http___en.wikipedia.org_wiki_Names_given_to_the_Spanish_language.xml
1.1 2.1 2.2 2.3 3.1 3.2 3.3 4.1 5.1 5.2 5.3 6.1 6.2 7.1 7.2 8.1 8.2 8.3 9.1 9.2 10.1 10.2 10.3 10.4 11.1 12.1 13.1 14.1 15.1 16.1 17.1 18.1 19.1 20.1 21.1 22.1 22.2 23.1 24.1 25.1 26.1 27.1 28.1 29.1 30.1 31.1 31.2 32.1 33.1 34.1 35.1 36.1 37.1 38.1 39.1 40.1 41.1 41.2 42.1 43.1 43.2 44.1 45.1 45.2 46.1 46.2 46.3 47.1 48.1 49.1 49.2 50.1 50.2 51.1 52.1 52.2 52.3 53.1 53.2 53.3 54.1 54.2 54.3 54.4 54.5 54.6 54.7 54.8 55.1 55.2 55.3 55.4 56.1 56.2 56.3 57.1 57.2 57.3 57.4 57.5 58.1 59.1 60.1 61.1 62.1 63.1 63.2 64.1 64.2 64.3 64.4 64.5 64.6 64.7 65.1 66.1 66.2 66.3 66.4 66.5 66.6 66.7 67.1 67.2 67.3 68.1 68.2 68.3 68.4 68.5 69.1 69.2 69.3 69.4 70.1 70.2 70.3 71.1 71.2 71.3 72.1
Испански език Испанският език (самоназвание: español, произнесено [espaˈɲol]), наричан и кастилски език (castellano, [kasteˈʎano]) е иберо-романски език и е най-разпространеният романски език — говорен от ок. 375 млн души (2005). Той е четвъртият най-говорим език в света, след китайски, английски и хинди, като за ок. 340 млн души той е роден език. По-голямата част от испаноговорещите групи живеят в Латинска Америка. Произхождащ от Испания, откъдето по-късно е бил пренасян от испанските изследователи и колонизатори в западното полукълбо и други части на света през последните пет столетия, испанският е един от петте най-говорими езика в света и един от шестте официални езика на Обединените нации. Той е един от най-важните световни езици (заедно с английския и френския), който се говори на всички континенти: най-вече в Северна и Южна Америка, Европа и някои части на Африка и Азия. Голямото му заначение се дължи и на международното разпространение и признатост на испаноезичната литература, филмова индустрия, телевизионна индустрия (най-вече теленовели) и музикална индустрия в глобализирания пазар. [редактиране] „Испански“ или „кастилски“ Испанците наричат езика си español (испански), когато го съпоставят с други езици (напр. с френски или английски), но го наричат castellano (кастилски), когато го сравняват с други местни езици в Испания (напр. галисийски, баски и каталонски). По същия начин конституцията на Испания от 1978 г. използва термина castellano, за да определи официалния език на цялата държава, противопоставяйки го на las demás lenguas españolas (букв. останалите испански езици). Член III гласи следното: - El castellano es la lengua española oficial del Estado. (…) Las demás lenguas españolas serán también oficiales en las respectivas Comunidades Autónomas… - Кастилският е официалният испански език на държавата. (…) Останалите испански езици също ще бъдат официални в съответните автономни общини… В някои части на Испания обаче, главно където се говори галисийски, баски и каталонски, изборът на името може по някакъв начин да покаже чувството на принадлежност на говорещия, и дори неговите политически възгледи. Хора от двуезичните области може да счетат за обидно да се нарече езикът español, тъй като това е името, избрано от Франсиско Франко (по времето на неговата диктатура местните езици са били забранени), и защото то включва в себе си значението, че баски, каталонски и галисийски не са езици на Испания. От друга страна обаче, някои националистически настроени граждани (и испански и местни националисти) биха предпочели español, или за да покажат убеждението си за единството на Испанската държава, или за да обозначат схващането за откъснатостта между тяхната област и останалата част от държавата. В някои от останалите части на испаноезичния свят езикът е известен като „испански“, а в други — като „кастилски“. „Кастилски“ е името на испанския език в Аржентина, Боливия, Чили, Еквадор, Парагвай, Перу, Уругвай и Венецуела. Някои филолози използват термина „кастилски“ само когато имат предвид езика, говорен в Кастилия през Средновековието, твърдейки, че е за предпочитане да се използва „испански“, когато се говори за сегашната му форма. „Кастилски“ също може да бъде поддиалект на испански, който се говори в повечето части на днешна Кастилия. Този диалект притежава някои характеристики и специфично произношение, различни от това в Андалусия и Арагон например, където се говорят други поддиалекти. Произношението на този кастилски диалект съвпада точно със стандартното испанско произношение, и се различава много малко (даже никак) от стандартния испански език. Може да се каже, че (на испански) „кастилски“ е термин без никакво политическо или идеологическо значение, за разлика от „испански“ (но не е задължително). [редактиране] Класификация и сродни езици Испански/Кастилски се класифицира: - Семейство: Индоевропейско - Клон: Италийски - Група: Романска - Комплекс: Итало-западен - Подкомплекс: Западноромански - Клон: Гало-иберийски - Клон: Иберо-романски - Клон: Западноиберийски Испанският/кастилският е най-близък с останалите испански езици (произлезли от латински) и диалекти (произлезли от самия испански), които се говорят в границите на днешна Испания. Повечето са взаимно разбираеми помежду си без много затруднения. - Арагонски (aragonés) - Леонски (llïonés) - Астурски (asturianu) - Галисийски (galego) - Португалски (português) - Екстремадурски (estremeño) - Каталонски (català) - Окситански (aranès) Стандартните форми на двата основни езика, които се говорят на полуострова - Испански и Португалски, са общо взето взаимно разбираеми, въпреки че испанската морфология се разбира много по-лесно от един португалец, отколкото обратното. Същото важи и за каталонския, който