http___en.wikipedia.org_wiki_Imperialism_2.xml
1.1 2.1 2.2 3.1 4.1 4.2 4.3 4.4 5.1 6.1 7.1 7.2 7.3 7.4 8.1 8.2 9.1 10.1 11.1 12.1 13.1 14.1 15.1 16.1 17.1 18.1 18.2 18.3 18.4 18.5 18.6 19.1 20.1 20.2 20.3 20.4 21.1 22.1 22.2 23.1 24.1 25.1 25.2 26.1 27.1 28.1 29.1 29.2 30.1 30.2 32.1 32.2 33.1 34.1 35.1 35.2 36.1 37.1 38.1 39.1 39.2 40.1 40.2 41.1 42.1 42.2 43.1 43.2 44.1 44.2 44.3 45.1 45.2 45.3 46.1 46.2 46.3 46.4 47.1 48.1 48.2 48.3 48.4 49.1 49.2 49.3 50.1 50.2 50.3 50.4 50.5 51.1 52.1 52.2 52.3 52.4 53.1 53.2 53.3 53.4 53.5 53.6 54.1 55.1 56.1 56.2 57.1 57.2 57.3 58.1 59.1 60.1 61.1 61.2 61.3 61.4 62.1 62.2 62.3 63.1 64.1 64.2 64.3 65.1 66.1 66.2 66.3 67.1 67.2 67.3 68.1 68.2 68.3 69.1 70.1 71.1 72.1 73.1 74.1 75.1 76.1 77.1 78.1 79.1 79.2 80.1 81.1 82.1 83.1 83.2 84.1 85.1 85.2 86.1 86.2 87.1 87.2 88.1 88.2 89.1 90.1 91.1 91.2 91.3 92.1 93.1 94.1 94.2 95.1 96.1 97.1 98.1 98.2 99.1 100.1 101.1 102.1 103.1 104.1 104.2 104.3 104.4 105.1 106.1 106.2 107.1 107.2 107.3 108.1 108.2 108.3 109.1 109.2 109.3 110.1 110.2 110.3 111.1 111.2 111.3 112.1 112.2 113.1 113.2 113.3 113.4 114.1 115.1 116.1 116.2 117.1 118.1 119.1 120.1 120.2 120.3 121.1 122.1 123.1 123.2 123.3 123.4 124.1 125.1 125.2 125.3 125.4 126.1 126.2 126.3 126.4 127.1 127.2 127.3 128.1 128.2 129.1 129.2 130.1 131.1 131.2
Империализъм Империализъм (на френски: impérialisme, на английски: imperialism, на немски: Imperialismus, на латински: imperium — власт, господство) е създаването и поддържането на неравностойни икономически, културни и териториални взаимоотношения, обикновено между отделни държави и често под формата на империя, основани на превъзходство и подчинение. В последните 500 години това означава експанзионизъм и меркантилизъм или с други думи борба на дадено правителство за световна хегемония.[1] Исторически могат да се посочат Римска империя, Отоманска империя, Персийска империя, Руска империя и много други.[2][3][4][5][6] Империализмът обикновено е автократичен и монолитен (с монолитна непроменяща се структура).[7][8] С други думи това е властване над чужди страни и държави чрез насърчаване на имперските интереси. По същността си е агресивен и цели териториално разширяване и икономически облаги чрез установяване на власт на една държава над друга/и. Ленин описва империализма като „висш и последен стадий на капитализма“. През XXI век вместо империализъм, се появява едно ново понятие глобализъм (и съответно антиглобализъм), което означава, че е достигната фаза, при която борбата за сфери на влияние е достигнала етапа на равновесие на силите. Съдържание Общ преглед[редактиране | редактиране на кода] Империализмът се среща в историята на Япония, Асирийската империя, Китай, Римската империя, Древна Гърция, Византийската империя, Персийската империя, Османската империя, Древен Египет и Индия. Империализмът е в основата на завоеванията на Чингис хан по време на Монголската империя и други военни предводители. В Субсахарска Африка също има десетки империи преди европейската колониална епоха, например Етиопската империя, империята Ойо, Ашанти, империите Лунда и Мутапа. В американският континент преди Колумб също има големи империи — в Мезоамерика, като например тези на ацтеките и инките. Великобритания, Франция, Холандия, Португалия и Испания развиват колониални империи в Африка, Азия и Америка. Империализмът не само описва колониалните и териториалните политики, но също така икономическото и военно надмощие и влияние. Макар, че обикновено се използва да обозначи насилственото налагане на контрол на по-мощните чужди държави над слабите страни, или над завладяна територия, която преди това не е имала единно управление, империализъм понякога също така се използва да опише слабото или непряко политическо или икономическо влияние или контрол над по-слаби държави.[9] Ако влиянието на господстващата държава се усеща в социалния и културния живот (например „чужда“ музика, популярна сред младите хора), това може да бъде описано като културен империализъм. „Империализмът е обект на морално порицание от страна на неговите критици, и по този начин терминът често се използва в международната пропаганда като пейоративен за експанзионистична и агресивна външна политика.“ [9] Признаци на империализма[редактиране | редактиране на кода] - появяване на монополи; - обединение на производствения и банковия капитал във финансов капитал; - завършило е териториалното разделение на света, което поражда войни за неговото преразпределение; - възникване на олигархии; - монополистични съюзи си поделят света. Етимология[редактиране | редактиране на кода] Етимологически империализъм идва от латински (командвам) > на латински: imperium (власт, господство). Но в европейските езици този термин идва от империя, и по-специално Римската империя. Като словосъчетание най-напред се среща през XVI век[10], а първата му употреба в смисъл близък до съвременния датира от 1858 година[11][12] — епохата на Pax Britannica[13], относително мирен етап на развитие, когато терминът е използван във връзка с критиката на Британската империя. П.Клейтън проследява следващата еволюция на значението на този термин: ако в 1858 г. той се асоциира с деспотизъм, то в 1881 г. се подразбира вече имперски дух, защита на имперските интереси[14]. Еволюцията на термина от публицистично клише до научна категория завършва в 1902 година с монографията на Джон Хобсън „Империализмът“[15]. На руски език думата империализъм в съвременното си значение се появява не по-късно от 1916 г., в работите на Ленин, и по-специално в „Империализмът като последен стадий на капитализма“[16]. Концепция[редактиране | редактиране на кода] Главната научна заслуга на Дж. Хобсън като автор на първия фундаментален труд на тема империализъм се състои в това, че систематизирайки по-рано публикуваните материали и оценки, той представя империализма като двойна категория. В основата ѝ, Хобсън поставя два взаимодействащи компонента — икономиката и политиката, пречупвайки ги през призмата на национализма. Това е отразено в структурата на работата му: - Национализъм и империализъм - Част I. Икономика на империализма Критерии за