http___en.wikipedia.org_wiki_Church_of_Bulgaria.xml
1.1 2.1 3.1 4.1 5.1 5.2 5.3 6.1 6.2 6.3 7.1 7.2 8.1 8.2 8.3 8.4 9.1 9.2 10.1 11.1 11.2 11.3 11.4 12.1 12.2 13.1 14.1 14.2 14.3 14.4 14.5 14.6 14.7 14.8 14.9 15.1 15.2 15.3 15.4 16.1 16.2 16.3 16.4 17.1 17.2 18.1 19.1 19.2 20.1 20.2 20.3 20.4 21.1 21.2 22.1 23.1 23.2 23.3 23.4 23.5 23.6 24.1 24.2 25.1 25.2 25.3 25.4 26.1 26.2 26.3 26.4 26.5 26.6 26.7 27.1 28.1 28.2 28.3 29.1 29.2 30.1 30.2 31.1 31.2 32.1 32.2 32.3 32.4 32.5 33.1 33.2 33.3 33.4 34.1 34.2 34.3 34.4 34.5 35.1 35.2 35.3 35.4 35.5 36.1 36.2 36.3 37.1 37.2 37.3 38.1 39.1 40.1 40.2 40.3 41.1 42.1 43.1 44.1 44.2 44.3 45.1 46.1 47.1 47.2 47.3 47.4 48.1 49.1 50.1 51.1 52.1 53.1
История на Българската православна църква Историята на Българската православна църква обхваща историята на всички просъществували православни религиозни институции, обединяваща православните българи в страната и извън нея от покръстването до наши дни. [редактиране] История [редактиране] В епохата на Първата българска държава Необходимостта от църковна организация на българските земи, независима от Цариградската патриаршия възниква още с покръстването на българите в 864 г. Княз Борис I (852-889), чрез средствата на дипломацията и лавирайки между Източната и Западната църква, успява да създаде такава. На първо време това се оказва невъзможно и той трябва да се примири с архиепископ и висше духовенство от гръцки произход (макар и подчинени пряко на княза), както и с богослужение на гръцки език. На свикания през 893 г. Преславски народен събор, наред с избора на Симеон за български владетел, е взето решение за замяна на гръцкия език със славянски при богослужение. През своето управление цар Симеон I (893-927) постепенно заменя гръцкото висше духовенство с българско и създава Българската екзархия, която при наследника му цар Петър I (927-970) прераства в патриаршия. На преговорите между царя и император Роман Лакапин през 927 г. се стига до признание на титлата на българския владетел, а главата на Българската църква получава титула патриарх. Впоследствие гърците отричат многократно направените от тях безпрецедентни отстъпки, но в архивите на Ватикана е запазено копие от решението на императорския синклит за признаването на Българската патриаршия. Първи български патриарх е Дамян Доростолски (Дръстърски), а седалището му е в столицата Велики Преслав. Впоследствие патриаршеския престол е преместен в Дръстър. (Има предположения, че българската патриаршия е съществувала още при цар Симеон I. Този въпрос е тясно свързан с признанието на царската титла на Симеон от страна на Константинополската патриаршия, което все още е неразрешен проблем в медиевистиката.) Във втората половина на 10 век българската държава изпада във военно-политическа слабост и част от териториите и са завладени първо от киевският княз Светослав, а след това от император Йоан Цимисхи. Предполага се, че след падането на Дръстър във вражески ръце патриарх Дамян търси убежище в Сердика (София), а по-късно патриарсите се установяват в новата столица на България — Охрид.[1] [редактиране] В епохата на византийското владичество След смъртта на цар Иван Владислав (1014-1018) голяма част от българската аристокрация губи вяра във възможността на царството да оцелее в продължаващата десетилетия война със Византия и e готова да се преклони пред империята, за да запази титлите, имуществото и привилегиите си. Към тази група се числял и последният патриарх на Първата българска държава Давид. Заедно с ичиргубоила Богдан той се явява пред Василий II Българоубиец в крепостта Струмица и му изказва покорството си. С края на Първото българско царство (1018) е сложен и край на Българската патриаршия. На нейно място Василий II създава българската Охридска архиепископия, чийто глава е подчинен на цариградския патриарх. Според грамотите на Василий II, охридският архиепископ трябва да е от български произход, но подир смъртта на Йоан Дебърски (1018-1037) това правило престава да се спазва. [редактиране] В епохата на Втората българска държава След успешното въстание на търновските боляри Петър и Асен от 1185 г., Българското царство e възстановено, но това не довежда автоматично до възстановяване и на Българската патриаршия. При царуването на Иван Асен I(1190-1197) и Петър IV (Теодор Петър), (1185-1197) начело на българската църква стоял архиепископ Василий, който след договарянето на унията между цар Калоян (1197-1207) и папа Инокентий III, получил званието примас (първосвещеник) на България. Поне формално примасът e подчинен на папата. Това положение се запазва при цар Борил (1207-1218) и в първата половина на управлението на цар Иван Асен II (1218-1241). След победата си над император Теодор Комнин при Клокотница (1230), Иван Асен II на практика владеел целият Балкански полуостров и e претендент за трона в Константинопол. Като остава излъган в надеждите си да бъде подкрепен от Римската църква в тези си амбиции, той счел