е по-близък с окситански, отколкото с испански или португалски. Граматиката и по-голямата част от лексиката на испанския и португалския са сходини, а и двата езика имат обща история на влияние от арабския, докато голяма част от полуострова е била под ислямска власт. Дифтонгизацията на поставените под ударение къси гласни е обичайно за испанския, както и за другите романски езици, но липсва в галисийския и португалския. Специфична за испанския (както и за гасконския диалект на окситански) е загубата на латинското начално /f/ (която със сигурност се дължи на влиянието на баски), когато следващият звук не е двугласна. Не е задължително подобни сродни думи да означават едно и също. Някои често срещани думи също се различават между двата езика. Еволюцията от латински на някои струпвания на съгласни също се е развила по различен начин в двата езика (испански и протугалски думи като "pleno", "ocular", "nocturno", "tremular" и т.н. не са взети в предвид в долните примери, защото те са взети директно от латинския през ренесансовата и бароковата епоха): В испанския не са се изгубили единичните интервокални \L\, \N\, което е естесвено за португалския: Латинското двойно интервокално \LL\ се превръща в испанското -ll- и португалското -l-, \NN\ в испанското -ñ- (испанската буква "ñ" е всъщност начин да се пише "nn") и португалското -n-, Испанският има различни особености с каталонския, който е източноиберийски език и показва много Гало-романски белези. Испанският не е взаимно разбираем с френски или румънски, или, противно на широко разпространеното вярване, с италиански. Въпреки че италианската фонетична система е много сходна с тази на испанския, езиците се различават изключително много в граматика, лексика и морфология, и обикновено могат да бъдат разбрани, единствено ако човек вече е запознат с другия език. [редактиране] История Испанският се формира в северната част на Иберийския полуостров от простонародния латински език, като се чувства келтско-иберийско, баскско и арабско влияние. Някои от типичните черти на испанската диахронична фонология са омекотяването (латински vita, испански vida), палатализация (латински annum, испански año) и дифтонгация на кратко E/O от простонародния латински (латински terra, испански tierra; латински novus, испански nuevo); подобни явления се наблюдават в повечето романски езици. По време на Реконкистата този северен диалект е пренесен на юг и все още е малцинствен език в северно Мароко. Първата испанска граматика (Gramática de la Lengua Castellana) е била написана в Саламанка, Испания, през 1492 г. от Елио Антонио де Небриха. Когато книгата била представена на Исабела Кастилска, тя попитала: „Защо ми е подобна книга, ако вече знам езика?“, на което Антонио отвърнал: „Мадам, езикът е оръдието на Империята.“ След 16 век езикът е въведен от испанските колонизатори в Северна и Южна Америка, Микронезия, Гуам, Марианските острови, Палау и Филипините. Също така през тази епоха испанският се превръща в главен език на изкуството и политиката в по-голяма част от Европа. През 18 век френският заема неговото място. През 20 век езикът е въведен в Екваториална Гвинея, в Западна Сахара и в някои части на Съединените щати като Испанския Харлем в Ню Йорк – територии, които не са били част от Испанската Империя. [редактиране] Географско разпространение Испанският е един от официалните езици на Обединените нации и Европейския съюз. Мнозинството от испаноговорещите се намира в западното полукълбо и Испания. С приблизително 106 милиона жители, говорещи испанския като първи и втори език, Мексико се слави с най-голямата популация от испаноговорещи в света. Следващите четири най-големи популации живият в Колумбия (43 милиона), Испания (ок. 40 милиона), Аржентина (39 милиона) и Съединените Американски Щати (31 милиона американски жители на 5 и повече години, които говорят испански в къщи) [1]. Испанският е официален и най-важен език в 22 държави: Аржентина, Боливия (заедно с кечуа и аймара), Чили, Колумбия, Коста Рика, Куба, Доминиканската република, Еквадор (заедно с кечуа), Ел Салвадор, Екваториална Гвинея (заедно с френски), Гватемала, Хондурас, Мексико, Никарагуа, Панама, Парагвай (заедно с гуарани), Перу (заедно с кечуа и аймара), Пуерто Рико (заедно с английски), Испания, Уругвай, Венецуела, и Западна Сахара (заедно с арабски). В Белиз испанският няма официално признание. Въпреки това той е роден език на 50% от населението и се говори като втори език от още 20%. Може да се твърди, че той е най-важният и най-говорим език от народа, но английският си остава единственият официален език. В Съединените Щати испанският се говори от три четвърти от 41,3 милионното испанско население там. Той е също така учен и говорен от една малка, макар и слабо растяща, част от неиспанското население заради нарастващата му употреба в бизнеса, търговията, вътрешната и външната политика. Испанският е един от официалните езици в щата Ню Мексико и в неприсъединената територия на Пуерто Рико. В Бразилия испанският е добил голямо значение като втори език сред много млади ученици и опитни професионалисти. През последните години, тъй като Бразилия разчита все по-малко на търговията със САЩ и Европа и засилва търговските си отношения с испаноговорещите си съседи (особено като член на Меркосур), голямо значение се придава на двуезичието и доброто владеене на испанския език в страната (същото се отнася за доброто владеене на португалския в съседните държави). На 7 юли 2005 г. Националният конгрес на Бразилия