империализма Търговия и империализъм - III. Империализъм и пренаселеност Икономически паразити на империализма Империализъм и протекционизъм Икономически корени на империализма - VII. Финансова система на империализма - Част I. Икономика на империализма - Част II. Политика на империализма Политическо значение на империализма Научна защита на империализма - III. Нравствени и идеологически фактори на империализма Империализмът и низшите раси Империализмът в Азия Имперска федерация - VII. Изводи - Част II. Политика на империализма Епохата на империализма[редактиране | редактиране на кода] Епохата на империализма е период от време, започващ около 1870 г., когато модерните, сравнително развити страни поемат контрол над по-слабо развитите, колонизират ги или укрепват сферите си на влияние, за да разширят собствената си власт в даден район на света. Въпреки че тези практики съществуват в продължение на хиляди години, терминът „епоха на империализма“ обикновено се отнася за такива действия на Обединеното кралство, Френската колониална империя, Германия, Италия, Японската империя, САЩ и др. от началото на 18-ти до средата на 20-ти век, като например „Голямата игра“ в земите на Персия, „Надпреварата за Африка“ и „Политиката на отворените врати“ в Китай.[17][18] Идеите на империализма са представени първоначално от историците Джон Галахър и Роналд Робинсън през 19 век. Европейският империализъм по това време основно разширява сферите си на влияние и те отхвърлят идеята, че империализмът изисква официален юридически контрол от страна на дадено правителство над друга държава. „По тяхно мнение, историците са хипнотизирани от бившите империи и картите на света с райони, оцветени в червено. По-голямата част от британската емиграция, търговия и капитали отиват в области, които са извън сферата на Британската империя. Ключът към мисълта на Робинсън и Галахър е идеята за империя, неофициална, ако е възможно, и официална, ако е необходимо.“.[19] Преминаването на европейските сили към териториален империализъм е силно свързано с големите икономически ползи от използването на ресурсите на колониите, комбинирано с поемане на политически контрол — често чрез военни средства. Най-отбележим е примера на Британската империя, която използва политическата слабост на Империята на Великите моголи и, макар и военните действия да са важни в дадени моменти, икономическото и административното инкорпориране на местните елити е от решаващо значение. Въпреки, че първоначално голям брой колонии са създадени за или са предмет на осигуряване на икономически печалби (най-вече през 17 и 18 век), Фийлдхаус предполага, че през 19 и 20 век, в места като Африка и Азия тази идея не е непременно валидна[20]: „Съвременните империи не са изкуствено изградени икономически машини. Втората експанзия на Европа е сложен исторически процес, в който политическите, социалните и емоционалните сили в Европа и в периферията оказват по-голямо влияние, отколкото се смята за империализъм. Отделни колонии могат да обслужват икономически цели, но събирателно никоя империя няма каквато и да е дефинирана функция, икономическа или друга. Империите представляват само определена фаза от непрекъснато променящите се отношения на Европа с останалата част от света: аналогиите с индустриални системи или инвестиции в недвижими имоти са просто подвеждащи.“.[21] По време на този период, европейските търговци имат възможността „да бродят по океаните, да усвояват съответните излишъци от цял свят (понякога мирно, понякога с насилие) и да ги концентрират в Европа.“.[22] Европейската експанзия се ускорява значително през 19 век. С цел снабдяване със суровини, Европа започва да ги внася от други страни. Европейците търсят суровини като багрила, памук, растителни масла и метални руди през океаните. Европа се превръща в производствения център на света.[23] Комуникациите напредват много по време на европейската експанзия. Въвеждането на железницата и телеграфа прави по-лесно общуването с други страни. Железопътната мрежа спомага за транспортирането на стоки и превозването на големи армии.[23] Заедно с навлизането на комуникациите, Европа продължава да развива военните си технологии. Химиците в Европа създават смъртоносни взривни вещества, които могат да бъдат използвани в битки и с напредъка на машините, успяват да създадат по-леки и по-евтини пушки. Оръдията също стават по-скорострелни и по-точни. До края на 19 век (1880-те години) картечницата навлиза като ефективно оръжие на бойното поле. Тази технология дава на европейските армии предимство пред противниците им, докато армиите на по-слабо развитите страни все още воюват с помощта на стрели, мечове, и кожени щитове.[23] Германия[редактиране | редактиране на кода] От първоначалната им родина в скандинавските страни и далечния север на Европа, германските племена се рапръскват в цяла Северна и Западна Европа през средния период на класическата античност, и в южната част на Европа, през в късната античност, завладявайки келтските и други народи. През 800 г., те формират Свещената Римска империя , първата немска империя. Въпреки това, за разлика от Китай, тук няма истинска системна приемственост от Западната Римска империя към германската ѝ наследничка, която е известна като „нито свещена, нито римска, нито империя“[24], и в която съществуват множество по-малки държави в цялата автономна конфедерация. Макар, че към 1000 г. германското завладяване на Централна, Западна и Южна Европа и Италия е пълно, с изключение на мюсюлманска Испания, това не е процес, еквивалентен на империята Хан и Германия остава до голяма степен концептуален термин, отнасящ се до неопределен район на Централна Европа. Германия не е морска сила, и не е единна нация, и участието ѝ в западния империализъм е незначително до края на 19 век, а участието на Австрия е предимно резултат от контрола на Хабсбургите над Първата империя, испанския престол и други кралски династии. След поражението на Наполеон, който става причина за разпадането на първата Германска империя, Прусия и германските държави продължават да стои встрани от тенденциите на империализма, предпочитайки да манипулират европейската система чрез политика, като например тази на Метерних. След като Прусия обединява другите държави във Втората германска империя, дълговременният лидер Ото фон Бисмарк (1862-90) продължително се противопоставя на колониалните придобивки, твърдейки, че усилията по придобиването, поддържането и защитата им няма да компенсират потенциалните ползи. Той смята, че колониите не могат да плащат за себе си, че германската бюрократична система няма да работи добре в безгрижните тропици и дипломатическите спорове за колониите ще отклонят Германия от основния ѝ интерес, самата Европа.