продължаването на унията за безпредметно. Така владетелят се възползва от сближаването между България и Никейската империя, за да възстанови Българската патриаршия. Събитието се случва през 1235 г. е отразено в „Разказа за възстановяване на Българската патриаршия“, поместен в „Синодика на цар Борил“. По решение на вселенския патриарх Герман II и патриарсите на Йерусалим, Антиохия и Александрия за пръв патриарх на Търново e миропомазан българският монах Йоаким I. Тъй като през цялото си съществуване патриаршията на Втората българска държава има за седалище столицата Търново, тя се нарича Търновска патриаршия. Седалището и e патриаршеският дворец, разположен на самия връх на укрепения хълм Царевец (Царевград). На същия хълм се е намирал и царския дворец и тази близост не е случайна. Тя символизира единството на светската и духовна власт в царството. Една от основните задачи на Българската патриаршия е утвърждаването на царската власт и правото на царя да ръководи съдбините на „поверения му от бога народ“. Това превръща патриаршията в политическа организация и част от държавният апарат. Патриархът е един от членовете на синклита (царския съвет) и участва във всички важни събития от външно и вътрешнополитическия живот на царството. Понякога той изпълнявал и дипломатически мисии от особена важност. Тъй като училищата са прицърковни и манастирски, а в тях преподават духовни лица, част от апарата на Българската църква, от образованието и литературният живот на практика са ръководени от нея. Патриарх Евтимий Търновски е един от най-забележителните писатели в Източноправославния свят, автор на правописна реформа и създател на Търновската книжовна школа, чието влияние се простира далеч зад границите на царството. Изобразителното изкуство (стенопис, иконопис, миниатюра) също влизат в сферата на влияние на патриаршията. Принадлежността на патриарсите Теодосий Търновски и Евтимий Търновски към религиозното учение на исихазмът спомага за широкото му налагане в Българската православна църква и царското обкръжение. От друга страна, учения противоречащи на доктрината на Патриаршията (богомилство, павликянство, адамитство, варлаамство, жидовстване и др.) са безмилостно преследвани. Най-голяма е властта на Патриаршията при цар Иван Асен II, когато епархиите и включвали по-голямата част от Балканския полуостров. След упадъка на централната власт в 14 век тя губи много от тях. Разцеплението на Българската държава на Търновско, Видинско царство и Добруджанско деспотство след смъртта на цар Иван Александър (1331-1371), нанася нов удар върху Патриаршията. Владетелите на Видинско царство и Добруджанското княжество оказват натиск над висшия клир в своите земи, за да отхвърлят върховенството на Търновската патриаршия и да преминат на подчинение на цариградския патриарх. Падането на Търново в ръцете на османските завоеватели през 1393 г. слага край на Търновската патриаршия. Последният патриарх на Втората българска държава, Евтимий Търновски е пленен и заточен в манастир в Тракия, навярно в Бачковския манастир, където се твърди, че е и гробът му. [редактиране] В епохата на османското владичество По време на османското владичество българите са лишени от собствена църква и се намират под върховенството на Цариградската. В резултат, просветата и книжовното дело западат постепенно, а налагането на гръцкия духовен клир се отразява негативно на народностното самосъзнание на българите. Единствено Охридската българска архиепископия (наричана понякога патриаршия) запазва самостоятелността си и дори претендира за духовната власт над православните християни в Османската империя. Това я въвлича в съперничество с Цариградската патриаршия. За разлика от последната, в Охридската архиепископия не всички архиепископи и епископи са от гръцки произход. Славянският език не среща съпротива при разпространението си в нейните епархии. Враждата с Цариградската патриаршия завършва с премахването на самостоятелността на Охридската архиепископия през 1767 г. За това допринася и вътрешното разделение на ръководния клир на „фанариотски“ и „автохтонен“, по терминологията на академик Иван Снегаров. С настъпването на Възраждането редица прогресивни български водачи осъзнават вредата от липсата на Българска църква. Опитите на фанариотите да унищожат народностното самосъзнание на българите довеждат до желанието на последните да скъсат с Цариградската патриаршия и да възобновят националната си църква. За начало на борбата за църковна независимост се приема 1824 г. когато група заможни и влиятелни българи, предвождани от Димитраки Хаджитошев, се обявяват за замяната на гръцкият владика Методий с българина Гаврил Бистричанин. Събитието е известно като Димитракиевата буна и е последвана от протести срещу гръцките владици в Скопие, Самоков, Казанлък, Стара и Нова Загора. Особено бурни са протестите през 1838 г. в Търново срещу назначаването на Панарет, наречен „Делия“, за търновски митрополит. В следващите