http___en.wikipedia.org_wiki_Anthony_de_la_Roch_C3_A9_2.xml
1.1 2.1 2.2 2.3 2.4 3.1 4.1 4.2 4.3 4.4 4.5 4.6 4.7 5.1 5.2 5.3 5.4 6.1 6.2 6.3 6.4 6.5 6.6 6.7 7.1 8.1 8.2 9.1 9.2 9.3 9.4 10.1 10.2 10.3 10.4 11.1 11.2 12.1 12.2 12.3 13.1 13.2 13.3 13.4 14.1 14.2 14.3 14.4 14.5 15.1 16.1 16.2 16.3 16.4 17.1 18.1 19.1 20.1 21.1 22.1 23.1 24.1 25.1 26.1 27.1 28.1 28.2 28.3 29.1 29.2 30.1 31.1 31.2 31.3 31.4 32.1 32.2 33.1 33.2 34.1 35.1 35.2 36.1 37.1 38.1 38.2 38.3 38.4
История на Южна Джорджия и Южните Сандвичеви острови Британската задморска територия Южна Джорджия и Южни Сандвичеви острови e основана през 1985 г. Дотогава съставните британски острови Южна Джорджия, Южни Сандвичеви острови, скалите Шаг и скалите Кларк са зависима територия на Фолкландските острови. През 1993 г. юрисдикцията на задморската територия е разширена с обявяването на 200-милна (370 км) изключителна икономическа зона. Понастоящем Великобритания подготвя внасянето в ООН на подробно геоложко проучване, въз основа на което външната граница на континенталния шелф на Южна Джорджия и Южни Сандвичеви острови да бъде увеличена до 350 мили (650 км) в съгласие с Конвенцията на ООН по морско право от 1982 г.; в присъединената зона правителството на задморската територия ще има изключителни права върху експлоатацията на полезни изкопаеми от морското дъно, включително нефт и природен газ. [редактиране] XVII–XIX век Южноатлантическият остров Южна Джорджия е прочут със своята сурова красота и богато историческо наследство. Сравняван с Хималаи в Южния океан, островът е разположен южно от Антарктическата конвергенция и е първата земя в Антарктика, открита от човека. На път от Чили за Бразилия, през април 1675 г. корабът на лондонския търговец Антъни де ла Рошé е отнесен от бурята далече на изток и за две седмици намира убежище в един от заливите на острова. На картите се появява Остров Рошé, наречен в чест на откривателя. За втори път островът е видян през 1756, когато от минаващия испански кораб Леон му дават името Сан Педро. Тези ранни посещения не пораждат териториални претенции. В частност, Испания никога не е претендирала за Южна Джорджия, която впрочем се пада в „португалската“ половина на света според договора от Тордесиляс от 1494 г. между Испания и Португалия. Великият английски мореплавател Джеймс Кук с корабите Резолюшън и Адвенчър първи стъпва на брега, проучва и картографира Южна Джорджия. Той преименува острова на Остров Джорджия в чест на крал Джордж III, и взема територията в британско владение съгласно инструкциите на Адмиралтейството. Капитан Кук отплава на югоизток и открива скалите Кларк и Южните Сандвичеви острови. Част от последните острови (както и остров Аненков край Южна Джорджия) са открити от руската имперска експедиция на Белингсхаузен и Лазарев с корабите Восток и Мирни през 1819 г., а скалите Шаг са открити от испанския кораб Аврора през 1762 г. През последните десетилетия на XVIII век и целия XIX век Южна Джорджия е обитавана от английски и американски ловци на тюлени, които са живели продължително на острова и понякога са презимували. Ефективното, непрекъснато и неоспорвано британско владение и управление на Южна Джорджия се осъществява чрез британското Патентно писмо от 1843, впоследствие актуализирано през 1876, 1892 и 1908. Ловът на тюлени и тяхното опазване се регулират със специални наредби от 1881 и 1899. От 1887 островът се вписва в Годишника на Министерство на колониите. Южна Джорджия е управлявана като зависима територия на Фолкландските острови, като отделна единица администрирана чрез Фолкландските острови без обаче да е част от тях в политическо или финансово отношение. Британия анексира Южните Сандвичеви острови чрез Патентното