[25] Въпреки това, през 1883-84 г. той внезапно променя мнението си и Германия изключително бързо изгражда колониална империя в Африка и южната част на Тихия океан, преди отново да изгуби интерес към империализма. Историците подробно дискутират защо Бисмарк прави точно този внезапен и краткотраен ход.[26] Политикът е наясно, че общественото мнение иска колонии поради престижа на Германия..[27] Бисмарк е повлиян от търговци от Хамбург, и търговци, негови съседи във Фридрихсрух. Създаването на Германската колониална империя протича гладко, като се започва с Германска Нова Гвинея през 1884 г.[28] След разпадането на краткотрайния Трети Райх, и провала на опитите да създаде жизнено пространство в Евразия, Германия е разделена на западна и съветска сфери на влияние до перестройката и разпадането на Съветския съюз. Американски империализъм[редактиране | редактиране на кода] Историкът Донълд Майниг казва, че имперското поведение за САЩ датира най-малкото от покупката на Луизиана, което той описва като „имперска придобивка“ - имперска в смисъл на агресивното навлизане на един народ на територията на друг, в резултат на подчиняването на хората на чужда власт. Политиката на САЩ към американските индианци, казва той, „има за цел да ги моделира в нещо по-подходящо, съобразено с подчиняването на имперските желания.“[29] Учени и писатели от началото на ХХ век като Чарлз Биард и Ендрю Басевич, в подкрепа на ненамесата (понякога се нарича по унизителен начин „изолационизъм“) обсъжда американската политика, която се ръководи от собствените си интереси и експанзионизъм още от времето на писането на Конституцията. Някои политици днес не са съгласни. Пат Бюкенън например твърди, че отношението на съвременните Съединени щати към империята далеч не е това, което бащите-основатели са имали намерение младата република да бъде.[30] Басевич твърди, че САЩ не променят фундаментално външната си политика след Студената война, и тя остава фокусирана върху усилията да разшири своя контрол в целия свят.[31] Тъй като оцелява като суперсила в края на Студената война, САЩ успява да съсредоточи своите дейности в нови посоки за завладяване на бъдещето, според бившия секретар по въпросите на отбраната Пол Улфовиц през 1991 г.[32] Джон Белами Фостър, марксист- социалист и политически активист, а също и професор по социология в университета в Орегон обявява, че според собствения му еко-социалистически и политически модел статутът на единствена свръхсила прави САЩ сега най-опасният за целия свят империалист.[33] Политическият активист Ноам Чомски твърди, че извънредното положение и отричането на империализма са резултат на системна стратегия на пропаганда, за да „произвежда мнение“, както този процес отдавна е описан в други страни.[34] Подчиняване на медиите, според Чомски позволява на елита да фиксира насоката на дискурс и тълкуване, както и самото определение на това, кое представлява новина и кое не.[35] Съветски империализъм[редактиране | редактиране на кода] Болшевишките ръководители ефективно възстановяват формата на управление с приблизително същата компетентност като Романовата империя от 1921 г., но с интернационална идеология. Започвайки през 1923 г., политиката на коренизация помага на местните хора да развиват своите национални култури в рамките на социалистическата държава. Това никога не е официално отменено. Културните и езикови концесии за не-руснаци обаче, спират да се изпълняват и прилагат. Троцки и другите смятат, че революцията може да успее в Русия само като част от световна революция, която в действителност се разпространява в страните от победените [Централни сили]] в Европа малко след Руската революция. Ленин пише подробно по въпроса и заявява, че империализма е най-висшия етап на капитализма. Въпреки това, след смъртта му, [Йосиф Сталин]] създава модела на социализъм в една страна в Съветския съюз. След Втората световна война, Съветският съюз е установил социалистическите режими, по подобие на тези, които е уставил през 1919-20 година в старата Царска империя в областите, завоювани в Източна Европа.[36] Съветският съюз и Народна република Китай поддържат и подкрепят след Втората световна война антиколониалните национално-освободителни движения за прокарването на своите собствени интереси, но не винаги успешно.[37] Въпреки че Съветският съюз не е била управлявана от император и се самообявява за анти-империалистическа, някои критици твърдят, че тя проявява общите и сходни тенденции на историческите империи. Някои учени твърдят, че Съветският съюз е хибриден, съдържащ елементи, общи за както за многонационалните империи, така и за националните държави. Друга спорна точка, защитавана от някои учени и критици е, че СССР всъщност практикува колониализъм, както други империалистически сили.[38] Оправдаване на империализма[редактиране | редактиране на кода] Спорен аспект на империализма е защитата на властта на империята и оправдаването на подобни действия. Най-спорна от всички е обосновката на империализма, извършен на рационални основания. Хобсън определя тази обосновка: „Желателно е земята да бъде населена, управлявана и развивана, доколкото е възможно, от расите, които могат да си справят най-добре, т.е. от раси с най-висока социална ефективност.“.