години бунтове срещу висшето гръцко духовенство има в Ловеч, Видин, Сяр, Охрид, София и др. В Цариград, под ръководството на Неофит Бозвели, се създава Българска община с главна цел — независима Българска църква. Въпреки, че водачите на движението, Неофит Бозвели и Иларион Макариополски, са заточени през 1845 г., борбата е продължена от Александър Екзарх, Гаврил Кръстевич, Никола Сапунов и други възрожденци. На 28 февруари 1870 г. чрез специален султански ферман е учредена Българска екзархия, чийто диоцез обхваща всички земи на Османската империя с преобладаващо българско население. За пръв екзарх e избран видинският митрополит Антим I. Седалището на Екзархията e в Цариград. [редактиране] В епохата на Третата българска държава През 1913 г. екзарх Йосиф I напуска Цариград и се установява в София. По силата на мирния договор, подписан в края на Първата световна война, Българската екэархия загубва епархиите си в Македония и Беломорска Тракия. След смъртта на Йосиф I през 1915 г. дълго време екзархията остава без предводител. През 1945 г. със съдействието на Руската православна църква, Вселенската патриаршия признава автокефалността на Българската патриаршия. През 1950 г. e изработен „Устав на Българската православна църква“, гарантиращ самоуправлението на патриаршията. През 1953 г., на църковно-народен събор, в присъствието на делегати на всички православни църкви, за български патриарх e избран пловдивският митрополит Кирил. След неговата смърт през 1971 г. патриаршеският престол e наследен от ловчанският митрополит Максим. В периода на управление на Българската комунистическа партия, патриаршията е поставена в положение на зависимост от държавата. По времето на комунистическата власт условие за членство във висшия църковен клир е одобрението на БКП. С настъпването на Прехода (11 септември 1989 г.) Българската патриаршия е разтърсена от криза и заплашена от разцепление. Възникна така наречения „алтернативен синод“, оглавен от неврокопския митрополит Пимен, оспорващ законността на избора на Максим за патриарх. Създава се разкол в Българската православна църква. През юли 1996 г. в София се провежда църковно-народен събор, организиран от "алтернативния синод", на който Пимен е обявен за патриарх. Министерският съвет на Жан Виденов не подкрепя този избор. През 1998 г. в София се провежда Всеправославен събор, по искане на патриарх Максим, за решаване на спора. На него присъства вселенският патриарх Вартоломей, който изразява подкрепата си за Максим. С кончината на Пимен през 1999 г. "алтернативният синод" загубва водача си, но не се отказа от по нататъшна борба. През 2001 г. държавата в лицето на президента Георги Първанов и премиера Симеон Сакскобургготски изразява категорична подкрепа за патриарх Максим. Още в първия ден на 39-то Народно събрание, на 5 юли 2001 г. народният представител от НДСВ Борислав Цеков внася законопроект за вероизповеданията, насочен към преодоляване на последиците от разкола и легитимиращ патриарх Максим. Този проект заляга в основата на приетия през декември 2002 г. от Народното събрание Закон за вероизповеданията. На 15 юли 2003 г. Конституционният съд потвърждава, че Законът за вероизповеданията съответства на Конституцията. На 20-21 юли 2004 г. полицията и прокуратурата предприемат акция по отстраняване на представителите на „алтернативния синод“ от църквите и имотите на Патриаршията. Ред правозащитни организации протестират срещу действията на държавата, обвинявайки я в нарушаване правото на българските граждани на свобода на религията. Шестима представители на "алтернативния синод" сезират Европейския съд по правата на човека в Страсбург, изисквайки обезщетение в размер на близо 700 милиона евро за претендираното от тях нарушаване на права. На 22 януари 2009 г.[2] съдът отхвърля две от жалбите и уважава едната (за нарушено право на вероизповедание) и дава тримесечен срок на спорещите страни (държавата и "алтернативния синод") да постигнат извънсъдебно споразумение[3]. Същият ден Светият Синод излиза с официално обръщение, в което критикува намесата на съда в Страсбург в каноничните дела на Българската патриаршия[4]. По време на посещението си в Москва през февруари 2009, президентът Първанов моли новоизбраия руски партиарх Кирил I за намеса в разкола на българската православна църква. С тази си постъпка, Първанов незачита българската конституция, с която българската държава и институции се задължават да спазват принципите на религиозна неутралност и паритетност[5]. Не е ясно и като какъв руският патриарх има правото да се намесва в църковните дела на БПЦ и да заема страна в спора с решението на Светия Синод за неизпълнението на решението на Европейския съд по правата на човека[6]. На 11 март 2009 г. в резиденция Бояна в София по инициатива на Светия Синод се провежда Всеправославна работна среща, в която вземат участие представители на повечето поместни православни църкви. Целта на срещата е да се формулира