Загреб и Централна Хърватска биват свалени всички унгарски гербове и надписи и антиунгарското движение се разраства дотолкова, че се намесва войската. През 1895 г. загребските студенти палят унгарски трибагреници, които за тях са символи на маджаризацията. През 1902 година в Загреб избухват антисръбски демонстрации, след като местните сърби публикуват във вестника си „Сърбобран“ памфлет, в който обявяват на хърватите война до изтребление. През 1903 година се надига и второ антиунгарско движение. [редактиране] Нови политически тенденции от 1903 г. Второто народно движение от 1903 г. повдига нерешения хърватски въпрос в Австро-Унгария. Към това движение се присъединяват и хърватите от Далмация и Истрия. Подкрепят го и други славянски народи от Австро-Унгария. През 1905 г. двама далматински политици. Франо Супило и Анте Трумбич поставят начало на т.нар. „политика на нов курс“, която има за цел обединяване на всички опозиционни партии на народите, населяващи Австро-Унгария. Към края на 1905 г. в Хърватска се оформя хърватско-сръбска коалиция, която печели мнозинство на изборите през 1906 г. [редактиране] Първа световна война и разпадане на Австро-Унгария След Сараевския атентат през 1914 г. започва Първата световна война. Повечето от опозиционните хърватски политици избягват от Австро-Унгария и основават т.нар. „Южнославянски комитет“ за освобождение на южните славяни в Австро-Унгария и за сътрудничество със Сърбия. Обаче Франо Супило, който е един от учредителите му, го напуска, защото другите членове не са привърженици на федерализма в една бъдеща държава на южните славяни или са колебливи в мнението си. Австро-Унгария, съставена от множество народи, се разпада след като изгубва войната през 1918 г. и на нейната бивша територия изникват нови държави. [редактиране] Хърватия след 1918 [редактиране] Вижте още [редактиране] Външни препратки - Кратка политическа и културна история на Хърватска - общи страници в историята на прабългари и прахървати - Иван Танев Иванов
1.1 2.1 2.2 2.3 3.1 3.2 3.3 3.4 3.5 3.6 4.1 5.1 6.1 6.2 7.1 7.2 7.3 7.4 8.1 9.1 10.1 10.2 10.3 10.4 10.5 11.1 11.2 12.1 12.2 12.3 13.1 13.2 14.1 15.1 15.2 16.1 16.2 16.3 17.1 17.2 17.3 17.4 18.1 18.2 18.3 19.1 20.1 20.2 20.3 20.4 20.5 21.1 21.2 21.3 22.1 22.2 22.3 22.4 23.1 23.2 24.1 25.1 26.1 26.2 26.3 27.1 28.1 29.1 29.2 35.1 41.1 43.1 44.1 44.2 44.3 44.4 44.5 44.6 44.7 45.1 46.1 47.1 48.1 49.1 50.1 51.1 52.1 53.1 54.1 55.1 55.2 55.3 55.4 55.5 55.6 56.1 56.2 56.3 57.1 58.1 59.1 60.1 61.1 62.1 63.1 64.1 65.1
Kingdom of Croatia (Habsburg) The Kingdom of Croatia (Croatian: Kraljevina Hrvatska; Latin: Regnum Croatiae German: Königreich Kroatien) was an administrative division that existed between 1527 and 1868 within the Habsburg Monarchy (also known between 1804 and 1867 as the Austrian Empire). The Kingdom was a part of the Lands of the Crown of St. Stephen, but was subject to direct Imperial Austrian rule for significant periods of time, including its final years. Its capital was Zagreb. Until the 18th century, the Habsburg Kingdom of Croatia included only a small north-western part of present-day Croatia around Zagreb, and a small strip of coastland around Rijeka that was not part of the Ottoman Empire or part of the Habsburg Military Frontier. Between 1744 and 1868 the Kingdom of Croatia included a subordinate autonomous kingdom, the Kingdom of Slavonia. The territory of the Slavonian Kingdom was recovered from the Ottoman Empire, and was subsequently part of the Habsburg Military Frontier for a period. In 1744 these territories were organized as the Kingdom of Slavonia and included within the Kingdom of Croatia as an autonomous part. In 1849, the two kingdoms were completely separated and existed as two separate administrative units. In 1868 both were merged again into the newly formed Kingdom of Croatia-Slavonia. [edit] History [edit] Habsburg rule Following the Battle of Mohács, in 1527 the Croatian and Hungarian nobles needed to decide on a new king. The bulk of the Croatian nobility convened the Croatian Parliament on Cetin and chose the suzerainty to the Austrian king Ferdinand I of Habsburg.[1][2] Some of the nobles dissented and supported János Szapolyai, but the Habsburg option prevailed by 1540, when Szapolyai died. Territory retaken from the Ottoman Empire was formed in 1745 as the Kingdom of Slavonia, subordinate to the Croatian Kingdom. In 1804 the Habsburg Monarchy became the Austrian Empire which annexed the Venetian Republic in 1814 and established the Kingdom of Dalmatia. After the Austro-Hungarian Compromise of 1867 (by which the Austrian Empire became the Austro-Hungarian Empire) and the Croatian-Hungarian Nagodba of 1868, the Kingdom of Croatia and Kingdom of Slavonia were joined into the Kingdom of Croatia-Slavonia within the Lands of the Crown of St. Stephen in the Hungarian part of the Empire, while the Kingdom of Dalmatia became a Kronland in the Austrian part of the Empire (Cisleithania). The new Kingdom claimed the Kingdom of Dalmatia, as the remaining Croatian land in the Empire, and often referred to itself as the "Triune