http___en.wikipedia.org_wiki_Political_philosophy_of_Immanuel_Kant_1.xml
1.1 2.1 2.2 3.1 4.1 5.1 5.2 5.3 6.1 6.2 6.3 7.1 7.2 7.3 8.1 9.1 10.1 11.1 12.1 12.2 12.3 12.4 12.5 12.6 13.1 14.1 15.1 16.1 16.2 16.3 16.4 16.5 16.6 16.7 16.8 16.9 16.10 16.11 16.12 17.1 18.1 19.1 20.1 21.1 22.1 23.1 24.1 25.1 26.1 26.2 27.1 28.1 28.2 29.1 30.1 31.1 32.1 33.1 34.1 35.1 35.2 36.1 37.1 37.2 37.3 37.4 38.1 38.2 38.3 38.4 39.1 39.2 39.3 40.1 40.2 40.3 41.1 41.2 41.3 42.1 43.1 44.1 45.1 45.2 45.3 46.1
Имануел Кант Имануел Кант (на немски: Immanuel Kant; 22 април 1724 – 12 февруари 1804) е немски философ от 18 век от пруския град Кьонигсберг. Кант е последният влиятелен философ на модерна Европа от класическата редица в теория на знанието по време на Просвещението, която започва с Джон Лок, Джордж Бъркли и Дейвид Хюм.[1] Той е един от най-влиятелните мислители в Историята на западната философия. [редактиране] Биография [редактиране] Ранни години Имануел Кант е роден през 1724 година в Кьонигсберг (днес Калининград), столицата на Прусия. Той е четвъртото от единадесет деца на семейството, от които само четири достигат до зряла възраст. Баща му, Йохан Георг Кант (1682-1746) е самарджия, родом от Мемел (днес Клайпеда) и син на преселник от Шотландия.[2] Майка му, Регина Доротея Ройтер (1697-1737), е родена в Нюрнберг.[2] Кръстен при раждането си Емануел, той променя името си на Имануел,[3] след като научава староеврейски. Кант израства в скромна и особено набожна среда, свързана с пиетисткото направление на лутеранството, което се застъпва за силна религиозна отдаденост, лично смирение и буквално разбиране на текстовете на Библията. Училището, което посещава, също държи на строгата дисциплина, като обучението набляга на латинския и религиозното възпитание за сметка на математиката и природните науки.[4] През този период той се проявява като солиден, макар и не блестящ, ученик. Смята се, че през целия си живот Кант не се отдалечава на повече от сто мили от родния Кьонигсберг.[5] През 1740 година, шестнадесетгодишен, Имануел Кант постъпва в Кьонигсбергския университет, където ще премине и цялата му академична кариера.[6] Там изучава философията на Готфрид Лайбниц и Кристиан Волф под ръководството на Мартин Кнутцен, рационалист, който следи развитието на британската философия и наука и запознава Кант с новата математическа физика на Исак Нютон. Кнутцен успява да отклони Кант от теорията на Лайбниц за предварително установената хармония, която нарича „възглавница за мързеливия ум“, както и от идеализма, отхвърлян от повечето философи на 18 век. В по-късните си работи Кант критикува традиционния идеализъм, според който реалността е изцяло въобразена, и създава своя собствена теория, наричана трансцендентален идеализъм. [редактиране] Начало на академична кариера През 1746 година Йохан Георг Кант получава удар и малко по-късно умира, което го принуждава младия Имануел Кант да прекъсне обучението си в университета и да започне работа като учител. От 1755 година редовно посещава университета в Кьонигсберг (днес - Калининград). [редактиране] „Критика на чистия разум“ От 1770 година е вече щатен професор. Кант е първият голям философ, който получава университетско образование. Неговите лекции, както и публикациите му през този период са много разнообразни: математика, логика, география, теология, педагогика, право, антропология, метафизика. През 1781 година се появява първото издание на "Критика на чистия разум". Това произведение, плод на единадесетгодишен труд, не среща очаквания успех от своя автор. Едно друго издание ще види бял свят през 1787 година. [редактиране] Международна известност [редактиране] Последни години [редактиране] Философия Основната философска доктрина на Кант е трансценденталния идеализъм. Неговите най-известни съчинения са „Критика на чистия разум“ и „Критика на способността за съждение“. Една от централните теми в работите на Кант е темата за човешката свобода — свободата да мислиш свободно, в синхрон със себе си, и свободата на изразяване на мисълта, свободата на човека от готовите предписания. Той оказва голямо влияние върху философията на романтизма и на идеализма през 19 век и работите му са отправна точка за Хегел. Кант се приема за родоначалник на немската класическа философия. Във „Всеобща естествена история и теория на небето“ той излага хипотеза за произхода на Слънчевата система, с която нанася удар на метафизичния възглед за света. От 1770 г. с т. нар. философия на критиката Кант се обявява срещу догматизма на умозрителната метафизика. Според него обективно съществуват „неща в себе си“, които действат върху сетивата и пораждат хаос на усещанията, поставяни в ред от априорни форми на сетивността (пространството и времето) и от 12 категории на разсъдъка. Поставя началото на диалектическия метод, доразвит от Фихте, Шелинг и Хегел. В няколко труда и съчинения с център „Критика на чистия разум“ Кант развива и учението логика, като разграничава обикновена или обща (формална) и трансцендентална логика. Етическата система на Кант в труда му „Критика на практическия разум“ е основана върху понятието дълг. Теориите на Кант довеждат до възникването на две основни школи (течения) във философията — кантианство и неокантианство. [редактиране] Библиография - (1781) Кант, И., Критика на чистия разум, С, 1967 - (1783) Кант, И., Пролегомени... - (1785) Кант, И., Основи на метафизиката на нравите, С, 1974 - (1788) Кант, И., Критика на практическия разум, 1974 - (1790) Кант, И., Критика на способността за съждение, С, 1980 - (1795) Кант, И., Към вечния мир, С, 1993 - (1798) Кант, И., Антропология от прагматично гледище. - (1800) Кант, И., Логика. - (1799/1803) Кант, И., Педагогика и Спорът на факултетите. С., изд. - Кант, И., Избрани произведения 1755-1770, С., изд. - Кант, И., Кратки метафизически съчинения, С., изд. Агроформ, 2000 [редактиране] Бележки - ↑ Brinton 1967, с. 519. - ↑ а б Behrent 2002. - ↑ Kuehn 2001, с. 26. - ↑ Kuehn 2001. - ↑ Lewis 2007. - ↑ J.J. Little & Ives 1954. [редактиране] Източници - Behrent, Michael. Cosmopolis. // Koenigsberg-is-dead.de, 2002. Посетен на 24 юли 2009. - Brinton, Crane. Enlightenment. // Encyclopedia of Philosophy, Volume 2. Macmillan, 1967. - Kuehn, Manfred. Kant: A Biography. Cambridge University Press, 2001. - Lewis, Rick. Kant 200 Years On. // Philosophy Now 62. 2007. - The American International Encyclopedia, Volume IX. New York, J.J. Little & Ives, 1954. [редактиране] Външни препратки - И.Кант, Отговор на въпроса „Що е Просвещение?“ - Философията на Кант - Проблемът за активността на субекта. Философията на Кант. (лекции по философия) - Херфрид Мюнклер, Към вечния мир
1.1 2.1 2.2 3.1 3.2 3.3 3.4 3.5 4.1 4.2 4.3 4.4 4.5 4.6 4.7 5.1 5.2 5.3 6.1 7.1 7.2 8.1 9.1 10.1 11.1 11.2 12.1 12.2 12.3 12.4 12.5 13.1 14.1 14.2 15.1 16.1 17.1 17.2 18.1 19.1 20.1 20.2 20.3 20.4 21.1 21.2
Political philosophy of Immanuel Kant The political philosophy of Immanuel Kant (1724–1804) favoured a classical republican approach.[1] In Perpetual Peace: A Philosophical Sketch (1795), Kant listed several conditions that he thought necessary for ending wars and creating a lasting peace. They included a world of constitutional republics by establishment of political community.[2] His classical republican theory was extended in Doctrine of Right (1797), the first part of Metaphysics of Morals.[3] At the end of the 20th century Kant's political philosophy had been enjoying a remarkable renaissance in English-speaking countries with more major studies in a few years than had appeared in the preceding many decades.[4] Kant's most significant contribution to political philosophy and the philosophy of law is the doctrine of Rechtsstaat. According to this doctrine, the power of the state is limited in order to protect citizens from the arbitrary exercise of authority. The Rechtsstaat (German: Rechtsstaat) is a concept in continental European legal thinking, originally borrowed from German jurisprudence, which can be translated as "the Legal state" or "state of rights". It is a "constitutional state" in which the exercise of governmental power is constrained by the law,[5] and is often tied to the Anglo-American concept of the rule of law. Kant's political philosophy has been described as liberal for its presumption of limits on the state based on the social contract as a regulative matter.[6] In a Rechtsstaat, the citizens share legally based civil liberties and they can use the courts. A country cannot be a liberal democracy without first being a Rechtsstaat. German writers usually place Immanuel Kant's theories at the beginning of their accounts of the movement toward the Rechtsstaat.[7] The Rechtsstaat in the meaning of "constitutional state" was introduced in the latest works of Immanuel Kant after US and French constitutions were adopted in the late 18th century. Kant’s approach is based on the supremacy of a country’s written constitution. This supremacy must create guarantees for implementation of his central idea: a permanent peaceful life as a basic condition for the happiness of its people and their prosperity. Kant was basing his doctrine on none other but constitutionalism and constitutional government. Kant had thus formulated the main problem of constitutionalism, “The constitution of a state is eventually based on the morals of its citizens, which, in its turns, is based on the goodness of this constitution.”