общоцърковно становище по решението на съда в Страсбург по българския казус. На следващия ден е огласено Комюнике от срещата[7], което утвърждава подкрепата на православния свят за каноничната Българска Патриаршия и се извеждат международноправни аргументи против решението. Понастоящем двувластието в Българската патриаршия се счита за преодоляно. [редактиране] Източници - Васил Н. Златарски, История на България през средните векове. I-III. - Иван Снегаров, История на Охридската архиепископия. - Из старата българска литература. - Тончо Жечев, Българският Великден или страстите български. - Иван Божилов. Българската архиепископия XI-XII век. Списъкът на българските архиепископи. [редактиране] Виж още [редактиране] Бележки - ↑ Снегаров, Иван. История на Охридската архиепископия, т.1. Второ фототипно издание. София, Академично издателство „Марин Дринов“, 1995, [1924]. с. 26-31. - ↑ Решение на Европейския съд по правата на човека от 22 януари 2009 г. - ↑ Съдът в Страсбург отряза хората на Инокентий - ↑ Обръщение на Светия Синод по повод решението на съда в Страсбург - ↑ http://www.mediapool.bg/show/?storyid=148730&srcpos=5 - ↑ http://www.mediapool.bg/show/?storyid=148815&srcpos=1 - ↑ Комюнике на Всеправославната работна среща
1.1 2.1 2.2 3.1 4.1 4.2 4.3 5.1 5.2 5.3 6.1 7.1 8.1 9.1 10.1 11.1 12.1 13.1 14.1 15.1 16.1 17.1 18.1 19.1 20.1 21.1 22.1 23.1 24.1 25.1 26.1 26.2 26.3 26.4 27.1 27.2 27.3 27.4 27.5 28.1 29.1 29.2 29.3 29.4 30.1 30.2 30.3 30.4 30.5 30.6 31.1 32.1 32.2 32.3 32.4 32.5 33.1 34.1 34.2 34.3 34.4 34.5 35.1 35.2 35.3 35.4 35.5 35.6 35.7 35.8 36.1 37.1 37.2 37.3 37.4 37.5 37.6 37.7 38.1 38.2 38.3 39.1 39.2 39.3 39.4 40.1 40.2 40.3 41.1 42.1 42.2 42.3 42.4 43.1 43.2 44.1 44.2 44.3 44.4 44.5 44.6 44.7 45.1 45.2 45.3 45.4 46.1 47.1 47.2 47.3 47.4 48.1 48.2 48.3 48.4 48.5 49.1 49.2 49.3 49.4 49.5 49.6 49.7 50.1 50.2 51.1 51.2 51.3 51.4 51.5 52.1 52.2 52.3 53.1 54.1 54.2 54.3 55.1 55.2 55.3 55.4 55.5 55.6 55.7 55.8 55.9 56.1 56.2 56.3 56.4 57.1 58.1 59.1 59.2 60.1 60.2 60.3 61.1 61.2 62.1 62.2 63.1 64.1 65.1 66.1 67.1 68.1 68.2 68.3 68.4 69.1 70.1 71.1 72.1 73.1 74.1 75.1 76.1 77.1 78.1 79.1 80.1 81.1 82.1 83.1 84.1 85.1
Bulgarian Orthodox Church The Bulgarian Orthodox Church - Bulgarian Patriarchate (Bulgarian: Бълrapcka пpaBocлaBHa цъpkBa - Бълrapcka пaTpиapшия, Balgarska pravoslavna tsarkva - Balgarska patriarshiya) is an autocephalous Eastern Orthodox Church with some 6.5 million members in the Republic of Bulgaria and between 1.5 and 2.0 million members in a number of European countries, the Americas and Australia. The recognition of the autocephalous Bulgarian Patriarchate by the Patriarchate of Constantinople in 927 AD makes the Bulgarian Orthodox Church the oldest autocephalous Slavic Orthodox Church in the world, which was added to the Pentarchy of the original Patriarchates - those of Rome (i.e., the Roman Catholic Papacy), Constantinople, Alexandria, Antioch and Jerusalem - and the autocephalous Georgian Catholicosate. [edit] Canonical status and organization The Bulgarian Orthodox Church considers itself an inseparable member of the one, holy, synodal and apostolic church and is organized as a self-governing body under the name of Patriarchate. It is divided into thirteen dioceses within the boundaries of the Republic of Bulgaria and has jurisdiction over additional two dioceses for Bulgarians in Western and Central Europe, the Americas, Canada and Australia. The dioceses of the Bulgarian Orthodox Church are divided into 58 church counties, which, in turn, are subdivided into some 2,600 parishes. The supreme clerical, judicial and administrative power for the whole domain of the Bulgarian Orthodox Church is exercised by the Holy Synod, which includes the Patriarch and the diocesan prelates, who are called metropolitans. Church life in the parishes is guided by the parish priests, numbering some 1,500. The Bulgarian Orthodox Church also has some 120 monasteries in Bulgaria, with about 2000 monks and nearly as many nuns. [edit] Eparchy Eparchies in Bulgaria: (with Bulgarian names in brackets) - Eparchy of Vidin (BидиHcka eпapxия) - Eparchy of Vratsa (BpaчaHcka eпapxия) - Eparchy of Lovech (ЛoBчaHcka eпapxия) - Eparchy of Veliko Tarnovo (TъpHoBcka eпapxия) - Eparchy of Dorostol (ДopocToлcka eпapxия) (with seat in Silistra) - Eparchy of Varna and Veliki Preslav (BapHeHcka и BeлиkoпpecлaBcka eпapxия) (with seat in Varna) - Eparchy of Sliven (CлиBeHcka eпapxия) - Eparchy of Stara Zagora (CTapoзaropcka eпapxия) - Eparchy of Plovdiv (ПлoBдиBcka eпapxия) - Eparchy of Sofia (Coфийcka eпapxия) - Eparchy of Nevrokop (HeBpokoпcka eпapxия) (with seat in Blagoevgrad) - Eparchy of Pleven (ПлeBeHcka eпapxия) - Eparchy of Rousse (PyceHcka eпapxия) Eparchies abroad: - Eparchy of Central and Western Europe (with seat in Berlin); - Eparchy of USA, Canada and Australia (with seat in New York) [edit] History [edit] Early Christianity The Bulgarian