[39] Това е изцяло расов аргумент, който обръща внимание на други идеи — например за бремето на белите, широко разпространена в началото на 20 век. Технологичната и икономическата ефективност често са подобрявани в територии, подвластни на империализма чрез изграждането на пътища и въвеждането на различни иновации. Въпреки това, по-голямата част от изгодите от тези инфраструктурни подобрения обикновено са за имперската държава или са използвани от местната администрация. По този начин например, бързото възприемане на научните методи по целия свят е отчасти страничен ефект от империализма на Британската империя.[40] Принципите на империализма често са дълбоко свързани с политиките и практиките на британския империализъм „по време на последното поколение, и продължава по-скоро като диагноза, отколкото като историческо описание.“. [41] Британската империалистическа стратегия често, но не винаги, използва концепцията за terra nullius (латински израз, който произлиза от значението на термина „пуста земя“ в римското право). Австралия може да служи като пример във връзка с британския империализъм — британските поселища и колониално управление на континента през осемнадесети век се основава на terra nullius, а колонистите считат земите за неизползвани от нейните оскъдни жители. Литература[редактиране | редактиране на кода] - Guy Ankerl, Coexisting Contemporary Civilizations: Arabo-Muslim, Bharatai, Chinese, and Western, Geneva, INU PRESS, 2000, ISBN 2-88155-004-5. - Robert Bickers/Christian Henriot, New Frontiers: Imperialism's New Communities in East Asia, 1842–1953, Manchester, Manchester University Press, 2000, ISBN 0-7190-5604-7 - Барбара Буш, Imperialism and Postcolonialism (History: Concepts,Theories and Practice), Longmans, 2006, ISBN 0-582-50583-6 - John Darwin (author), After Tamerlane: The Rise and Fall of Global Empires, 1400–2000, Penguin Books, 2008, ISBN 0-14-101022-3 - Niall Ferguson, Empire: How Britain Made the Modern World, Penguin Books, 2004, ISBN 0-14-100754-0 - Michael Hardt and Toni Negri, Empire, Harvard University Press, 2000, ISBN 0-674-00671-2 Hobsbawm, The Age of Empire, 1875–1914, Abacus Books, 1989, ISBN 0-349-10598-7 Hobsbawm, On Empire: America, War, and Global Supremacy, Pantheon Books, 2008, ISBN 0-375-42537-3 Hobson, Imperialism: A Study, Cosimo Classics, 2005, ISBN 1-59605-250-3 - Michael Hudson, Super Imperialism: The Origin and Fundamentals of U.S. World Dominance, Pluto Press, 2003, ISBN 0-7453-1989-0 - Роза Люксембург, The Accumulation of Capital: A Contribution to an Economic Explanation of Imperialism - Petringa, Maria, Brazza, A Life for Africa, Bloomington, IN: AuthorHouse, 2006. - Edward Said, Culture and Imperialism, Vintage Books, 1998, ISBN 0-09-996750-2 - Simon C. Smith, British Imperialism 1750–1970, Cambridge University Press, 1998, ISBN 0-521-59930-X - Stuchtey, Benedikt, Colonialism and Imperialism, 1450-1950, European History Online, Mainz: Institute of European History, 2011, retrieved: July 13, 2011. Ленин. Империализм, как высшая стадия капитализма - Джон Хобсън. Империализм. - Юрий Семенов. Концепции империализма — глава из книги «Философия истории» - Ърнест Езра Мандел. Марксистская теория империализма и ее критики - Борис Кагарлицки От империй к империализму Източници[редактиране | редактиране на кода] - ↑ Johnston, Ronald John (2000). The Dictionary of Human Geography (4th ed.). Wiley-Blackwell. p. 375. - ↑ http://i-cias.com/e.o/imperialism.htm Ottoman Empire, French Empire, Encyclopedia of the Orient - ↑ http://www.loc.gov/exhibits/empire/ The Empire that was Russia, Library of Congress - ↑ Beissinger, Mark R. 2006 "Soviet Empire as 'Family Resemblance,'" Slavic Review, 65 (2) 294-303; Dave, Bhavna. 2007 Kazakhstan: Ethnicity, language and power. Abingdon, New York: Routledge. - ↑ http://www.jstor.org/pss/20031013 Foreign Affairs, Vol. 32, No. 1, Oct., 1953 - Soviet Colonialism In Central Asia by Sir Olaf Caroe - ↑ http://www.britishempire.co.uk/ The British Empire - ↑ http://pubs.socialistreviewindex.org.uk/isj93/rees.htm John Rees, Imperialism: globalization, the state and war, International Socialism Journal 93, Winter 2001 - ↑ J.F. Gjersø, The Congo Free State – A Latifundium of Terror 16/04/2010 - ↑ а б "Imperialism." 'International Encyclopedia of the Social Sciences, 2nd edition. - ↑ Oxford English Dictionary online (subscription required) - ↑ Imperialism (статия в academickids.com) - ↑ Imperialism (статия в wordiq.com) - ↑ Pax Britannica (статия в academickids.com) - ↑ Clayton, P. Imperialism and colonialism. In Enemies and passing friends: settler ideologies in twentieth-century Ulster, Chap. 1, pages pp. 9-32. London: Pluto Press (1996) - ↑ Hobson J.A.: Imperialism, A Study (1902) на www.marxists.org - ↑ Ленин В. Империализм, как высшая стадия капитализма на libbox.info - ↑ The Age of Imperialism, 1850–1914. // Google docs. Посетен на December 30, 2010. - ↑ The United States and its Territories: 1870–1925 The Age of Imperialism. // University of Michigan. Посетен на February 23, 2011. - ↑ Louis, Wm. Roger. (1976) Imperialism page 4. - ↑ Painter, J. & Jeffrey, A., 2009. Political Geography 2nd ed., Sage. pg.183-184 - ↑ Painter, J. & Jeffrey, A., 2009. Political Geography 2nd ed., Sage. pg.184 - ↑ Harvey, D., 2006. Spaces of Global Capitalism: A Theory of Uneven Geographical Development, Verso. pg. 91 - ↑ а б в Adas, Michael и др. Turbulent Passage A Global History of the Twentieth Century. Fourth Edition. Pearson Education, Inc., 2008. - ↑ според Волтер - ↑ Thomas Pakenham, The Scramble for Africa: White Man's Conquest of the Dark Continent from 1876-1912 (1992) ch 12 - ↑ Paul M. Kennedy, The Rise of the Anglo-German Antagonism, 1860-1914 (1988) ch 10 - ↑ Hans-Ulrich Wehler, "Bismarck's Imperialism 1862–1890," Past & Present, (1970) 48: 119–55 online - ↑ Hartmut Pogge von Strandmann, "Domestic Origins of Germany's Colonial Expansion under Bismarck" Past & Present (1969) 42:140–159 online; Crankshaw, pp. 395–7 - ↑ Оформяне на Америка: Географско перспектива на 500-годишна история, том 2: континентална Америка, 1800-1867. - ↑ Buchanan, Pat. A Republic, Not an Empire: Reclaiming America's Destiny. Washington, DC, Regnery Publishing, 1999. - ↑ Американската империя: реалности и последици на американската дипломация. - ↑ ERIC SCHMITT, "Washington at Work; Ex-Cold Warrior Sees the Future as 'Up for Grabs'" The New York Times December 23, 1991. - ↑ Foster, John Bellamy. The New Age of Imperialism. // Monthly Review. July–August 2003. - ↑ Edward Hallett Carr, The Twenty Years' Crisis 1919–1939: An Introduction to the Study of International Relations, 1939. - ↑ Chomsky, Noam. Manufacturing Consent. Pantheon Books, 1988. Посетен на October 8, 2009. - ↑ The Soviet Union and Europe after 1945. // The U.S. Holocaust Memorial Museum. Посетен на December 30, 2010. - ↑ Melvin E. Page. Colonialism: an international social, cultural, and political encyclopedia. - ↑ Soviet Colonialism in Central Asia. // Foreign Affairs 32 (1). 1953. с. 135–144. - ↑ Hobson, J. "Imperialism: a study." Cosimo, Inc., 2005. pg. 154 - ↑ http://books.google.com/books?id=L5wdAAAAIAAJ&lpg=PA243&ots=Krjpr-iAPF&dq=scientific%20revolution%20british%20imperialism&pg=PA243#v=onepage&q&f=false - ↑ Hobson, J. "Imperialism: a study." Cosimo, Inc., 2005. pg.