[citation needed] Kant’s idea is the foundation for the constitutional theory of the twenty-first century. The Rechtsstaat concept is based on the ideas, discovered by Immanuel Kant, for example, in his Groundwork of the Metaphysic of Morals: “The task of establishing a universal and permanent peaceful life is not only a part of the theory of law within the framework of pure reason, but per se an absolute and ultimate goal. To achieve this goal, a state must become the community of a large number of people, living provided with legislative guarantees of their property rights secured by a common constitution. The supremacy of this constitution… must be derived a priori from the considerations for achievement of the absolute ideal in the most just and fair organization of people’s life under the aegis of public law.”.[8] The concept of the Rechtsstaat appeared in the German context in Robert von Mohl's book Die deutsche Polizeiwissenschaft nach den Grundsätzen des Rechtsstaates ("German police science according to the principles of the constitutional state", 1832–1834), and was contrasted with the aristocratic police state. Critics of the European Union assert that the Union's relative inability to establish itself as an influential external policy entity in the international level stems from the fact that the EU's institutions function on Kantian premises and are therefore ill-equipped to face the more primitive non-Kantian world outside.[citation needed] Kant opposed "democracy" – which, in that era, meant direct democracy – believing that majority rule posed a threat to individual liberty. He stated, "…democracy is, properly speaking, necessarily a despotism, because it establishes an executive power in which "all" decide for or even against one who does not agree; that is, "all", who are not quite all, decide, and this is a contradiction of the general will with itself and with freedom."[9] As most writers at the time he distinguished three forms of government: democracy, aristocracy, and monarchy with mixed government as the most ideal form of government. A distinctive feature of Kant's political philosophy is his conviction that the university should be a model of creative conflict: the philosopher's role within the university should be to "police" the higher faculties (which in his day were theology, law and medicine), making sure their teaching conforms to the principles of reason; likewise, the goal of perpetual peace in society can be achieved only when the rulers consult with philosophers on a regular basis.[10] See also[edit] References[edit] - ^ Kant’s Principles of Politics, including his essay on Perpetual Peace. A Contribution to Political Science, translation by W. Hastie, Edinburgh: Clark, 1891. - ^ Kant, Immanuel. Perpetual Peace. Trans. Lewis White Beck (377). For a summary and - ^ Manfred Riedel Between Tradition and Revolution: The Hegelian Transformation of Political Philosophy, Cambridge 1984 - ^ A. Anthony Smith: Kant’s Political Philosophy: Rechtsstaat or Council Democracy? University of Notre Dame du Lac - 1985 - ^ Carl Schmitt, The Concept of the Political, ch. 7; Crisis of Parliamentary Democracy - ^ • Gerald Gaus and Shane D. Courtland, 2011, "Liberalism", 1.1, The Stanford Encyclopedia of Philosophy. • Immanuel Kant, ([1797]). The Metaphysics of Morals, Part 1), Bobbs-Merrill. - ^ Friedrich Hayek, The Constitution of Liberty. - ^ ‘’Immanuel Kant, in History of Political Philosophy’’, edited by Leo Strauss and Joseph Cropsey, University of Chicago Press, Chicago and London, 1987 - ^ Kant, Immanuel. Perpetual Peace. Trans. Lewis White Beck (352). - ^ For an explanation and defense of these two aspects of Kant's political theory, see Stephen Palmquist's essays: "Kant's Ideal of the University as a Model for World Peace", in Papers of International Conference on Two Hundred Years after Kant (Tehran, Iran: Allame Tabataba'i University Press, 2005), pp.207-222; and "The Philosopher as a 'Secret Agent' for Peace: Taking Seriously Kant's Revival of the 'Old Question'", in Valerio Rohden, Ricardo R. Terra and Guido A. de Almeida (eds.), Recht und Frieden in der Philosophie Kants, vol. 4 of Akten des X. Internationalen Kant-Kongresses (Berlin: Walter de Gruyter, 2008), pp.601-612.