писмо от 1908 г. Тази конституционна уредба е в сила до 1985, когато Южна Джорджия и Южните Сандвичеви острови са обособени в отделна задморска територия на Обединеното Кралство. [редактиране] XX век През XX век Южна Джорджия става най-големият китоловен център в света, с брегови бази в Грютвикен (действаща 1904 - 64), Лийт Харбър (1909 - 65), Оушън Харбър (1909 - 20), Хусвик (1910 - 60), Стромнес (1912 - 61) и Принс Олав Харбър (1917 - 34). Китоловните станции на всички компании (норвежки, британски, аржентинска, южноафриканска, японски) работят с китоловни лицензи дадени от Губернатора на Фолкландските острови и Зависимите територии. Карл Антон Ларсен, основателят на Грютвикен, е натурализиран британец роден в Норвегия. Молбата му за британско поданство е подадена при британския Магистрат на Южна Джорджия и удовлетворена през 1910. Като мениджър на Аржентинската рибна компания, Ларсен ръководи изграждането на Грютвикен ― забележително начинание осъществено от екип от 60 норвежци между тяхното пристигане на 16 ноември и пускането в действие на завода за китова мас на 24 декември 1904. Ларсен избира мястото за китоловна база при посещението си през 1902, когато Шведската Антарктическа експедиция на Ото Норденшолд проучва част от острова и дава на неголям вътрешен залив името Грютвикен („Залив на Котлите“, на норвежки „Грютвика“) поради намерените там предмети на ловците на тюлени, между които голяма лодка и английски котли ползвани за топене на тюленова мас. Мнозинството от китоловците са норвежци, с нарастващ дял британци. През епохата на китолова, продължила до 1965, населението варира от над 1000 през лятото (над 2000 през някои години) до към 200 през зимата. Първото преброяване е направено на 31 декември 1909 от британския магистрат Джеймс Уилсън и регистрира население от 720 души, включващо 3 жени и 1 дете. По националност те са 579 норвежци, 58 шведи, 32 британци, 16 датчани, 15 финландци, 9 немци, 7 руснаци, 2 холандци, 1 французин и 1 австриец. Мениджъри и други старши служители на китоловните бази често живеят заедно със семействата си. Един от тях е Фритьоф Якобсен и съпругата му Клара Олете Якобсен, чиято дъщеря Солвейг Гунбьорг Якобсен е първият човек роден в Антарктика, на 8 октомври 1913. На острова има над 200 гроба датиращи от 1820 до днес. През 1922 в Грютвикен е погребан прочутият антарктически изследовател сър Ърнест Шекълтън, който през 1916 прекосява Море Скоша със седемметровата лодка Джеймс Кеърд и петчленен екипаж, в едно от най-забележителните пътешествия с малък плавателен съд в морската история. Шекълтън достига фиорда Кинг Хокон на западния бряг на Южна Джорджия, заедно с двама другари прекосява трудния планински и ледников терен до китоловната база Хусвик на североизточния бряг, и организира успешното спасяване на членовете на експедицията си, блокирани на Южните Шетлъндски острови. От ноември 1909 местната британска администрация на Южна Джорджия се ръководи от магистрат. Британското Патентно писмо от 1908 г., което учредява неговата длъжност, е връчено на аржентинското Министерство на външните работи и формално прието на 18 март 1909 без протест. Първото официално обявяване на аржентинска претенция към суверенитета на Южна Джорджия датира едва от 1927 г., а за Южните Сандвичеви острови — от 1938. Оттогава Аржентина поддържа претенции към островите, но неколкократно (през 1947, 1951, 1953, 1954 и 1955 г.) отказва да предостави решаването на претенциите си на Международния съд или на независим арбитражен трибунал. Аржентинската военноморска станция Корбета Уругвай е тайно изградена на остров Туле от Южните Сандвичеви острови на 7 ноември 1976 г. Британия протестира през януари 1977 и впоследствие