окончателно одобри законопроект, който прави задължително изучаването на испански в държавните и частните училища на страната [2]. Популярността на езика се дължи и на близката му родствена връзка с португалския, а и испанският е преобладаващият и официалният език в почти всяка държава, граничеща с Бразилия. Стандартен испански и ладино също се говорят като родни езици от някои бразилци с испанско потекло, работници имигранти от съседните испаноговорещи страни, които са запазили тези езици и ги използват в домовете си. Също така в бразилските гранични щати, които имат пълномощие над образователната си система, испанският се учи от години. В много други гранични градове и села (особено по уругвайско-бразилската граница) се говори един смесен език, известен като портуньол. В другите европейски страни освен Испания езикът се говори от някои от техните испаноговорещи имигрантски общности, на първо място в Андора (където се говори от огромна част от населението, въпреки че няма официален статус), Холандия, Италия, Франция, Германия и Обединеното Кралство (В Лондон има многобройна общност). През последните години там се наблюдава покачване на популярността на испанския. Значителна част от населението на Гибралтар също говори испански, въпреки това английският си остава единственият официален език. Там съществува и езикът янито - смесица между английски и испански. Сред страните и териториите в Океания испанският е седмият най-говорим език в Австралия (100 000 говорещи), където от доста време живеят аржентински, чилийски и испански имигранти, а колумбийската и мексиканската общност нарастват най-вече в Сидни. Езикът също така се говори от около трите хиляди обитателя на Великденския остров, териториална собственост на Чили. Във всички народи от островите Гуам, Палау, Северни Мариански острови, Маршалови острови и Микронезия някога е имало испаноговорещи, но испанският отдавна се е забравил и сега единствената останала следа от него е влиянието, което е оказал върху местните езици. В Азия испанският език отдавна е в упадък. Той престана да бъде официален език на Филипините през 1987 г. и сега се говори от по-малко от 0,01% от населението, или 2 658 души (преброяване на населението през 1990 г.), въпреки че наскоро изглежда има съживяване на интереса към езика сред образованата младеж. Единственият съществуващ испано-азиатски креолски език чабакано е говорен от още 0,4% от филипинското население, или 292 630 души (преброяването през 1990 г.). Повечето други филипински езици съдържат голямо количество испански заемки. Измежду останалите азиатски държави испанският може би се говори от изолирани групи от бивши имигранти като например етнически китайци, родени в Мексико, но депортирани в Китай, или от трето и четвърто поколение перуанци, които всъщност са етнически японци, завръщащи се в отечеството на предците си — Япония. В Близкия изток и Северна Африка съществуват малки испаноговорещи общности в Израел (говорещи и стандартен испански, и ладино), в Северно Мароко (и стандартен испански, и ладино), в Турция (ладино) и в испанските анклави Сеута и Мелия, които са част от Испания. В Северна Америка и Карибите испанският се говори от части от населението на Аруба, Канада (предимно в Торонто и Монреал), Холандските Антили (предимно на Бонер, Кюрасао и Синт Мартен), Тринидад и Тобаго, и Американските Вирджински острови (предимно на Сент Кроа). В Антарктика териториалните участъци и постоянните бази на Аржентина, Чили, Перу, Уругвай и Испания също определят испанския като официален и работен език на тези анклави. [редактиране] Диалекти Главна статия: Диалекти на испанския език Има важни различия между диалектите в различните райони в Испания, а и между тези из цяла Латинска Америка, където се говори испански. В Испания кастилският диалект обикновено се взема за стандартния език на страната (въпреки че характерната за този диалект употреба на винителните форми на местоименията вместо дателните, или така нареченото Лоисмо не се одобрява). В испанския има три местоимения за второ лице, единствено число: tú, usted и в някои части на Латинска Америка - vos (употребата на тази форма се нарича восео). Общо казано, tú и vos са неофициални и се използват за приятели (въпреки че в Испания vos се смята за архаично обръщение към високопоставени личности и сега употребата му се ограничава главно в литургиите). Usted навсякъде се смята за учтива форма (произлиза от vuestra merced, „ваша милост“) и се използва като знак за уважение, когато човек се обръща към по-възрастните членове на семейството си или към непознати. Местоимението vosotros е множествената форма на tú в повечето части на Испания, въпреки че в Америките (и в някои южни испански градове като Кадис и на Канарските острови) е изместено от ustedes. Забележително е, че в южна Испания употребата на ustedes като неофициално „вие“ не следва правилото за съгласуване между местоимение и глагол. Например докато в правилния учтив еквивалент на „вие отивате“, ustedes van, се използва глагол в трето лице множествено число, в Кадис неофицалната форма се образува така: ustedes vais, то ест използва се глагол във второ лице множествено число. На Канарските острови обаче обичайното съгласуване между местоимение и глагол се е запазило в повечето случаи. [редактиране] Бележки - ↑ ((en)) Lewis, M. Paul (ed.). Statistical Summaries. Summary by language size. // Ethnologue: Languages of the World, Sixteenth edition. SIL International, 2009. Посетен на 27 октомври 2010. - ↑ ((es)) Moreno Fernández, Francisco и др. Demografía de la lengua española (PDF). Посетен на 27 октомври 2010. - ↑ ((es)) Vivanco Torres, Hiram. Enseñanza del español como lengua extranjera. // Unidad en la diversidad lingüística: La enseñanza del español como lengua extranjera y su certificación. Instituto Cervantes, 2010. Посетен на 27 октомври 2010. - ↑ ((es)) Soca, Ricardo. Historia del Idioma Español. // elcastellano.org, 2008. Посетен на 27 октомври 2010. - ↑ ((en)) The President claimed that the Spanish language is "a source of wealth and development". // Government of Spain, 2010. Посетен на 27 октомври 2010. - ↑ ((en)) Why choose Spanish as your new foreign Language?. // University of Illinois at Springfield, 2010. Посетен на 27 октомври 2010. [редактиране] Външни препратки
