https___en.wikipedia.org_wiki_Nikephoros_I_Komnenos_Doukas.xml
1.1 2.1 3.1 3.2 3.3 4.1 4.2 4.3 5.1 5.2 5.3 5.4 5.5 6.1 6.2 6.3 6.4 6.5 6.6 6.7 6.8 6.9 7.1 8.1 9.1 10.1 11.1 12.1 13.1 14.1 15.1 16.1 16.2 17.1 18.1
Йоан I Дука Йоан I Ангел Дука или Дукас (на гръцки: Iwάvvnς A 'Aoύkaς) (ок. 1240 - 1289) е владетел на Тесалия от 1268 г. до смъртта му през 1289 г. Йоан Дука е незаконен (извънбрачен) син на Михаил II Комнин, владетел на Епирското деспотство от наложницата му Гангрена или Гангрени. Йоан по всяка вероятност е най-голям сред братята и сестрите си. Участва в Пелагонийската битка. Женейки се за дъщерята на тесалийския влах Таронас, Йоан разчита на влашкия контигент за да се укрепи на власт. Йоан дизертира в пелагонийската битка от коалицията съставена измежду баща му, Вилхелм II Вилардуен от Ахея и кралят на Сицилия Манфред Сицилиански, допринасяйки по този начин за поражението на съюзниците от Йоан Палеолог, брат на император Михаил VIII Палеолог. Скоро след битката обаче, Йоан Дука се разкайва за малодушието си и се завръща при баща му. След смъртта на баща му през 1268 г., Йоан наследява владението на Тесалия и днешна Централна Гърция, резидирайки в Неопатрас. След възстановяването на Византийската империя, Йоан получава титлата севастократор от Михаил VIII Палеолог, за което е сключен династичен брак между племеника му и дъщерята на Йоан Палеолог през 1272 г. по време на Лионската уния. Въпреки това, Йоан остава настроен антивизантийски и е победен от съюзническата армия изпратена да го подчини на Константинопол през 1275 г, в която участва със свой контингент херцога на Атина. По това време той се присъединява към Втората анжуйска коалиция, съставена измежду владетелите на Епир, Рашка, Загора (Търново), в подкрепа на плановете на Карл I Анжуйски, крал на Неапол и Сицилия, за възстановяването на Латинската империя. Михаил VIII Палеолог още преди Сицилианската вечерня се опитва да се противопостави на този антивизантийски алианс, организирайки антиуниатски ортодоксален църковен събор в Тесалия на който присъстват изгонените предходно свещеници от Византия, и на който събор е отлъчен от църквата от византийския император патриарх Йоан XI Век през 1277 г. Византийското настъпление къмто Тесалия през 1277 г. е отблъснато при Фарсала от Йоан. Съюзници на византийците са татарите от ордата на хан Ногай, които подлагат Тесалия на грабеж. Михаил VIII Палеолог умира през 1282 г. готвейки ново нахлуване в Тесалия. По времето на новия император Андроник II Палеолог отношенията между централната власт в Константинопол и Йоан се подобряват, но конфликтът на константинополското правителство с еднокръвния брат на Йоан - Никифор I Комнин Дука, владетел на Епир, отново изостря отношенията. През 1283 или 1284 г. Никифор и съпругата му Анна Кантакузина (племенница на Михаил VIII Палеолог) канят Йоановия син Михаил да сключи династичен брак с дъщеря им с цел Епир и Тесалия да се обединят в едно владение. Йоан се хваща на уловката им и синът му е арестуван и изпратен в Константинопол, където умира в затвора през 1307 г. Мъстейки за това коварство, Йоан се реваншира нахлувайки в Епир, превземайки и присъединявайки към владението си няколко крайбрежни крепости. Йоан умира през, или малко преди, 1289 г. Наследници[редактиране | редактиране на кода] - Михаил Комнин, който умира като пленник в Константинопол през 1307 г. - Константин I Дука, който наследява бащиното си владение на Тесалия. - Теодор Ангел, който подпомага Константин в управлението на Тесалия. - Елена Комнина, която е омъжена изпърво за Уилям I де ла Рош, херцог на Атина, а сетне за Хуго дьо Бриен, граф на Лече. - неизвестна по име дъщеря, омъжена за Андроник Тарханеиот, племенник на император Михаил VIII Палеолог. - Елена Йоанна Дукина, съпруга на крал Стефан Милутин. - неизвестна по име дъщеря, сгодена за бъдещия цар Теодор Светослав. Източници[редактиране | редактиране на кода] - John V.A. Fine Jr., The Late Medieval Balkans, Ann Arbor, 1987. - Nicholas Cheetham, Mediaeval Greece, Yale University Press, 1981. Polemis, The Doukai, London, 1968.