1.1 2.1 2.2 3.1 3.2 4.1 5.1 5.2 5.3 5.4 5.5 6.1 6.2 7.1 8.1 9.1 10.1 10.2 10.3 10.4 11.1 12.1 12.2 13.1 13.2 13.3 13.4 13.5 14.1 14.2 14.3 15.1 15.2 15.3 15.4 16.1 17.1 17.2 17.3 17.4 18.1 18.2 18.3 19.1 19.2 19.3 19.4 19.5 20.1 21.1 21.2 21.3 22.1 22.2 22.3 22.4 22.5 22.6 23.1 24.1 25.1 26.1 27.1 27.2 27.3 27.4 27.5 28.1 28.2 28.3 28.4 29.1 29.2 29.3 30.1 31.1 31.2 31.3 31.4 31.5 32.1 32.2 33.1 33.2 34.1 34.2 35.1 36.1 36.2 36.3 37.1 37.2 37.3 38.1 38.2 38.3 39.1 39.2 39.3 39.4 40.1 41.1 42.1 42.2 42.3 43.1 44.1 45.1 45.2 46.1 46.2 46.3 46.4 47.1 47.2 47.3 47.4 48.1 48.2 48.3 48.4 49.1 49.2 49.3 50.1 50.2 51.1 51.2 52.1 53.1 53.2 53.3 54.1 55.1 56.1 57.1 58.1 59.1 59.2 59.3 59.4 60.1 60.2 60.3 60.4 61.1 61.2 62.1 63.1 63.2 63.3 63.4 64.1 64.2 64.3 64.4 65.1 66.1 68.1 69.1 69.2 69.3 69.4 70.1 71.1 71.2 72.1 73.1 73.2 74.1 75.1 76.1 77.1 78.1 79.1 80.1 81.1 82.1 83.1 84.1 85.1 86.1 87.1 88.1 89.1 90.1 91.1 92.1 93.1 93.2 94.1 95.1 96.1 96.2 97.1 98.1 99.1 100.1 101.1
Imperialism Imperialism, as defined by Dictionary of Human Geography, is "the creation and/or maintenance of an unequal economic, cultural, and territorial relationship, usually between states and often in the form of an empire, based on domination and subordination." Imperialism, as described by that work is primarily a Western undertaking that employs "expansionist, mercantilist policies".[1] The term as such primarily has been applied to Western political and economic dominance in the 19th and 20th centuries. Some writers, such as Edward Said, use the term more broadly to describe any system of domination and subordination organized with an imperial center and a dominated periphery. [edit] Overview Imperialism has been found in the histories of Japan, the Assyrian Empire, the Chinese Empire, the Roman Empire, Greece, the Byzantine Empire, the Persian Empire, and the Ottoman Empire, ancient Egypt, and India. Imperialism was a basic component to the conquests of Genghis Khan during the Mongol Empire, and other war-lords. Historically recognized Muslim empires number in the dozens. Sub-Saharan Africa has also had dozens of empires that pre-date the European colonial era, for example the Ethiopian Empire, Oyo Empire, Asante Union, Luba Empire, Lunda Empire and Mutapa Empire. The Americas during the pre-Columbian era also had large empires in Mesoamerica, such as the Aztec and the Inca. The word itself, derived from the Latin verb imperare (to command), the Roman concept of imperium, while the actual term 'Imperialism' was coined in the 16th century,[3] reflecting what are now seen as the imperial policies of Belgium, Britain, France, the Netherlands, Portugal, and Spain in Africa, Asia, and the Americas. Imperialism not only describes colonial and territorial policies, but also economic and military dominance and influence. Although normally used to imply forcible imposition of a more powerful foreign government's control on a weaker country, or over conquered territory that was previously without a unified government, "imperialism" is sometimes also used to describe loose or indirect political or economic influence or control of weak states by more powerful ones.[4] If the dominant country's influence is felt in social and cultural circles, such as "foreign" music being popular with young people, it may be described as cultural imperialism. "Imperialism has been subject to moral censure by its critics, and thus the term is frequently used in international propaganda as a pejorative for expansionist and aggressive foreign policy."[4] [edit] Colonialism vs imperialism The term 'imperialism' should not be confused with ‘colonialism’ as it often is. Edward Said suggested that imperialism involves “the practice, the theory and the attitudes of a dominating metropolitan centre ruling a distant territory’”. He goes on to say colonialism refers to the “implanting of settlements on a distant territory”. Robert Young supports this thinking as he puts forward that imperialism operates from the center, it is a state policy, and is developed for ideological as well as financial reasons whereas colonialism is nothing more than development for settlement or commercial intentions.[5] [edit] Age of Imperialism The Age of Imperialism was a time period beginning around 1870 when modern, relatively developed nations were taking over less developed areas, colonizing them, or influencing them in order to expand their own power. Although imperialist practices have existed for thousands of years, the term "Age of Imperialism" generally refers to the activities of nations such as the United Kingdom, France, Germany, Italy, Japan and the United States in the early 18th through the middle 20th centuries, e.g., the "The Great Game" in Persian lands, the "Scramble for Africa" and the "Open Door Policy" in China.[6][7] The ideas of imperialism put forward by historians John Gallagher and Ronald Robinson during the 19th century. European imperialism were influential,and they rejected the notion that "imperialism" required formal, legal control by one government over another country. "In their view, historians have been mesmerized by formal empire and maps of the world with regions colored red. The bulk of British emigration, trade, and capital went to areas outside the formal British Empire. A key to the thought of Robinson and Gallagher is the idea of empire 'informally if possible and formally if necessary.'"