1.1 2.1 2.2 2.3 3.1 3.2 4.1 5.1 6.1 7.1 8.1 9.1 10.1 11.1 12.1 13.1 14.1 14.2 14.3 14.4 15.1 15.2 15.3 15.4 16.1 16.2 16.3 16.4 17.1 17.2 17.3 18.1 19.1 19.2 19.3 19.4 19.5 19.6 19.7 20.1 20.2 21.1 22.1 22.2 23.1 23.2 23.3 24.1 24.2 24.3 25.1 25.2 26.1 26.2 27.1 27.2 27.3 27.4 27.5 28.1 28.2 28.3 28.4 28.5 28.6 28.7 29.1 29.2 30.1 30.2 31.1 32.1 32.2 32.3 33.1 33.2 34.1 35.1 35.2 36.1 37.1 37.2 38.1 39.1 39.2 39.3 40.1 40.2 41.1 41.2 41.3 42.1 42.2 42.3 43.1 43.2 44.1 45.1 45.2 45.3 45.4 46.1 46.2 46.3 46.4 46.5 46.6 47.1 48.1 49.1 49.2 50.1 50.2 50.3 51.1 51.2 52.1 53.1 53.2 53.3 53.4 54.1 54.2 55.1 56.1 56.2 56.3 56.4 57.1 58.1 58.2 58.3 58.4 59.1 59.2 59.3 60.1 60.2 60.3 61.1 62.1 63.1 64.1 65.1 66.1 67.1 68.1 68.2 68.3 69.1 70.1 71.1 72.1 73.1 74.1 74.2 75.1 75.2 76.1 77.1 78.1 79.1 79.2 80.1 81.1 82.1 83.1 83.2 83.3 83.4 84.1 84.2 84.3 85.1 85.2 86.1 86.2 86.3 87.1 88.1 89.1 90.1 91.1 92.1 93.1 94.1 95.1 97.1 98.1 99.1 99.2 100.1 101.1 102.1 103.1 104.1 105.1 106.1 107.1 107.2 108.1 109.1 110.1 111.1 111.2 112.1 113.1 114.1 114.2 114.3
Names given to the Spanish language There are two names given in Spanish to the Spanish language: español ("Spanish") and castellano ("Castilian"). Spanish speakers from different countries or backgrounds can show a preference for one term or the other, or use them indiscriminately, but political issues or common usage might lead speakers to prefer one term over the other. This article identifies the differences between those terms, the countries or backgrounds that show a preference for one or the other, and the implications the choice of words might have for a native Spanish speaker. Generally speaking, both terms can refer to the Spanish language as a whole, with a preference for one over the other that depends on the context or the speaker's origin. Castellano (as well as Castilian in English) has another, more restricted, meaning, relating either to the old Romance language spoken in the Kingdom of Castile in the Middle Ages, predecessor of the modern Spanish language, or to the variety of Spanish nowadays spoken in the historical region of Castile, in central Spain. Contents - 1 History of the terms - 2 Terms used by academies of the language - 3 Usage in Spain - 4 Usage and implications in former colonies - 5 Usage and misconceptions abroad - 6 See also - 7 References - 8 External links History of the terms[edit] Originally Castilian (castellano) referred to the language of the Kingdom of Castile, one of several northern kingdoms that spread across the Iberian Peninsula through the Middle Ages, from about the 8th to the 15th centuries. Traditionally the first recorded examples of written Castilian/Spanish are considered to be the Glosas Emilianenses, a number of isolated words added to a Latin text as an aid to the reader, dated to the eleventh century. Soon after that there begin to appear discursive texts in Castilian, such as the Cantar de Mio Cid. This early Romance language was derived from Latin and evolved into modern Spanish. However, the term Spanish (español) is a more recent term that first referred to Spain as a country, and then to the predominant language spoken in that country. Spain as a truly unified nation appeared centuries later than the language and the Kingdom of Castile; in fact, it was only in the late 15th century that the personal union between the Crowns of Castile and Aragon unified Spain. The actual legal unification date is disputed, but commonly agreed to have occurred not earlier than the eighteenth century. Only then did the Castilian language begin to be commonly called Spanish. In 1492, the arrival of Christopher Columbus on a Castilian-paid expedition paved the way for the Spanish colonization of the Americas. As a result of this process, most countries in South America now speak the same language as Castile. Until about the eighteenth century, the Kingdom of Castile, and not Spain as a whole, was the colonizing power, and the language used was called castellano. Thus, some Latin American countries formerly under Spanish rule have retained the custom of calling it castellano, while others eventually switched to calling it español, with many different factors influencing the final choice. In English, the term Spanish relates both to the language and to the nation. The noun used for a person from Spain is Spaniard, with the collective noun the Spanish. The term Castilian is much less widespread amongst English speakers than the term Spanish. History of the term castellano[edit] Castilla (Castile in English) means 'Castle-land'. The word is derived from Latin castella, the plural of castellum, which, in turn, is a diminutive form of castrum 