Kingdom of Croatia, Slavonia, and Dalmatia". [edit] Ottoman incursion The change of leadership was far from a solution to the war with the Turks, in fact, the Ottoman Empire gradually expanded in the 16th century to include most of Slavonia, western Bosnia and Lika. Taking advantage of the growing conflict between Maximilian and Sigismund, Suleyman started his sixth raid of Hungary in 1565 with 150,000 troops. They successfully progressed northwards until 1566 when they took a small detour to capture the outpost of Siget (Szigetvár) which they failed to capture ten years previously. The small fort was defended by Count Nikola Šubić Zrinski and 2500 men. They were able to hold their ground for a month, and decimated the Ottoman army before being wiped out themselves. This siege, now known as the Battle of Szigetvár,[3] bought enough time to allow Austrian troops to regroup before the Turks could reach Vienna. By orders of the king in 1553 and 1578, large areas of Croatia and Slavonia adjacent to the Ottoman Empire were carved out into the Military Frontier (Vojna Krajina) and ruled directly from Vienna's military headquarters. Due to the dangerous proximity to the Ottoman armies, the area became rather deserted, so Austria encouraged the settlement of Serbs, Germans, Hungarians, Czechs, Slovaks and Rusyns/Ukrainians and other Slavs in the Military Frontier, creating an ethnic patchwork. The negative effects of feudalism escalated in 1573 when the peasants in northern Croatia and Slovenia rebelled against their feudal lords over various injustices such as unreasonable taxation or abuse of women in the Croatian and Slovenian peasant revolt. Ambroz Matija Gubec and other leaders of the mutiny raised peasants to arms in over sixty fiefs throughout the country in January 1573, but their uprising was crushed by early February. Matija Gubec and thousands of others were publicly executed shortly thereafter, in a rather brutal manner in order to set an example for others. After the Bihać fort finally fell to the army of the Bosnian vizier Hasan-pasha Predojević in 1592, only small parts of Croatia remained unconquered. The remaining 16,800 km² were referred to as the remnants of the remnants of the once great Croatian kingdom[4] [edit] 17th and 18th centuries After the Battle of Sisak in 1593, when the Ottoman army was successfully repelled for the first time on the territory of Croatia, the lost territory was mostly restored, except for large parts of today's Bosnia and Herzegovina. By the 18th century, the Ottoman Empire was driven out of Ottoman Hungary and Croatia, and Austria brought the empire under central control. The Austrian imperial army was victorious against the Turks in 1664 but Emperor Leopold failed to capitalize on the success when he signed the Peace of Vasvár in which Hungary and Croatia were prevented from regaining territory lost to the Ottoman Empire. This caused unrest among the Hungarian and Croatian nobility which plotted against the emperor, but they weren't powerful enough to actually do something about it, even though they negotiated with both the French and the Turks. Imperial spies uncovered the conspiracy and on April 30, 1671 executed four esteemed Croatian and Hungarian noblemen involved in it, Petar Zrinski, F. K. Frankopan, F. Nádasdy and E. Tatenbach, in Wiener Neustadt. Croatia was one of the crown lands that supported Emperor Charles's Pragmatic Sanction of 1713[2] and supported Empress Maria Theresia in the War of Austrian Succession of 1741-1748. Subsequently, the empress made significant contributions to Croatian matters, by making several changes in the administrative control of the Military Frontier, the feudal and tax system. She also gave the independent port of Rijeka to Croatia in 1776. However, she also ignored and eventually disbanded the Croatian Parliament and in 1779, Croatia was relegated to just one seat in the governing council of Hungary, held by the ban of Croatia. With the fall of the Venetian Republic in 1797, its possessions in eastern Adriatic mostly came under the authority of France which passed its rights to Austria the same year. Eight years later they were restored to France as the Illyrian provinces, but won back to the Austrian crown by 1815. Though now part of the same empire, Dalmatia and Istria were part of Cisleithania while Croatia and Slavonia were under Hungary. [edit] 19th century In the 19th century Croatian romantic nationalism emerged to counteract the non-violent but apparent Germanization and Magyarization. The Croatian national revival began in the 1830s with the Illyrian movement. The movement attracted a number of influential figures and produced some important advances in the Croatian language and culture. The champion of the Illyrian movement was Ljudevit Gaj who also reformed and standardized the Croatian literary language. Official language in Croatia has been Latin until 1847 when it has become Croatian.