[8] Europe’s expansion into territorial imperialism had much to do with the great economic benefit from collecting resources from colonies, in combination with assuming political control often by military means. Most notably, the “British exploited the political weakness of the Mughal state, and, while military activity was important at various times, the economic and administrative incorporation of local elites was also of crucial significance”. Although a substantial number of colonies had been designed or subject to provide economic profit (mostly through the seventeenth and eighteenth centuries), Fieldhouse suggests that in the nineteenth and twentieth centuries in places such as Africa and Asia, this idea is not necessarily valid[9]: Modern empires were not artificially constructed economic machines. The second expansion of Europe was a complex historical process in which political, social and emotional forces in Europe and on the periphery were more influential than calculated imperialism. Individual colonies might serve an economic purpose; collectively no empire had any definable function, economic or otherwise. Empires represented only a particular phase in the ever-changing relationship of Europe with the rest of the world: analogies with industrial systems or investment in real estate were simply misleading.[10] During this time period, European merchants had the ability to “roam the high seas and appropriate surpluses from around the world (sometimes peaceably, sometimes violently) and to concentrate them in Europe.”[11] European expansion accelerated greatly in the 19th century. In order to obtain raw materials, Europe began importing them from other countries. Europeans sought raw materials such as dyes, cotton, vegetable oils, and metal ores from overseas. Europe was being transformed into the manufacturing center of the world.[12] Communication became much more advanced during the European expansion. The invention of railroads and telegraphs made it easier to communicate with other countries. Railroads assisted in transporting goods and in supplying large armies.[12] Along with advancements in communication, Europe also continued to develop its military technology. European chemists made deadly explosives that could be used in combat, and with the advancement of machinery they were able to create lighter, cheaper guns. The guns were also much faster and more accurate. By the late 19th century (1880s) the machine gun had become an effective battlefield weapon. This technology gave European armies an advantage over their opponents, as armies in less developed countries were still fighting with arrows, swords, and leather shields.[12] [edit] Germany From their original homelands in Scandinavia and far northern Europe Germanic tribes expanded throughout northern and western Europe in the middle period of classical antiquity, and southern Europe in late antiquity, conquering Celtic and other peoples and forming in 800 the Holy Roman Empire, the first German Empire. However unlike China, there was no real systemic continuity from the western Roman Empire to its German successor which famously was "not holy, not Roman, and not an empire"[13], and numerous small states existed in variously autonomous confederation. Although by 1000 Germanic conquest of central, western, and southern Europe west of and including Italy was complete, excluding only Muslim Iberia, there was no process equivalent to Han sinification, and "Germany" remained largely a conceptual term referring to an amorphous area of central Europe. Not a maritime power, and not a nation-state, as it became one, Germany's participation in Western imperialism was negligible until the late 19th century and the participation of Austria was primarily as a result of Hapsburg control of the First Empire, the Spanish throne, and other royal houses. After the defeat of Napoleon, who caused the dissolution of that first German Empire, Prussia, and the German states continued to stand aloof from imperialism, preferring to manipulate the European system through polices such as those of Metternich. After Prussia unified the other states into the second German Empire, its long-time leader Otto von Bismarck (1862-90) had long opposed colonial acquisitions, arguing that the burden of obtaining, maintaining and defending such possessions would outweigh any potential benefit. He felt that colonies did not pay for themselves, that the German bureaucratic system would not work well in the easy-going tropics, and the diplomatic disputes over colonies would distract Germany from its central interest, Europe itself.[14] However, in 1883-84 he suddenly reversed himself and overnight built a colonial empire in Africa and the South Pacific, and then lost interest in imperialism. Historians have debated exactly why he made this sudden and short-lived move.[15] He was aware that public opinion had started to demand colonies for reasons of German prestige.[16] Bismarck was influenced by Hamburg merchants and traders, his neighbors at Friedrichsruh. The establishment of the German colonial empire proceeded smoothly, starting with German New Guinea in 1884.[17] After the collapse of the short-lived Third Reich, and the failure of its attempt to create a great land empire in Eurasia, Germany was split between Western and Soviet spheres of influence until Perestroika and the collapse of the Soviet Union. [edit] Russian and Communist imperialism - See also: Criticism of communist party rule, Soviet Imperialism, and Soviet Empire As Germanic tribes conquered western Europe, Slavic peoples gradually expanded their control over eastern Europe and northern Eurasia, and in the form of the Romanov Empire extended that control to the Pacific forming a common border with the Qing Empire. Bolshevik leaders had effectively reestablished a polity with roughly the same jurisdiction as that empire by 1921, but with an internationalist ideology. Beginning in 1923, the policy of "Indigenization" [korenizatsiia] helped native peoples develop their national cultures within a socialist framework. This was never formally revoked. Its cultural and linguistic concessions to non-Russians, however, stopped being implemented and enforced. After World War II, the Soviet Union installed socialist regimes modelled on those it had installed in 1919–20 in the old Tsarist empire in areas its forces occupied in Eastern Europe.