отстранява аржентинския персонал през юни 1982. По време на Фолкландската война, аржентинските сили окупират Грютвикен и Лийт Харбър на 3 април 1982 г. след двучасово сражение, при което е сериозно повредена аржентинската корвета Герико и един аржентински хеликоптер е свален. След понесените загуби аржентинците не успяват да превземат целия остров, и британската база Бърд Айлънд и полевите лагери в залива Шлипър, ледник Лайъл и залива Сейнт Ендрюз остават извън техен контрол. На 25 април 1982 Кралският флот поврежда и пленява аржентинската подводница Санта Фе край Южна Джорджия и аржентинският гарнизон се предава без съпротива. След Фолкландската война Британия поддържа малък военен гарнизон от сапьори на Южна Джорджия до март 2001 г., когато островът отново се връща към цивилно управление. Поради своята отдалеченост в океана и суров климат, Южна Джорджия не е имала коренно население, и досега семейства не са се установявали за повече от едно поколение. Днес селищата на острова включват Грютвикен, Кинг Едуард Пойнт (често разглеждан като част от близкия Грютвикен; входно пристанище на острова, седалище на британския магистрат и пристанищните, митнически, имиграционни, риболовни и пощенски власти), Бърд Айлънд и Хусвик. За улеснение на научните изследвания Правителството на стровите поддържа хижи в долината Сьорлинг, при нос Дартмът, заливите Майвикен, Сейнт Ендрюз, Коръл, Карлита, Джейсън Харбър, Оушън Харбър, и Харпън. От 1995 Южноафриканското метеорологично бюро с британско позволение поддържа автоматични метеорологични станции на островите Заводовски и Туле от необитаемия и вулканично активен Южносандвичев архипелаг. [редактиране] Виж също [редактиране] Исторически карти Карти на които е изобразен остров Рошé: - Карта на де Лил, Ковен и Мортие от 1700/20 - Карта на де Лил и Шатлен от 1705/19 - Карта на Ленс и Въртю от 1710 - Карта на Прайс от 1713 - Карта на Мол от 1736 - Карта на Сийл от 1745 - Карта на Джефрис от 1768 Първата карта на Южна Джорджия от 1777, изготвена и публикувана от Джеймс Кук: - James Cook, Chart of the Discoveries made in the South Atlantic Ocean, in His Majestys Ship Resolution, under the Command of Captain Cook, in January 1775, W. Strahan and T. Cadel, London, 1777 Втората карта на Южна Джорджия от 1802 г., изготвена от капитан Айзък Пендълтън и публикувана от А. Фаустини през 1906: [редактиране] Литература - Capt. Francisco de Seixas y Lovera, Descripcion geographica, y derrotero de la region austral Magallanica. Que se dirige al Rey nuestro señor, gran monarca de España, y sus dominios en Europa, Emperador del Nuevo Mundo Americano, y Rey de los reynos de la Filipinas y Malucas, Madrid, Antonio de Zafra, 1690. (Фрагмент описващ откриването на Южна Джорджия от англичанина Антъни де ла Рошé през април 1675.) - William Ambrosia Cowley, Cowley's Voyage Round the Globe, in Collection of Original Voyages, ed. William Hacke, James Knapton, London, 1699. - George Forster, A Voyage Round the World in His Britannic Majesty's Sloop Resolution Commanded by Capt. James Cook, during the Years 1772, 3, 4 and 5 (2 vols.), London, 1777. - South Georgia, Topographic map, 1:200000, DOS 610 Series, Directorate of Overseas Surveys, Tolworth, UK, 1958. - Robert K. Headland, The Island of South Georgia, Cambridge University Press, 1984. - Historia de las Relaciones Exteriores Argentinas, Obra dirigida por Carlos Escudé y Andrés Cisneros, desarrollada y publicada bajo los auspicios del Consejo Argentino para las Relaciones Internacionales (CARI), GEL/Nuevohacer (Buenos Aires), 2000. [редактиране] Бележки - ↑ Bowcott, Owen. The new British empire? UK plans to annex south Atlantic. // The Guardian {{{newspaper}}}, 2007-09-22.
