http___as.wikipedia.org_wiki__E0_A6_AC_E0_A7_81_E0_A7_B0_E0_A6_9E_E0_A7_8D_E0_A6_9C_E0_A7_80_1.xml
1.1 2.1 2.2 3.1 3.2 3.3 4.1 4.2 5.1 6.1 6.2 7.1 7.2 8.1 9.1 10.1 10.2 10.3 10.4 10.5 10.6 11.1 12.1 12.2 12.3 12.4 13.1 13.2 14.1 15.1 16.1 16.2 16.3 16.4 16.5 16.6 17.1 18.1 19.1 20.1 21.1 22.1 22.2 22.3 22.4 22.5 22.6 22.7 22.8 23.1 24.1 24.2 24.3 24.4 24.5 25.1 26.1 27.1 28.1 28.2 29.1 30.1 30.2 30.3 31.1 32.1 33.1 34.1 34.2 34.3 35.1 35.2 35.3 35.4 35.5 35.6 36.1 36.2 36.3 36.4 36.5 37.1 37.2 37.3 37.4 37.5 38.1 38.2 38.3 38.4 39.1 39.2 40.1 41.1 42.1 43.1 44.1 45.1 46.1 47.1
История История (от гръцки: ισtopίa — „проучване, познание, придобито чрез изследване“[1] ) е хуманитарна наука, занимаваща се с изучаване на миналото, фокусирана върху човека и неговите действия, състояния, мирогледи, социални взаимоотношения и организации от миналото до наши дни. Резултатът от историческото изследване обикновено е систематичен наратив (разказ), излагащ и анализиращ поредицата от събития, като в някои случаи се опитва да търси и обективните причинно-следствени връзки, които ги определят.[2][3] Съвременната дисциплина история е посветена основно на институционалната продукция на дискурсите за миналото.[източник?] Хората, професионално занимаващи се с изучаването, изследването и записването на история, се наричат историци. Историците използват разнообразни източници, наричани още извори, включително писмени и печатни сведения, интервюта (устна история) и археология. В определен контекст понятието „история“ може да обозначава и времето след появата на писмеността в противовес на събитията, случили се преди това, които са известни като праистория (т.е. предистория). В по-широк смисъл понятието може да се използва и за теми, които не са предмет на историята в тесен смисъл, а са изучавани от природните науки като геоложка история, история на Вселената, еволюционна история и други. Към историята не се отнасят и историческите традиции на дадена култура, които не са подкрепени с проверими източници като например историческите легенди и митове.[4][5] [редактиране] Етимология Древногръцкото ἱσtopίa (istoria) означава "изследване" или "знание от изследване", от ἵσtwp (hístōr) "познавач" (от прото-индоевропейското съществително *wid-tor: "някой, който знае"). [6] В този смисъл е използвано например от Аристотел в неговата Πepὶ Tὰ Zῷa Ἱσtopίaι (Perì Tà Zôa Historíai "Изследване за животните"). Все още в този гръцки смисъл Франсис Бейкън използва термина през късния XVI век, когато пише своята "Естествена история". За него историята е имала значение на "знание за обектите, определени от време и пространство", такъв тип знание, който е осигурен от паметта (докато науката е била резултат от мисленето, а поезията - от фантазията). Чак през 1531 година думата „историк“ придобива смисъл на „изследовател на историята“.[източник?] В Европейските езици днес история има едновременно значението на последователност от събития, както и тяхното описване, като второто често бива означавано с историография. [редактиране] Историография Историографията като термин има няколко основни значения. Тя може да се отнася до развитието на историята като наука: разказ за развитието на методологията и практиките (например преминаването от кратък биографичен очерк към продължителен тематичен анализ). Освен това историографията може да се отнася за създадените творби: специфичен исторически труд (например „средновековна историография през 60-те години на XX в.“ означава творбите върху средновековна история, написани през този период). Като трето значение може да се означи смисълът на историята - философия на историята (все по-често се използва теория на историята). Като мета-описания на минали събития, третото значение често се позовава или използва предните две, като анализът обикновено се фокусира върху разказите, интерпретациите, мирогледа, употребата на доказателства или методите на представяне на други историци. Историците също спорят дали историята може да се изучава като единичен свързан разказ или като множество отделни и отчасти независими истории. [редактиране] Философия на историята Философия на историята е дял от философията, който се занимава с възможната значимост на човешката история. Допълнително тя е свързана и с дискусията относно телеологичния завършек на нейното развитие; това ще рече, че размишлява над това дали има цел, директен принцип или завършеност в процесите на човешката история. Философия на историята не бива да се бърка с историографията, която изучава историята като академична дисциплина и поради това се отнася до нейната методология и практика, както и развитието на историята като дисциплина през годините. Философия на историята не бива да се смесва и с история на философията, която е наука за историческото развитието на философските идеи. Историците водят дебати по въпроса дали историята е наука или своеобразно изкуство. Наскорошни доводи за превръщането на историята в наука са повдигнати от Пьотр Турчин в неговата статия „Възходът на клиодинамиката“. [редактиране] Области на изучаване [редактиране] Периодизация Историята често се фокусира върху събития и процеси, случили се през определени части