Orthodox Church has its origin in the flourishing Christian communities and churches, set up in the Balkans as early as the first centuries of the Christian era. Christianity was brought to the Bulgarian lands and the rest of the Balkans by the apostles Paul and Andrew in the 1st century AD, when the first organised Christian communities were formed. By the beginning of the 4th century, Christianity had become the dominant religion in the region. Towns such as Serdica (Sofia), Philipopolis (Plovdiv), Odessus (Varna) and Adrianople (Edirne) were significant centres of Christianity in the Roman Empire. The barbaric raids and incursions in the 4th and the 5th and the settlement of Slavs and Bulgars in the 6th and the 7th century wrought considerable damage to the ecclesiastical organisation of the Christian Church in the Bulgarian lands, yet they were far from destroying it. Christianity started to pave its way from the surviving Christian communities to the surrounding Slavic mass. By the middle of the 9th century, the majority of the Bulgarian Slavs, especially those living in Thrace and Macedonia, were Christianised. The process of conversion also enjoyed some success among the Bulgar nobility. It was not until the official adoption of Christianity by Tsar Boris I in 865 that an independent Bulgarian ecclesiastical entity was established. [edit] Establishment Boris I believed that cultural advancement and the sovereignty and prestige of a Christian Bulgaria could be achieved through an enlightened clergy governed by an autocephalous church. To this end, he manoeuvred between the Patriarchate of Constantinople and the Roman Pope for a period of five years until in 870 AD, the Fourth Council of Constantinople granted the Bulgarians an autonomous Bulgarian archbishopric. The archbishopric had its seat in the Bulgarian capital of Pliska and its diocese covered the whole territory of the Bulgarian state. The tug-of-war between Rome and Constantinople was resolved by putting the Bulgarian archbishopric under the jurisdiction of the Patriarch of Constantinople, from whom it obtained its first primate, its clergy and theological books. Although the archbishopric enjoyed full internal autonomy, the goals of Boris I were scarcely fulfilled. A Greek liturgy offered by a Byzantine clergy furthered neither the cultural development of the Bulgarians, nor the consolidation of the Bulgarian state; it would have eventually resulted in the loss of both the identity of the people and the statehood of Bulgaria. Thus, Boris I greeted the arrival of the disciples of the Saints Cyril and Methodius in 886 as an opportunity. Boris I gave them the task to instruct the future Bulgarian clergy in the Glagolitic alphabet and the Slavonic liturgy prepared by Cyril. The liturgy was based on the vernacular of the Macedonian Slavs from the region of Thessaloniki. In 893, Boris I expelled the Greek clergy from the country and ordered the replacing of the Greek language with the Slav-Bulgarian vernacular. [edit] Autocephaly (Patriarchate) Following Bulgaria's two decisive victories over the Byzantines at Acheloos (near the present-day city of Pomorie) and Katasyrtai (near Constantinople), the government declared the autonomous Bulgarian Archbishopric as autocephalous and elevated it to the rank of Patriarchate at an ecclesiastical and national council held in 919. After Bulgaria and the Byzantine Empire signed a peace treaty in 927 that concluded the 20-year-long war between them, the Patriarchate of Constantinople recognised the autocephalous status of the Bulgarian Orthodox Church and acknowledged its patriarchal dignity.[1][2] The Bulgarian Patriarchate was the first autocephalous Slavic Orthodox Church, preceding the autocephaly of the Serbian Orthodox Church (1219) by 300 years and of the Russian Orthodox Church (1596) by some 600 years. It was the sixth Patriarchate after Rome, Constantinople, Jerusalem, Alexandria and Antioch. The seat of the Patriarchate was the new Bulgarian capital of Preslav. The Patriarch was likely to have resided in the town of Drastar (Silistra), an old Christian centre famous for its martyrs and Christian traditions. [edit] The Ohrid Archbishopric On April 5, 972, Byzantine Emperor John I Tzimisces conquered and burned down Preslav, and captured Bulgarian Tsar Boris II. Patriarch Damyan managed to escape, initially to Sredetz (Sofia) in western Bulgaria. In the coming years, the residence of the Bulgarian patriarchs remained closely connected to the developments in the war between the next Bulgarian monarchist dynasty, the Comitopuli, and the Byzantine Empire. Patriarch German resided consecutively in Moglen, Voden (Edessa) (in present-day north-western Greece), and Prespa (in present-day southern Republic of Macedonia). Around 990, the next patriarch, Philip, moved to Ohrid (in present-day south-western Republic of Macedonia), which