1.1 2.1 2.2 3.1 4.1 5.1 5.2 5.3 5.4 6.1 6.2 6.3 7.1 8.1 9.1 10.1 11.1 11.2 12.1 12.2 12.3 13.1 13.2 13.3 14.1 14.2 14.3 15.1 15.2 15.3 16.1 16.2 16.3 17.1 17.2 17.3 18.1 18.2 18.3 19.1 19.2 19.3 20.1 20.2 20.3 21.1 21.2 21.3 21.4 22.1 22.2 22.3 23.1 23.2 23.3 24.1 24.2 24.3 25.1 25.2 25.3 26.1 26.2 26.3 27.1 27.2 27.3 27.4 28.1 28.2 29.1 30.1 31.1 32.1 33.1 33.2 34.1 34.2 34.3 35.1 35.2 36.1 36.2 36.3 36.4 37.1 37.2 37.3 38.1 38.2 38.3 39.1 39.2 39.3 39.4 39.5 39.6 40.1 40.2 40.3 40.4 40.5 40.6 40.7 41.1 41.2 41.3 42.1 43.1 43.2 43.3
Anthony de la Roché Anthony de la Roché, born sometime in the 17th century, (spelled also Antoine de la Roché, Antonio de la Roché or Antonio de la Roca in some sources) was an English merchant born in London to a French Huguenot father and an English mother. During a commercial voyage between Europe and South America he was blown off course, and visited the Antarctic island of South Georgia, making the first ever discovery of land south of the Antarctic Convergence.[1] Contents Discovery of South Georgia[edit] Having acquired a 350-ton ship in Hamburg and obtained permission by the Spanish authorities to trade in Spanish America, la Roché called at the Canary Islands in May 1674 and in October that year arrived in the port of Callao in the Viceroyalty of Peru by way of Le Maire Strait and Cape Horn. On his return voyage, sailing from Chiloé Island (Chile) to Bahia de Todos os Santos (Salvador, Brazil), in April 1675 la Roché rounded Cape Horn and was overwhelmed by tempestuous conditions in the tricky waters off Staten Island (Isla de los Estados). His ship failed to make Le Maire Strait as desired, nor round the east extremity of Staten Island (i.e. make the mythical ‘Brouwer's Strait’ present on the old maps since the 1643 Dutch expedition of Admiral Hendrik Brouwer), and was carried far away to the east instead. Eventually they found refuge in one of South Georgia’s southern bays — possibly Drygalski Fjord according to some experts — where the battered ship anchored for a fortnight. According to la Roché's report published in London in 1678[2] and its surviving 1690 summary, “they found a Bay, in which they anchored close to a Point or Cape which stretches out to the Southeast with 28. fathoms Sand and Rock”.[2] The surrounding glaciated, mountainous terrain was described as “some Snow Mountains near the Coast, with much bad Weather.” Once the weather cleared up the ship set sail, and while rounding the southeast extremity of South Georgia they sighted Clerke Rocks further to the southeast. Several days after his departure from South Georgia la Roché came across another uninhabited island, “where they found water, wood and fish”, and spent six days “without seeing any human being”, thus making what some historians believe was the first landing on the South Atlantic island that had been discovered by the Portuguese navigator Gonçalo Álvares in 1505 or 1506 (and known as Gough Island since 1731).[2][3] La Roché successfully reached the Brazilian port of Salvador, and eventually arrived in La Rochelle, France on 29 September 1675.[2][4][5][6][7] Captain James Cook was aware of la Roché's discovery, mentioning it in his ship journal upon approaching South Georgia in January 1775.[8] Maps showing la Roché's discovery[edit] Soon after the voyage cartographers started to depict on their maps ‘Roché Island’, and ‘Straits de la Roche’ separating the island from an ‘Unknown Land’ to the southeast, honouring the discoverer. In particular, the newly discovered island appeared on the following 18th century maps: - L'Isle, Guillaume de; J. Covens & C. Mortier. L'Amerique Meridionale. Paris. - Chatelain, Henry A. (1705/19). Nouvelle Carte de Geographie de la Partie Meridionale de la Amerique. Amsterdam. - L'Isle, Guillaume de & Henry A. Chatelain. Carte du Paraguai, du Chili, du Detroit de