[18] The Soviet Union and People's Republic of China supported post–World War II anti-colonial national-liberation movements to advance their own interests but were not always successful.[19] Trotsky, and others believed that the revolution could only succeed in Russia as part of a world revolution, which was in fact shortly after the Russian Revolution spreading in the defeated central powers of Europe. Lenin wrote extensively on the matter and famously declared that Imperialism was the highest stage of capitalism, which in his time it was. However after his death Joseph Stalin established Socialism in one country for the Soviet Union creating the model for subsequent inward looking Stalinist states, and purging the early Internationalist elements. The internationalist tendencies of the early revolution would be abandoned until they returned in a negative form in the competition with the United States in the Cold War. Though the Soviet Union declared itself anti-imperialist, critics argue that it exhibited tendencies common to historic empires. Some scholars hold that the Soviet Union was a hybrid entity containing elements common to both multinational empires and nation states. It has also been argued that the USSR practiced colonialism as did other imperial powers and was carrying on the old Russian tradition of expansion and control.[20] [edit] The United States as "the world's policeman" The early United States expressed its opposition to Imperialism, at least that distinct from its own Manifest Destiny, in policies such as the Monroe Doctrine. Beginning in the late 19th and early 20th century however, policies such as Woodrow Wilson's mission to "make the world safe for democracy"[21] were often backed by military force, but more often effected from behind the scenes, consistent with the general notion of hegemony and imperium of historical empires.[22][23]. In 1898 Americans who opposed imperialism created the Anti-Imperialist League to oppose the US annexation of the Philippines. A year later a war erupted in the Philippines causing business, labor and government leaders in the US to condemn America's occupation in the Philippines. They also denounced them for causing the deaths of many Filipinos.[24] After the second world war the United States became identified with Western interests generally in a global conflict of spheres of influence with the Soviet Union. After the collapse of the Soviet Union, the United States did not diminish its global ability to project force, remaining "the sole superpower" and what has been called a "unipolar" situation of domination by it globally came into force. Since the end of the previous century Battlespace domination has been an open and variously reported policy of the U.S. Department of defense and U.S. Administrations stated and restated in various Quadrennial Reports, force posture statements, etc. in execution of its role as sole remaining superpower[25][26]. The 2010 QDR indicates a change in perspective and it is unclear how the policy of the first decade of the 21st century would be sustained through the anticipated fiscal environment of the second.[27]. In 2005, the United States had 737 military bases in foreign countries, according to official sources.[28] As of 2010 US Military spending is about 43% of the world total.[29]. Only a handful of countries spent a larger portion of GDP on military in 2010 and of these only Israel, Saudi Arabia, and the United Arab Emirates spent more than US$10 billion. [edit] Justification A controversial aspect of imperialism is the imperial power’s defense and justification of such actions. Most controversial of all is the justification of imperialism done on rational grounds. J. A. Hobson identifies this justification: “It is desirable that the earth should be peopled, governed, and developed, as far as possible, by the races which can do this work best, i.e. by the races of highest 'social efficiency'.”[30] This is clearly the racial argument, which pays heed to other ideas such as the “White Man’s Burden” prevalent at the turn of the twentieth century. Technological and economic efficiency were often improved in territories subjected to imperialism through the building of roads and introduction of innovations. However, the majority of the rewards of such infrastructure improvements are usually shipped to the imperial state or utilized by the local administration. Similarly, the rapid adoption of the scientific method throughout the world was partly a side effect of the British Empire.[31] The principles of imperialism are often deeply connected to the policies and practices of British Imperialism "during the last generation, and proceeds rather by diagnosis than by historical description."[32] British Imperialist strategy often but not always used the concept of terra nullius (Latin expression which stems from Roman law meaning ‘empty land’). The country of Australia serves as a case study in relation to British imperialism. British settlement and colonial rule of the island continent of Australia in the eighteenth century was premised on terra nullius, for its settlers considered it unused by its sparse inhabitants. This form of imperialism can also be seen in British Columbia, Canada. In the 1840s, the territory of British Columbia was divided into two regions, one space for the native population, and the other for non-natives. The indigenous peoples were often forcibly removed from their homes onto reserves. These actions were “justified by a dominant belief among British colonial officials that land occupied by Native people was not being used efficiently and productively.”