[2] By the 1840s, the movement had moved from cultural goals to resisting Hungarian political demands. By the royal order of January 11, 1843, originating from the chancellor Metternich, the use of the Illyrian name and insignia in public was forbidden. This deterred the movement's progress but it couldn't stop the changes in the society that had already started. In the Revolutions of 1848 in Habsburg areas, the Croatian Ban Jelačić cooperated with the Austrians in quenching the Hungarian Revolution of 1848 by leading a military campaign into Hungary, successful until the Battle of Pakozd. Despite this contribution, Croatia was later subject to Baron Alexander von Bach's absolutism as well as the Hungarian hegemony under ban Levin Rauch when the Empire was transformed into a dual monarchy of Austria-Hungary in 1867. Nevertheless, Ban Jelačić had succeeded in the abolition of serfdom in Croatia, which eventually brought about massive changes in society: the power of the major landowners was reduced and arable land became increasingly subdivided, to the extent of risking famine. Many Croatians started emigrating to the New World countries in this period, a trend that would continue throughout the next hundred years and create a large Croatian diaspora. The Illyrian movement was rather broad in scope, both nationalist and pan-Slavist. It would eventually develop into two major causes: - a Croatian national cause aimed primarily at the unification and independence of the people of Croatia, headed by people like the parliamentarian Ante Starčević, who formed the Party of Rights in 1861 - a pan-South-Slavic, Yugoslav cause also oriented towards the integration of the neighboring South Slavic nations, organized through the People's Party, and headed by people like bishop Josip Juraj Strossmayer, who founded the Yugoslav Academy of Sciences and Arts in 1867 and re-founded the University of Zagreb in 1874 The loss of Croatian domestic autonomy was rectified a year after the Austro-Hungarian Compromise of 1867, when in 1868 the Hungarian-Croatian Settlement was negotiated. However, the governor (ban) was appointed by Hungary, 55% percent of all tax money went to Budapest, and Hungary had authority over the biggest sea port of Rijeka (something that was reportedly not part of the Settlement actually agreed upon). With this agreement, the Kingdom of Croatia received autonomy in administrative, educational, and judicial affairs.[4] [edit] Demographics According to the 1802 data, the population of the Kingdom of Croatia included 98.8% Catholics and 1.2% Orthodox Christians. In 1840, a Hungarian statistician Fenyes Elek analyzed the ethnicity in the countries belonging to the Hungarian Crown. According to the data he collected and processed, there were 1,605,810 people in the crownland of Croatia (which included Kingdom of Croatia, Kingdom of Slavonia, Croatian Military Frontier and Slavonian Military Frontier), of which:[5] Nationality was included for the first time in the questionnaires of the official Austrian census of 1851, which recorded 868,456 people in both Kingdom of Croatia and Kingdom of Slavonia. - 1,130 Slovaks and Czechs (0.1%) [edit] Insignia In 1848 the Kingdom of Croatia adopted a new official flag and coat of arms. The new flag was the Croatian tricolor of red, white, and blue, and it was to remain the symbol of Croatia up to the present day. The coat of arms adopted in 1848 was an amalgam of three coats of arms, one for Croatia, another for the Kingdom of Dalmatia, and another for the Kingdom of Slavonia. The Kingdom also used the name "Triune Kingdom of Croatia, Slavonia, and Dalmatia" during certain periods (though this was not recognized by the Empire). The Kingdom still controlled the Kingdom of Slavonia, but did not control the Kingdom of Dalmatia. In 1849 the Kingdom of Slavonia was made independent of the Kingdom of Croatia, and in 1852 the imperial Austrian government, which never recognized the tricolor as official, banned its use, along with the coat of arms. Between 1852 and 1868 the Kingdom of Croatia used the red and white flag, and its old chequy coat of arms. [edit] See also - Kingdom of Croatia-Slavonia - Kingdom of Croatia (Medieval) - Kingdom of Slavonia - Kingdom of Dalmatia - History of Croatia - Bans of Croatia - Kings of Croatia [edit] References - ^ Milan Kruhek: Cetin, grad izbornog sabora Kraljevine Hrvatske 1527, Karlovačka Županija, 1997, Karlovac - ^ a b c "Povijest saborovanja [History of parliamentarism]" (in Croatian). Sabor. Archived from the original on 26 July 2012. http://www.sabor.hr/Default.aspx?sec=404. Retrieved 18 October 2010. (Croatian) - ^ Dupuy, R. Ernest and Dupuy, Trevor. The Encyclopedia of Military History. New York: Harper & Row, 1970. - ^ a b Catholic Encyclopedia - ^ Dr Tomislav Bogavac, Nestajanje Srba, Niš, 1994, page 198. - ^ Ethnical map of Habsburg Empire (Czoernig 1855) - ^ Official Austrian census of 1851 [edit] External links - Austrian Empire (grey) - Map of military districts in the Austrian Empire - The Habsburgs began to regain Croatian crown lands from the end of the 17th century (Britannica website) - Croatian-Hungarian Compromise of 1868 (Britannica website)