became the permanent seat of the Patriarchate. After the fall of Bulgaria under Byzantium domination in 1018, Emperor Basil II Bulgaroktonus (the “Bulgar-Slayer”) acknowledged the autocephalous status of the Bulgarian Orthodox Church. By special charters (royal decrees), his government set up its boundaries, dioceses, property and other privileges. The church was deprived of its Patriarchal title and reduced to the rank of an archbishopric. Although the first appointed archbishop (John of Debar) was a Bulgarian, his successors, as well as the whole higher clergy, were invariably Greeks. The monks and the ordinary priests remained, however, predominantly Bulgarian. To a large extent the archbishopric preserved its national character, upheld the Slavonic liturgy and continued its contribution to the development of Bulgarian literature. The autocephaly of the Ohrid Archbishopric remained respected during the periods of Byzantine, Bulgarian, Serbian and Ottoman rule. The church continued to exist until its unlawful abolition in 1767. [edit] The Tarnovo Patriarchate As a result of the successful uprising of the brothers Peter IV and Ivan Asen I in 1185/1186, the foundations of the Second Bulgarian State were laid with Tarnovo as its capital. Following Boris I’s principle that the sovereignty of the state is inextricably linked to the autocephaly of the Church, the two brothers immediately took steps to restore the Bulgarian Patriarchate. As a start, they established an independent archbishopric in Tarnovo in 1186. The struggle to have the archbishopric recognized according to the canonical order and elevated to the rank of a Patriarchate took almost 50 years. Following the example of Boris I, Bulgarian Tsar Kaloyan manoeuvred for years between the Patriarch of Constantinople and Pope Innocent III. Finally in 1203 the latter proclaimed the Tarnovo Archbishop Vassily "Primate and Archbishop of all Bulgaria and Walachia." The union with the Roman Catholic Church continued for well over three decades. Under the reign of Tsar Ivan Asen II (1218–1241), conditions were created for the termination of the union with Rome and for the recognition of the autocephalous status of the Bulgarian Orthodox Church. In 1235 a church council was convened in the town of Lampsakos. Under the presidency of Patriarch Germanus II of Constantinople and with the consent of all Eastern Patriarchs, the council confirmed the Patriarchal dignity of the Bulgarian Orthodox Church and consecrated the Bulgarian archbishop German as Patriarch. Despite the shrinking of the diocese of the Tarnovo Patriarchate at the end of the 13th century, its authority in the Eastern Orthodox world remained high. It was the Patriarch of Tarnovo who confirmed the patriarchal dignity of the Serbian Orthodox Church in 1346, despite protests by the Patriarchate of Constantinople. It was under the wing of the Patriarchate that the Tarnovo Literary School developed in the 14th century, with scholars of the rank of Patriarch Evtimiy, Gregory Tsamblak, and Konstantin of Kostenets. A considerable flowering was noted in the fields of literature, architecture, and painting; the religious and theological literature also flourished. After the fall of Tarnovo under the Ottomans in 1393 and the sending of Patriarch Evtimiy into exile, the autocephalous church organization was destroyed again. The Bulgarian diocese was subordinated to the Patriarchate of Constantinople. The other Bulgarian religious centre – the Ohrid Archbishopric – managed to survive a few centuries more (until 1767), as a stronghold of faith and piety. [edit] Ottoman rule As the Ottomans were Muslim, the period of Ottoman rule was the most difficult in the history of the Bulgarian Orthodox Church, to the same extent as it was the hardest in the history of the Bulgarian people. During and immediately after the Ottoman conquest, the vast majority of the Bulgarian churches and monasteries, including the Patriarchal Cathedral church of the Holy Ascension in Tarnovo, were razed to the ground. The few surviving ones were converted into mosques. Most of the clergy were killed, while the intelligentsia associated with the Tarnovo Literary School fled to neighbouring Serbia, Wallachia, Moldavia or to Russia. There were martyrs to the Church as many districts and almost all larger towns in the Bulgarian provinces of the Ottoman Empire were subjected to forceful conversion to Islam as early as the first years after the conquest. St. George of Kratovo[disambiguation needed] (+1515), St. Nicholas of Sofia (+1515), Bishop Vissarion of Smolen (+1670), Damaskin of Gabrovo (+1771), St. Zlata of Muglen (+1795), St. John the Bulgarian (+1814), St. Ignatius of Stara Zagora (+1814), St. Onouphry of Gabrovo (+1818) and many others perished defending their faith. After many of the leadership of the Bulgarian Orthodox Church were executed, it was fully subordinated