1.1 2.1 3.1 4.1 4.2 4.3 5.1 5.2 5.3 5.4 6.1 6.2 6.3 6.4 6.5 6.6 6.7 7.1 7.2 7.3 7.4 7.5 7.6 8.1 8.2 8.3 8.4 8.5 8.6 9.1 9.2 9.3 9.4 10.1 11.1 12.1 13.1 14.1 15.1 15.2 16.1 17.1 18.1 19.1 20.1 21.1 22.1 22.2
Nikephoros I Komnenos Doukas Nikephoros I Komnenos Doukas, Latinized as Nicephorus I Comnenus Ducas (Greek: Nιknφόpoς A΄ Kouvnvός Aoύkaς, Nikēphoros I Komnēnos Doukas), (c. 1240 – c. 1297) was ruler of Epirus from 1267/8 to c. 1297. Life[edit] Nikephoros was the eldest son of Michael II Komnenos Doukas and Theodora Petraliphaina. In 1249 Nikephoros was betrothed to Maria, the granddaughter of Emperor John III Doukas Vatatzes of Nicaea, who conferred on him the dignity of despotes. The marriage took place in Thessalonica in 1256, but Maria died in 1258. In the following years Nikephoros was engaged in his father's struggle against Emperor Michael VIII Palaiologos and together with his father retreated before the Battle of Pelagonia. After the Nicaeans overran most of Epirus in 1259, Nikephoros left for the Italian Peninsula, where he received reinforcements from his brother-in-law King Manfred of Sicily. With this support Nikephoros helped his father reconquer Epirus, but in 1264 they suffered another defeat, and were forced to come to terms with Michael VIII. As part of the peace agreement, Nikephoros was married to Anna Kantakouzene, a niece of Michael VIII. In 1267/8 Nikephoros I succeeded his father as ruler of Epirus and had to deal with Charles I of Sicily, who had eliminated Manfred and followed in his footsteps by capturing Dyrrhachium in 1272. When the Byzantines infringed on Nikephoros' interests in their retaliatory campaign against Charles in 1274, Nikephoros opened negotiations with Charles and concluded an alliance with him in 1276. The coalition of Charles of Anjou, Nikephoros, and the latter's half-brother John I Doukas of Thessaly gained several cities, including Butrinto in 1278. Ironically, while being allied with a Catholic monarch, Nikephoros and John acted as supporters of the anti-Unionist faction in Byzantium, whom they sheltered from Michael VIII's persecutions. In 1279 Nikephoros acknowledged himself Charles' vassal and surrendered Butrinto to his overlord. With Charles' defeat soon after, Nikephoros lost his holdings in Albania to the Byzantines. The coalition received a major blow with outbreak of the Sicilian Vespers in 1282, which were partly fomented by Michael VIII's diplomacy and distracted Charles I in the West, where he lost Sicily and retained only the Kingdom of Naples. After the restoration of Orthodoxy under Andronikos II Palaiologos in 1282, Nikephoros renewed the alliance with the Byzantine Empire through his wife Anna, who traveled to Constantinople to arrange the treaty. In fact Nikephoros became a willing tool in the hands of his wife Anna, who served the interests of the Byzantine court. In 1284 they lured Michael, the son of John Doukas of Thessaly, to Epirus with the promise of a dynastic alliance, and had him arrested and sent off to Constantinople. This drew Nikephoros into a war against his half-brother, who ravaged the environs of Arta in retaliation in 1285. Anna embarked on an ambitious project of uniting the houses of Epirus and Constantinople by marrying her daughter Thamar to Michael IX Palaiologos, Andronikos II's son and co-emperor. Although this project failed, in 1290 her young son Thomas was conferred the dignity of despotes by the emperor. The anti-Byzantine aristocracy now persuaded Nikephoros to open negotiations with King Charles II of Naples in 1291, which provoked a Byzantine invasion. This sealed the alliance with Naples, and Charles II's intervention through his vassals Count Riccardo Orsini of Cephalonia and Prince Florent of Achaea helped contain the Byzantine advance. Nikephoros now married his daughter Maria to the heir to Cephalonia and his other daughter Thamar to Charles II's son Philip I of Taranto. Thamar was given the right to inherit Epirus instead of her brother, and Charles II promised that she would be allowed to remain in the Orthodox faith. The wedding took place in 1294 and involved the transfer of several coastal fortresses to Philip as Thamar's dowry. Philip simultaneously received his father's rights and claims in Greece. The inevitable tension between local Greek landlords and their Angevin overlord created an opportunity for the Nikephoros' nephew, the ruler of Thessaly, to intervene and to seize mostly the fortresses that had been turned over to Philip. Eventually most of these were recovered by the Angevins and peace was restored in 1296. Nikephoros died shortly after the conclusion of the peace, between September 1296 and July 1298. His widow Anna ensured the succession of their underage son Thomas. Family[edit] By his first wife Maria, the daughter of Emperor Theodore II Doukas Laskaris, Nikephoros I had one daughter: - Catherine, who married Infante Frederick of Castile [1] By his second wife Anna, the niece of Emperor Michael VIII Palaiologos, Nikephoros I had four children: - Thamar, who married Philip I of Taranto, a son of King Charles II of Naples. - Michael, [2] he was a hostage at Naples in 1291. He presumably died before his father. - Thomas, who succeeded as ruler of Epirus. - Maria, who married Count John I Orsini of Cephalonia (1304–1317); their sons Nicholas Orsini and John II Orsini became despots in Epirus. References[edit] - The Oxford Dictionary of Byzantium, Oxford University Press, 1991. - John V.A. Fine Jr., The Late Medieval Balkans, Ann Arbor, 1987. - ^ ALBANIA, Medieval Lands - ^ Pachymeres Vol. II, Andronicus Palæologus, Liber I, 26, p. 71.