Magellan. Paris. - Lens, Bernard & George Vertue. Map of South America. London. - Price, Charles. South America corrected from the observations communicated to the Royal Society's of London and Paris. London. - De Fer, Nicolas. Partie La Plus Meridionale de L'Amerique, ou se trouve Le Chili, Le Paraguay, et Les Terres Magellaniques avec les Fameux Detroits de Magellan et de le Maire. Paris. - Homann Heirs. Typus Geographicus Chili a Paraguay Freti Magellanici. Nuremberg. - Moll, Herman. A map of Chili, Patagonia, La Plata and ye South Part of Brasil. London. - L'Isle, Guillaume de & Girolamo Albrizzi. Carta Geografica della America Meridionale. Venice. - Seale, Richard W. (ca. 1745). A Map of South America. With all the European Settlements & whatever else is remarkable from the latest & best observations. London. - Cowley, John. A Map of South America. London. - Gibson, John. South America. London. - Buache, Philippe. Carte des Terres Australes, Comprises entre le Tropique du Capricorne et le Pôle Antarctique. Paris. - Jefferys, Thomas. South America. London. - Robert de Vaugondy, Didier. Hemisphère Australe ou Antarctique. Paris. - Arrowsmith, Aaron. Map of the World on a Globular Projection, Exhibiting Particularly the Nautical Researches of Capn. James Cook, F.R.S. with all the Recent Discoveries to the Present Time. London. The second ever map of South Georgia made in 1802 by Captain Isaac Pendleton of the American sealing vessel Union and reproduced by the Italian polar cartographer A. Faustini in 1906, was entitled ‘South Georgia; Discovered by the Frenchman La Roche in the year 1675’. (Pendleton erred regarding la Roché's nationality due to his French last name.)[9] Honour[edit] Roché Peak, the highest feature on Bird Island, South Georgia, and Roché Glacier in Vinson Massif, Antarctica are named for Anthony de la Roché.[10][11] See also[edit] References[edit] - ^ Headland, Robert K. (1984). The Island of South Georgia, Cambridge University Press. - ^ a b c d Capt. Francisco de Seixas y Lovera, Descripcion geographica, y derrotero de la region austral Magallanica. Que se dirige al Rey nuestro señor, gran monarca de España, y sus dominios en Europa, Emperador del Nuevo Mundo Americano, y Rey de los reynos de la Filipinas y Malucas, Madrid, Antonio de Zafra, 1690. (Narrates the discovery of South Georgia by the Englishman Anthony de la Roché in April 1675 (Capítulo IIII Título XIX page 27 or page 99 of pdf); Relevant fragment.) The discovery, exploitation and settlement of the Tristan da Cunha Islands. Proceedings of the Royal Geographical Society of Australasia (South Australian Branch) 10: 11-40. - ^ Dalrymple, Alexander. A Collection of Voyages Made to the Ocean Between Cape Horn and Cape of Good Hope. Two volumes. London. - ^ Matthews, L.H. (1931). South Georgia: The British Empire's Sub-Antarctic Outpost. Bristol: John Wright; and London: Simpkin Marshall. - ^ Headland, Robert K. (1990). Chronological List of Antarctic Expeditions and Related Historical Events. Cambridge University Press. - ^ Capt. Ferrer Fougá, Hernán. El hito austral del confín de América. El cabo de Hornos. (Siglos XVI-XVII-XVIII). (Primera parte). Revista de Marina, Valparaíso, N° 6. - ^ Cook, James. A Voyage Towards the South Pole, and Round the World. Performed in His Majesty's Ships the Resolution and Adventure, In the Years 1772, 1773, 1774, and 1775. In which is included, Captain Furneaux's Narrative of his Proceedings in the Adventure during the Separation of the Ships. Volume II. London: Printed for W. Strahan and T. Cadell. (Relevant fragment) - ^ Faustini, A. (1906). Di una carta nautica inedita della Georgia Austral. Revista Geografica Italiana, Firenze, 13(6), 343-51. - ^ USGS Geographic Names Information System: Antarctica - ^ Bulgarian Antarctic Gazetteer. Antarctic Place-names Commission. (details in Bulgarian, basic data in English)