to the Patriarch of Constantinople. The millet system in the Ottoman Empire granted a number of important civil and judicial functions to the Patriarch of Constantinople and the diocesan metropolitans. As the higher Bulgarian church clerics were replaced by Greek ones at the beginning of the Ottoman domination, the Bulgarian population was subjected to double oppression – political by the Ottomans and cultural by the Greek clergy. With the rise of Greek nationalism in the second half of the 18th century, the clergy imposed the Greek language and a Greek consciousness on the emerging Bulgarian bourgeoisie. The Patriarchate of Constantinople became its tool to assimilate other peoples. At the end of the 18th and the beginning of the 19th century, the clergy opened numerous schools with all-round Greek language curriculum and nearly banned the Bulgarian liturgy. These actions threatened the survival of the Bulgarians as a separate nation and people with its own, distinct national culture. The monasteries were instrumental in the preservation of the Bulgarian language and the Bulgarian national consciousness throughout the centuries of Ottoman domination. Especially important were the Zograph and Hilandar monasteries on Mount Athos, as well as the Rila, Troyan, Etropole, Dryanovo, Cherepish and Dragalevtsi monasteries in Bulgaria. The monks managed to preserve their national character in the monasteries, continuing traditions of the Slavonic liturgy and Bulgarian literature. They continued to operate monastery schools and carried out other educational activities, which managed to keep the flame of the Bulgarian culture burning. [edit] The Bulgarian Exarchate In 1762, St. Paisius of Hilendar (1722–1773), a monk from the south-western Bulgarian town of Bansko, wrote a short historical work. It was the first work written in the modern Bulgarian vernacular and was also the first call for a national awakening. In History of Slav-Bulgarians, Paissiy urged his compatriots to throw off subjugation to the Greek language and culture. The example of Paissiy was followed by a number of other activists, including St. Sophroniy of Vratsa (Sofroni Vrachanski) (1739–1813), hieromonk Spiridon of Gabrovo, hieromonk Yoakim Karchovski (d. 1820), hieromonk Kiril Peychinovich (d. 1845). Discontent with the supremacy of the Greek clergy started to flare up in several Bulgarian dioceses as early as the 1820s. It was not until 1850 that the Bulgarians initiated a purposeful struggle against the Greek clerics in a number of bishoprics, demanding their replacement with Bulgarian ones. By that time, most Bulgarian clergy had realised that further struggle for the rights of the Bulgarians in the Ottoman Empire could not succeed unless they managed to obtain some degree of autonomy from the Patriarchate of Constantinople. As the Ottomans identified nationality with religion, and the Bulgarians were Eastern Orthodox, the Ottomans considered them part of the Roum-Milet, i.e., the Greeks. To gain Bulgarian schools and liturgy, the Bulgarians needed to achieve an independent ecclesiastical organisation. The struggle between the Bulgarians, led by Neofit Bozveli and Ilarion Makariopolski, and the Greeks intensified throughout the 1860s. By the end of the decade, Bulgarian bishoprics had expelled most of the Greek clerics, thus the whole of northern Bulgaria, as well as the northern parts of Thrace and Macedonia had effectively seceded from the Patriarchate. The Ottoman government restored the Bulgarian Patriarchate under the name of "Bulgarian Exarchate" by a decree (firman) of the Sultan promulgated on February 28, 1870. The original Exarchate extended over present-day northern Bulgaria (Moesia), Thrace without the Vilayet of Adrianople, as well as over north-eastern Macedonia. After the Christian population of the bishoprics of Skopje and Ohrid voted in 1874 overwhelmingly in favour of joining the Exarchate (Skopje by 91%, Ohrid by 97%), the Bulgarian Exarchate became in control of the whole of Vardar and Pirin Macedonia. The Bulgarian Exarchate was partially represented in southern Macedonia and the Vilayet of Adrianople by vicars. Thus, the borders of the Exarchate included all Bulgarian districts in the Ottoman Empire. The Patriarchate of Constantinople opposed the change, promptly declaring the Bulgarian Exarchate schismatic and its adherents heretics. Although the status and the guiding principles of the Exarchate reflected the canons, the Patriarchate argued that “surrender of Orthodoxy to ethnic nationalism” was essentially a manifestation of heresy.