'fortress, castle'. Through most of the Middle Ages the word was spelled Castiella, a form that survives in Leonese today. (Modern Spanish has transformed all words ending in -iello, -iella into -illo, -illa.) The adjective derived from Castilla is castellano. Castellano also means 'castellan', i.e. a castle master. There is a comic scene based on the play on words Castilian/castellan in the novel Don Quixote (Chapter 2). The region was thus named because it was a frontier land controlled from a series of fortified castles. It shared borders with rival Moorish Spain (to the south) and the Christian kingdoms of Leon (to the west) and Navarre and Aragon (to the east). History of the term español[edit] Two main hypotheses have been proposed for the origin of the word español: one based on dissimilation in Old Spanish españón (from a presumed Vulgar Latin *hispaniōne), and the other on an Occitan term derived from a presumed Vulgar Latin *hispaniolus. Both Latin ancestor words are based on the place name Hispania (which evolved into España by regular sound changes); and both are marked with an asterisk to indicate that they are reconstructed, not directly attested. The dissimilation hypothesis, advanced by Ramón Menéndez Pidal,[1] presumes that Latin Hispania was lengthened by the derivational suffix -ōne (which survives in other ethnonyms such as bretón, borgoñón, sajón, and lapón). The Old Spanish form españon is documented in works of the 13th and 14th centuries.[2] It is suggested that the final /n/ of this form changed to /l/ by dissimilation from the previous nasal consonant, ñ. This sporadic sound change is observed in some other words: Menéndez Pidal cites Barcelona (from Barcinone) and delante (from de in ante); Lathrop adds ingle (from ing[ui]ne) and sangre (from sang[ui]ne).[3] According to the Occitan scenario, advanced by Rafael Lapesa,[4] the Spanish borrowed the Occitan name for themselves, which was the name España plus the diminutive suffix -ol, from the Latin -olus. The Occitan influence is inferred because in Castilian the same Latin suffix would have produced *españuelo rather than español. Lapesa counters the dissimilation hypothesis by citing other words with -ñón in which dissimilation did not take place: cañón, borgoñón, riñón, etc.[5] Penny, in discussing loans from French and Occitan, calls this "the most remarcable loan of all, español 'Spanish', replacing native españón."[6] The name Hispania was applied to the Iberian Peninsula by the Romans when they discovered and later subjugated it. One theory about this name is that it comes from Canaanite אי שפנים (ʾî šəpānîm), meaning 'island of hyraxes', named by Canaanite-speaking Phoenicians who mistook Spain's large rabbit population for hyraxes.[7] Several other theories about the name have been advanced as well (see Hispania). The Romans called the inhabitants of Hispania hispani (singular: hispanus), and the relevant adjective was hispanicus. These terms, had they undergone regular sound change into Castilian, would have developed into España, *espanos (singular: *espano) and *espánego or *espango—but in reality, only the first term exists in modern Castilian. As the branches of Vulgar Latin began to evolve into separate Romance languages, the term that would evolve into español began to be used to refer to these derivative languages (especially as opposed to the Arabic and Hebrew of the Moorish and Jewish inhabitants of Iberia). It was at first a general term that embraced the various dialects of Iberian Romance spoken in the area, including the forebears of modern Portuguese, Galician, Castilian and Catalan. However, with the rise of Castile as a power, and its absorption of all surrounding regions into an ever-growing empire that eventually spread to the New World, the term España was eventually equated with the peninsular territories ruled by the Crown. With this, the break with the Roman concept of Hispania was complete, and the term acquired its modern meaning of 'all of Iberia except for Portugal and Andorra'. Similarly, español came to be used to refer to the common language of this new country: Castilian. The terms España and español spread to other languages. The English name Spain is from the French Espagne. Spanish is Spain plus the English suffix -ish. The term continues evolving as other languages adapt these words to form their own name for Spain—for example, Japanese スペイン語 (Supein-go), 'Spanish language', and スペイン人 (Supein-jin), 'Spaniard', derive from the Japanese word for Spain, スペイン (Supein), which, in turn, derives from English Spain. In Chinese, the word is taken directly from Spanish (or perhaps even Latin) rather than English: 西班牙 (Pinyin phonetic symbols: xībānyá) for Spain and 西班牙语 (Pinyin: xībānyá yǔ), or the abbreviation 西語 (Pinyin: xī yǔ) for the Spanish language. The Arabic إسبانية (isbāniya) for Spain derives directly from the word España: the absence of "p" in the Arabic alphabet makes it a "b", and the sound "ñ" is transformed into "n". إسباني (isbāni) is the name for Spanish, with the "nisba" suffix. In Guatemala, although Spanish is the official language, the Maya peoples, descendants of the original inhabitants of the region, call it la castilla, keeping the original name from colonial times. Mayans speak at least 22 different Mayan languages and dialects, including Mam, Pocomam, Kaqchikel, Tz’utujil, Q’eqchi’, and K’iche’. While Espanyol is used in Tagalog and other languages of the Philippines, the