[5] [edit] See also [edit] References - ^ Johnston, Ronald John (2000). The Dictionary of Human Geography (4th ed.). Wiley-Blackwell. - ^ S. Gertrude Millin, Rhodes, London, 1933, p.138 - ^ Oxford English Dictionary online (subscription required - ^ a b "Imperialism." 'International Encyclopedia of the Social Sciences, 2nd edition. - ^ a b Gilmartin, Mary. Gallaher, C. et al., 2008. Key Concepts in Political Geography, Sage Publications Ltd. : Imperialism/Colonialism. - ^ "The Age of Imperialism, 1850–1914". Google docs. http://docs.google.com/viewer?a=v&q=cache:QigcXabehRwJ:mclane.fresno.k12.ca.us/wilson98/mwh/C/MH11C045.PDF+%22age+of+imperialism%22&hl=en&pid=bl&srcid=ADGEEShoA0WBotar1_hzLNv-9Xgbr0KhmGgiHvs6VZK5ODaRsecbPWTVIeZ8PJCovszsXYeJcDWdlca9YDUjAlQGB1uVY9tyy7HUUhtkBi0qMsJSi2Uqd78Dt1vLEEpeqOVRpg-yIY6V&sig=AHIEtbQdQ4H9pgU4AKtL7ZDIlzqVjYPUxA. Retrieved December 30, 2010. - ^ "The United States and its Territories: 1870–1925 The Age of Imperialism". University of Michigan. http://porter.umdl.umich.edu/p/philamer/. Retrieved February 23, 2011. - ^ Louis, Wm. Roger. (1976) Imperialism page 4. - ^ Painter, J. & Jeffrey, A., 2009. Political Geography 2nd ed., Sage. - ^ Painter, J. & Jeffrey, A., 2009. Political Geography 2nd ed., Sage. Spaces of Global Capitalism: A Theory of Uneven Geographical Development, Verso. - ^ a b c Adas, Michael; Peter N. Stearns (2008). Turbulent Passage A Global History of the Twentieth Century (Fourth Edition ed.). Pearson Education, Inc.. - ^ attributed to Voltaire - ^ Thomas Pakenham, The Scramble for Africa: White Man's Conquest of the Dark Continent from 1876-1912 (1992) ch 12 - ^ Paul M. Kennedy, The Rise of the Anglo-German Antagonism, 1860-1914 (1988) ch 10 - ^ Hans-Ulrich Wehler, "Bismarck's Imperialism 1862–1890," Past & Present, (1970) 48: 119–55 online - ^ Hartmut Pogge von Strandmann, "Domestic Origins of Germany's Colonial Expansion under Bismarck" Past & Present (1969) 42:140–159 online; Crankshaw, pp. 395–7 - ^ "The Soviet Union and Europe after 1945". The U.S. Holocaust Memorial Museum. http://www.ushmm.org/wlc/en/article.php? Retrieved December 30, 2010. - ^ Melvin E. Page (2003). Colonialism: an international social, cultural, and political encyclopedia. ABC-CLIO. http://books.google.com/books?id=qFTHBoRvQbsC&pg=PA138#v=onepage&q&f=false. "Soviet Colonialism in Central Asia". Foreign Affairs 32 (1): 135–144. - ^ Text of Original address (mtholyoke.edu) - ^ Max Boot (July 15, 2004). "In Modern Imperialism, U.S. Needs to Walk Softly". Council on Foreign Relations. http://www.cfr.org/publication/7190/in_modern_imperialism_us_needs_to_walk_softly.html. - ^ Oliver Kamm (October 30, 2008). "America is still the world's policeman". The Times. http://www.timesonline.co.uk/tol/comment/specials/article5047143.ece. - ^ http://books.google.com/books?id=QKgraWbb7yoC&pg=PA1075#v=onepage&q&f=false - ^ Quadrennial Review 1997 - ^ Current QDR (2012) - ^ Chalmers Johnson (February 19, 2007). "737 U.S. Military Bases = Global Empire". AlterNet. http://www.alternet.org/story/47998. - ^ Always more, or else Economist Article December 2011 - ^ Hobson, J. A. "Imperialism: a study." Cosimo, Inc., 2005. - ^ http://books.google.com/books?id=L5wdAAAAIAAJ&lpg=PA243&ots=Krjpr-iAPF&dq=scientific%20revolution%20british%20imperialism&pg=PA243#v=onepage&q&f=false - ^ Hobson, J. A. "Imperialism: a study." Cosimo, Inc., 2005. [edit] Further reading - Guy Ankerl, Coexisting Contemporary Civilizations: Arabo-Muslim, Bharatai, Chinese, and Western, Geneva, INU PRESS, 2000, ISBN 2-88155-004-5. - Robert Bickers/Christian Henriot, New Frontiers: Imperialism's New Communities in East Asia, 1842–1953, Manchester, Manchester University Press, 2000, ISBN 0-7190-5604-7 - Barbara Bush, Imperialism and Postcolonialism (History: Concepts,Theories and Practice), Longmans, 2006, ISBN 0582505836 - John Darwin (author), After Tamerlane: The Rise and Fall of Global Empires, 1400–2000, Penguin Books, 2008, ISBN 0141010223 - Niall Ferguson, Empire: How Britain Made the Modern World, Penguin Books, 2004, ISBN 0141007540 - Michael Hardt and Toni Negri, Empire, Harvard University Press, 2000, ISBN 0-674-00671-2 - E.J. Hobsbawm, The Age of Empire, 1875–1914, Abacus Books, 1989, ISBN 0349105987 - E. J. Hobsbawm, On Empire: America, War, and Global Supremacy, Pantheon Books, 2008, ISBN 0375425373 - J. A. Hobson, Imperialism: A Study, Cosimo Classics, 2005, ISBN 1596052503 - Michael Hudson, Super Imperialism: The Origin and Fundamentals of U.S. World Dominance, Pluto Press, 2003, ISBN 0745319890 - V. I. Lenin, Imperialism: The Highest Stage of Capitalism, International Publishers, New York, 1997, ISBN 0717800989 - Rosa Luxemburg, The Accumulation of Capital: A Contribution to an Economic Explanation of Imperialism - Petringa, Maria, Brazza, A Life for Africa, Bloomington, IN: AuthorHouse, 2006. - Edward Said, Culture and Imperialism, Vintage Books, 1998, ISBN 0099967502 - Simon C. Smith, British Imperialism 1750–1970, Cambridge University Press, 1998, ISBN 052159930X - Stuchtey, Benedikt, Colonialism and Imperialism, 1450-1950, European History Online, Mainz: Institute of European History, 2011, retrieved: July 13, 2011. [edit] External links A Hobson, Imperialism a Study 1902. - The Paradox of Imperialism by Hans-Hermann Hoppe. November 2006. - Imperialism Quotations - State, Imperialism and Capitalism by Joseph Schumpeter - Economic Imperialism by A.J.P. Taylor - Imperialism Entry in the Columbia Encyclopedia (Bartleby) - [1] Imperialism by Emile Perreau-Saussine - The Nation-State, Core and Periphery: A Brief sketch of Imperialism in the 20th century. - Mehmet Akif Okur, Rethinking Empire After 9/11: Towards A New Ontological Image of World Order, Perceptions, Journal of International Affairs, Volume XII, Winter 2007, pp.61–93 - Imperialism 101, Against Empire By Michael Parenti Published by City Lights Books, 1995, ISBN 0872862984, 9780872862982, 217 pages