[citation needed] The first Bulgarian Exarch was Antim I, who was elected by the Holy Synod of the Exarchate in February, 1872. He was discharged by the Ottoman government immediately after the outbreak of the Russo-Turkish War on April 24, 1877, and was sent into exile in Ankara. His successor, Joseph I, managed to develop and considerably extend its church and school network in the Bulgarian Principality, Eastern Rumelia, Macedonia and the Adrianople Vilayet. In 1895, the Tarnovo Constitution formally established the Bulgarian Orthodox Church as the national religion of the nation. On the eve of the Balkan Wars, in Macedonia and the Adrianople Vilayet, the Bulgarian Exarchate had seven dioceses with prelates and eight more with acting chairmen in charge and 38 vicariates; 1,218 parishes and 1,212 parish priests; 64 monasteries and 202 chapels; as well as of 1,373 schools with 2,266 teachers and 78,854 pupils. After World War I, by virtue of the peace treaties, the Bulgarian Exarchate was deprived of its dioceses in Macedonia and Aegean Thrace. Exarch Joseph I transferred his offices from Istanbul to Sofia as early as 1913. After the death of Joseph I in 1915, the Bulgarian Orthodox Church was not in a position to elect its regular head for a total of three decades. [edit] Second restoration of the Bulgarian Patriarchate Conditions for the restoration of the Bulgarian Patriarchate and the election of a head of the Bulgarian Church were created after World War II. In 1945 the schism was lifted and the Patriarch of Constantinople recognised the autocephaly of the Bulgarian Church. In 1950, the Holy Synod adopted a new Statute which paved the way for the restoration of the Patriarchate and in 1953, it elected the Metropolitan of Plovdiv, Cyril, Bulgarian Patriarch.[3] After the death of Patriarch Cyril in 1971, the Church elected in his place the Metropolitan of Lovech, Maxim, who is the current Bulgarian Patriarch. Under Communism (1944–89), Bulgaria's rulers worked to control rather than destroy the church. Still, the early postwar years were unsettling to church hierarchs. During 1944-47 the church was deprived of jurisdiction in marriage, divorce, issuance of birth and death certificates, and other passages that had been sacraments as well as state events. Communists removed study of the catechism and church history from school curricula. They generated anti-religious propaganda and persecuted some priests. From 1947-49 was the height of the campaign to intimidate the church. Bishop Boris was assassinated; Egumenius Kalistrat, administrator of the Rila Monastery, was imprisoned; and various other clergy were murdered or charged with crimes against the state. The communists soon replaced all clergy who refused to endorse the regime's policies. They banished Exarch Stefan, who had co-authored a book in 1948 that was considered anti-Communist.[4] From that time until the dissolution of the Soviet Union and the end of Communist rule in 1989, the Bulgarian Orthodox Church and the Bulgarian Communist Party coexisted in a closely symbiotic partnership, in which each supported the other. The party supported the elevation of the exarchate to the rank of patriarchate in May 1953. The 1970 commemoration served to recall that the exarchate (which retained its jurisdictional borders until after World War I) included Macedonia and Thrace in addition to present-day Bulgaria. Along with other autocephalous Orthodox churches, the Bulgarian Orthodox Church does not recognize the autocephaly of the Macedonian Orthodox Church.[5] [edit] See also [edit] Notes The Ecumenical Patriarchate. Wildside Press LLC. - ^ [2] GENOV, R., & KALKANDJIEVA, D. (2007). Religion and Irreligion in Bulgaria: How Religious Are the Bulgarians? Religion and power in Europe: conflict and convergence, 257. - ^ Daniela Kalkandjieva, 26. Balgarskata pravoslavna tsarkva i darzhavata, 1944-1953 [The Bulgarian Orthodox Church and the State], (Sofia: Albatros, 1997). - ^ Ramet, Pedro and Ramet, Sabrina P. Religion and Nationalism in Soviet and East European Politics, p.20-21. Duke University Press (1989), ISBN 0-8223-0891-6. - ^ Ramet, p.21. [edit] External links - The official website of the Bulgarian Patriarchate - The official website of the Bulgarian Orthodox Church - Unofficial web portal of Bulgarian Orthodox Christianity: in Bulgarian language - "Bulgaria". Catholic Encyclopedia. New York: Robert Appleton Company. History of Bulgaria and the Bulgarian Orthodox Church according to the Catholic Encyclopedia (1913). - A short history of the Bulgarian Orthodox Church by CNEWA, the papal agency for humanitarian and pastoral support - The Bulgarian Orthodox Church according to Overview of World Religions - Article about the Bulgarian Orthodox Church and Religion in Bulgaria - Orthodox Life Info Portal: a Bulgarian Orthodox site (in English) - Article on the medieval history of the Bulgarian Orthodox Church in the repository of the Institute for Byzantine Studies of the Austrian Academy of Sciences (in German) - Bulgarian language (Bulgarian alphabet - Cyril and Methodius - Slavic languages) - Literature - Music - Dances - Bulgarian Orthodox Church - Customs - Cuisine - Cinema - Sports - Public holidays