word Kastilà is more frequently used. Furthermore Katsila [sic] is also used among those who speak Visayan languages, such as Cebuano. Usage of the term "cristiano" (Christian)[edit] During the presence of Moors in Hispania, Spanish was sometimes given the name cristiano to distinguish it from the Arabic and Hebrew languages. Spanish also marked Christians from Amerindians. This term is still used today to refer to the language, though usually jocularly. The expression Hábleme en cristiano "talk to me in Christian", uttered to people not speaking Spanish at the moment, is used in opposition of the other Spanish languages, which is felt as annoying by them[citation needed] (Catalonia, Galicia and the Basque Country, but not in America). "Háblame en cristiano" is also a phrase used for ask for clarification in a conversation, when the topic/point of the discussion is not clear or is vaguely (hesitantly) hinted by one of the speakers. History of the term "language of Cervantes"[edit] The term "lengua de Cervantes" as an epithet for the Spanish language begins to be used early in the 19th century. Mariano José de Larra uses the expression in his essay "Literatura", first published in 1823.[8] In 1829 it appears in Una cuestión de derecho, by Manuel Sivela.[9] Soon after that it appears in an anonymous article in the Gaceta de Madrid.[10] The poet Nicasio Camilo Jover, in his poem "Miguel de Cervantes", states directly "Y la lengua del pueblo castellano / Hoy se llama la lengua de Cervantes."[11] Spanish is called "el idioma de Cervantes" in a book published in 1830,[12] and in another one published in 1838.[13] Occasionally the term refers to the language of Spanish Golden Age literature generally, rather than simply to that of Cervantes.[14] "The language of Cervantes" in English—as a term for the Spanish language generally—comes into use in the 1840s. Examples appear in Janin (1841)[15] and Campbell (1849).[16] Terms used by academies of the language[edit] In Spain, the Royal Spanish Academy is recognized as a normative body that rules on the orthography and general usage rules of the language. The Academy used el castellano from the 18th century, but since 1923 its dictionary and grammar are de la lengua española ("of the Spanish language"). The Academy's usage of one term is not necessarily a condemnation of the other. There are many other Academies (grouped under the Association of Spanish Language Academies) that may or may not have an official normative recognition, but nevertheless cooperate in the creation of the Diccionario Panhispánico de Dudas (a compendium of corrected typical mistakes and doubts). In this dictionary, whose production was agreed upon by the 22 different Spanish Language Academies, we are told: Para designar la lengua común de España y de muchas naciones de América, y que también se habla como propia en otras partes del mundo, son válidos los términos castellano y español. La polémica sobre cuál de estas denominaciones resulta más apropiada está hoy superada. Aun siendo sinónimo de español, resulta preferible reservar el término castellano para referirse al dialecto románico nacido en el Reino de Castilla durante la Edad Media, o al dialecto del español que se habla actualmente en esa región. When naming the common language of Spain and of many nations of the Americas, which is also spoken as a first language in other parts of the world, the terms Castilian and Spanish are [both] valid. The debate over which of these designations is more appropriate is presently settled. Although it is a synonym of Spanish, it is preferable to reserve the term Castilian to refer to the Romance language arising in the Kingdom of Castile during the Middle Ages, or to the dialect of Spanish currently spoken in that region. Thus, even if both terms are allowed in Spanish, the use of el español is recommended for the language as a whole. However, popular choice of terms is not so clear, with other factors such as customs or geographical location being factors. Usage in Spain[edit] Spaniards tend to call the language el español (Spanish) when contrasting it to languages of other states, such as in a list with French (francés), Chinese (chino), etc. El castellano (Castilian) by contrast, is more often used when contrasting the language with other regional languages of Spain: official languages like Basque, Catalan and Galician or unofficial ones like Aragonese, Asturian, Extremaduran, Leonese and so on. In this manner, the Spanish Constitution of 1978 uses the term el castellano to define the official language of the whole State, opposed to las demás lenguas españolas (lit. the other Spanish languages). Article III reads in part: El castellano es la lengua española oficial del Estado. Todos los españoles tienen el deber de conocerla y el derecho a usarla. Las demás lenguas españolas serán también oficiales en las respectivas Comunidades Autónomas... Castilian is the official Spanish language of the State. All Spaniards have the duty to know it and the right to use it. The other Spanish languages shall also be official in their respective Autonomous Communities...—Spanish Constitution of 1978 This choice of words can however vary depending on many factors, including the origin of the speaker or some political nuances. Bilingual and multilingual regions of Spain[edit] In the regions where regional languages are spoken, there is obviously a daily need to make the contrast between the national language and the regional language, and so the national language is most often referred to as Castilian, particularly in the regional languages themselves (e.g. espanyol is virtually never used to refer to the Spanish language in Catalan: castellà is used instead.) This usage is often mirrored by educated English speakers when referring to the linguistic situation in Spain. For some, this use of the term castellano is a political or cultural statement that Spanish is only the language of Castile and perhaps some areas that Castile colonised, but not the language of their region, where they consider the only legitimate language to be the regional one, i.e. Catalan, Basque, Galician, etc. This stance is common in regionalist circles. Conversely, some nationalist circles prefer the term español because they perceive their ethnic community to be distinct from that of Spain, and therefore do not object to the language of Spain being called Spanish. In Basque-speaking regions, where the language is not of Romance origin—Basque is considered by many scholars to be a language isolate—some Basque speakers might even use the term erdara[17] (lit. foreign) specifically for Spanish, since for them it is the prevalent foreign language—just as in the French Basque Country, "French language" is the usual meaning of erdara. Monolingual regions of Spain[edit] In monolingual regions, the implications are a little different. In these regions, there is no identity implication, but still they must choose one of the two terms. Castilians usually use the term el español, thus legitimately presenting it as the national language. However, they also frequently call it el castellano, either to assert their ownership or to distinguish it from the regional languages. Monolingual regions outside of Castile include, mainly, Andalusia, but also other regions where the regional languages are not developed enough to be widely spoken by the majority of the population; this is the case of Extremadura, Cantabria or Aragon, for example. There, español may be used as in Castile to stress the national nature of the language, but with a slightly different nuance: they are accepting another region's historical language as their own. Concept of a standard[edit] The term castellano is occasionally used to imply more of a standard form than español does. For example, if someone mispronounces a word, they might be told ¡hable castellano!, i.e. 'Speak Castilian!', 'Speak properly!'. However, this nuance is not to be exaggerated, as it is perfectly possible that the term español or even, jocularly, cristiano ('Christian') could be used instead. Moreover, the term castellano is also commonly and correctly used to refer to dialects of Spanish that deviate dramatically from the standard. Usage and implications in former colonies[edit] Both names are commonly used in parts of the world colonized by Spanish speakers, such as Latin America and the Canary Islands. As in Spain, the implications are complex. The most common term used in Latin America is español, generally considered to be a neutral term simply reflecting the country the language came from. For people who use this term, castellano may possibly imply greater correctness as it sometimes does in Spain, or it may merely be an alien term, referring to a region in a far-off country. However, some Latin Americans prefer the term castellano, especially in Argentina, Chile, and Peru. One reason for this is that many early Argentine settlers were Galician,[18] for whom castellano had long been associated with the Spanish state in addition to Castile. Along with Basques or Catalonians, Galicians might perceive the term español as imperialistic and misrepresenting the language of Castile as the language of Spain. Castellano may also be used to refer to the dialect of Spanish spoken in Castile while español would generally refer to Standard Spanish. In practice, usage tends to be a matter of local custom, rather than reflecting any philosophical or political position. However, the fact that Castile is now a region subsumed within modern Spain has been the decisive factor in the preferential usage of español in an international context. Countries whose constitutions use the term castellano[edit] - Bolivia: The amendment of 1994 mentions castellano in passing; schools use castellano, but español is still frequent in common speech. - Colombia: The Colombian Constitution of 1991 uses the term castellano to define the official language of the State: "El castellano es el idioma oficial de Colombia". - Ecuador - El Salvador - Paraguay - Peru - Spain: Castilian (castellano) is the official language of the State. All Spaniards have the duty to know it and the right to use it. Other Spanish languages (i.e. languages of Spain) shall be official in the respective autonomous communities, according to their Statutes of Autonomy.[19][20] - Venezuela Countries whose constitutions use the term español[edit] Countries whose constitutions do not mention language[edit] Terms used in the Philippines[edit] - Philippines - a number of Spanish-speaking Filipinos consider their language as "Castilian Spanish" because this is the standard taught in Spanish-language schools and colleges since independence from Spain.[citation needed] - Languages of the Philippines generally use terms based on Castilla or castellano: Kastila (Tagalog) and Kastila-on/Katsila (Cebuano and other Visayan languages). Philippine languages continue to employ the term Katsila or Kastila to refer to both a Spaniard and to the Spanish language. - Chabacano, the Spanish-based creole, has regional varieties that are not mutually intelligible with one another, yet which are mutually intelligible with Spanish. The name itself in Spanish means "poor taste", "tacky", "coarse", and "low quality", as named for its poor grammar and lack of conjugation. - Chabacano Zamboangueño - in Zamboanga City - Chabacano Caviteño - in Cavite City - Chabacano de Ternate - in Ternate, Cavite - Chabacano de Davao - known as castellano Abakay in the Davao provinces and Davao City. Usually spoken in 2 styles: - "Chino" - Chinese style, with a Chinese accent; and - "Japonés" - Japanese style, because it is interspersed with some Japanese words. Usage and misconceptions abroad[edit] This complex linguistic situation is obviously not always grasped by non-Spanish speakers (or even by Spanish speakers themselves). Some[who?] believe that the term español is not used in Spanish, or only in Spain, and that the term Spanish is therefore wrong. So, it is not uncommon in some politically correct circles to write Castilian or even Castellano in English texts, calling Spanish incorrect or imperialist. This can even lead to their rejecting the official ISO 639 code for Spanish (es) in favor of ca, with the consequence that Catalan then would have to be given ct.[citation needed] Some philologists use "Castilian" only when speaking of the language spoken in Castile during the Middle Ages, stating that it is preferable to use "Spanish" for its modern form. The dialect of Spanish spoken in northern parts of modern Castile may also be called "Castilian." This dialect differs from those of other regions of Spain (Andalusia for example); the Castilian dialect is conventionally considered in Spain to be the same as standard Spanish. Another use of Castilian in English is to distinguish between standard Spanish and regional dialects. As noted above, this distinction is made to some extent in Spanish, but not as far as some English speakers go—for example, websites with language selection screens giving the choice between Castilian Spanish and Latin American Spanish among other languages. In the Americas, where Spanish is the native language of 20 countries, usage of castellano and español is sometimes reversed when referring to another nation. For example, a Peruvian, talking about a Uruguayan, might say Yo hablo en español peruano, él habla en español uruguayo, pero los dos hablamos castellano ("I speak Peruvian Spanish, he speaks Uruguayan Spanish, but we both speak Castilian")[citation needed]. This usage comes from the historical association of español with the language that was brought to America by conquistadores, and later transformed in each nation through daily usage, and castellano as the basis for all variants. Other terms[edit] Gonzalo de Berceo, one of the earlier authors in Castilian, named his language román paladino (i.e., "palace Romance") "in which a person talks to his neighbor", that is, direct talking, without affectation, in the most clear way someone can express (as good as in the palace or court).[citation needed] See also[edit] References[edit] - Gerald Erichsen, About.com: "Why Is Spanish Sometimes Called Castilian?" - ^ http://books.google.com/books?ei=dnFLUb3eOOmW0QGR6IHQAQ&id=l1ZdAAAAMAAJ&dq=menendez+pidal+manual&q=espa%C3%B1%C3%B3n#search_anchor Manual de gramática histórica española] (1904/1980), p. 181 (§66.2). - ^ For example the Poema de Fernán González and the Libro del cauallero Zifar. - ^ Thomas A. Lathrop, The Evolution of Spanish (Newark, Del.: Juan de la Cuesta), p. 97. - ^ Historia de la lengua española (Madrid: Gredos, 1981), p. 199 (§51.3). - ^ Ralph Penny, A History of the Spanish Language (Cambridge University Press, 1991), p. 225. - ^ Today the Spanish population of wild rabbits is much less abundant than in ancient times, due to the introduction of the myxomatosis virus to mainland Europe in the 1950s. - ^ Obras completas, Vol. 4 (Madrid: José M. Repullés, 1837), p. 66. - ^ Paris: Gaultier-Laguionie, p. 185. - ^ "De las traducciones", No. 64 (May 29, 1832), p. 264. - ^ Glorias de España: Poesías históricas (Madrid: D.F.A. Fernel, 1848), p. 227 - ^ Rafael Díaz Arenas, Memorias históricas y estadísticas de Filipinas y particularmente de la grande isla de Luzón (Manila: Diario de Manila - ^ "El Tío Cigüeña" (pseud. of Juan Mieg), Cuatro palabras á los señores traductores y editores de novelas (Madrid: Hijos de Doña Catalina Piñuela), p. 67. - ^ For example Héctor M. Ardila A. and Inés Vizcaíno G., Hombres y mujeres en las letras colombianas (Bogotá: Magisterio, 2008), p. 14: "La lengua clásica, la lengua de Cervantes y Fray Luis de León". - ^ Jules Janin, "Biographical Notice of Le Sage", in Asmodeus: Or, the Devil on Two Sticks by Alain René Le Sage (London: Joseph Thomas, 1841), p. xi. - ^ Life and Letters of Thomas Campbell, ed. William Beattie (London: Edward Moxon, 1849), Vol. - ^ erdara in the Morris Student Plus Basque-English dictionary. - ^ Another relic of this fact is the Argentine use of gallegos to mean recent immigrants from Spain, cf. the Australian use of pommy. - ^ La Constitución española de 1978 - ^ The Spanish Constitution (1978). BOE. External links[edit] - Detailed linguistic map of Spain - La lengua de Castilla ya tiene nombre: ¡Castellano y no Español!. Castilian nationalist writing about the name of the language. (Spanish)