време. Историците именуват тези части (дялове) време, за да се получи „организираност на идеите и класификационни обобщения“, които улесняват и подпомагат изучаването на историята. Имената на периодите могат да се различават на различните географските места; често се различават и датите за начало и край на периодите. Вековете и десетилетията са най-често употребяваните единици време. Повечето периоди се конструират ретроспективно и по този начин изразяват стойностни преценки за миналото. Начинът, по който периодите се отделят, и имената, който им се дават, могат да повлияят на общото възприемане на даден период или неговото изучаване. - Праистория или още предистория, доистория, първобитно общество - История на Древния свят - Средновековна история - Нова и най-нова съвременна история [редактиране] Географски места Определените географски места могат да бъдат основата за исторически изследвания, например континенти, държави или градове. Да се разбере причината за дадени исторически събития, е фундаментална цел на историята. За да се извърши това, историците често се обръщат към географията. Климатични промени, снабдеността с вода и релефът на дадено място имат голямо влияние върху живота на тамошното население. Например за да се разбере защо древните египтяни развиват тъй успешна цивилизация, е задължително изучаването на географията на Египет. Египетската цивилизация се развива на бреговете на река Нил, които биват ежегодно наводнявани, при което се отлага почвен слой. Богатата почва е причината фермерите да успяват да отглеждат достатъчно храна, че да изхранват населението в градовете. Това от своя страна значи, че не всички хора са били задължени да обработват земята, което оставя възможност на другите да се занимават с друга дейност, спомагаща развитието на цивилизацията. [редактиране] История на света Световната история представлява изучаването на големите цивилизации за последните приблизително 30 века. Това води до спорни интерпретации, направени от Оскар Шпенглер, Арнолд Тойнби и др. Световната история е изключително важен учебен предмет. Тя навлиза все по-силно в университетите на САЩ, където историята се е концентрирала върху Западните цивилизации и Съединените щати. Световната история добавя голямо количество нов материал за Азия, Африка и Южна Америка. [редактиране] Регионална история [редактиране] Дипломатическа история [редактиране] Военна история Военната история изучава конфликтите в човешките общества, като обикновено се концентрира върху войни и военни действия, включително битки, военни стратегии и оръжия. Военните историци се занимават със събитията от военната история. [редактиране] Социална история Социалната история изучава как обществата са се адаптирали и променяли в исторически план. Социалната история е дял от историята, която мнозина смятат за социална наука, опитваща се да погледне на историческите доказателства от гледната точка на социалните тенденции. Тази гледна точка може да съдържа икономическа история, правна история и анализ на други аспекти от цивилизованото общество, които обозначават еволюцията на социалните норми, поведението и други. [редактиране] Полова история [редактиране] Други типове история [редактиране] Източници - ↑ ((en)) Joseph, Brian и др. The Handbook of Historical Linguistics. Blackwell Publishing, 2004. - ↑ ((en)) Evans, Richard J. The Two Faces of E.H. Carr. // History in Focus, Issue 2: What is History?. University of London, 2001. Посетен на 10 ноември 2008. - ↑ ((en)) Munslow, Alun. What History Is. // History in Focus, Issue 2: What is History?. University of London, 2001. Посетен на 10 ноември 2008. - ↑ ((en)) Seixas, Peter. Schweigen! die Kinder!. // Knowing Teaching and Learning History, National and International Perspectives. New York & London, New York University Press, 2000. - ↑ ((en)) Lowenthal, David. Dilemmas and Delights of Learning History. // Knowing Teaching and Learning History, National and International Perspectives. New York & London, New York University Press, 2000. - ↑ ((en)) history. Online Etymology Dictionary Etymonline.com. [редактиране] Вижте още - История на България - Марксическа историография - Българска марксическа историография - Стогодишна война - Тридесетгодишна война [редактиране] Външни препратки - Що е история?, Едуард Халет Кар, лекции, София 2007
1.1 2.1 3.1 4.1 5.1 6.1 7.1 7.2 8.1 8.2 9.1 9.2 9.3 9.4 9.5 10.1 10.2 11.1 12.1 12.2 12.3 13.1 13.2 14.1 14.2 15.1 15.2 15.3 16.1 16.2 16.3 16.4 16.5 16.6 17.1 17.2 17.3 17.4 17.5 18.1 19.1 20.1 20.2 20.3 20.4 21.1 21.2 21.3 21.4 21.5 22.1 22.2 22.3 22.4 22.5 23.1 23.2 23.3 24.1 24.2 24.3 24.4 24.5 25.1 25.2 25.3 25.4 25.5 25.6 26.1 26.2 26.3 26.4 26.5 26.6 26.7 27.1 27.2 27.3 27.4 27.5 27.6 28.1 28.2 28.3 29.1 29.2 29.3 30.1 30.2 31.1 32.1 32.2 32.3 33.1 33.2 33.3 33.4 34.1 34.2 34.3 35.1 35.2 35.3 35.4 36.1 37.1 37.2 37.3 37.4 37.5 37.6
ইতিহাস Those who cannot remember the past are condemned to repeat it.[1] বুৰঞ্জী (গ্ৰীক ἱσtopίa - historia, অৰ্থ "অনুসন্ধান, বিচাৰ-খোচাৰ কৰি পোৱা জ্ঞান"[2]) হৈছে পূৰ্বৰ ঘটনাসমূহৰ তথ্যৰ আৱিষ্কাৰ, সংগ্ৰহ, সংগঠন আৰুউপস্থাপন। বুৰঞ্জীয়ে লিখা পদ্ধতি আৱিষ্কাৰ হোৱাৰ পিছৰ সময়ছোৱাকো বুজাব পাৰে। বুৰঞ্জীৰ বিষয়ে লিখা পণ্ডিতসকলক বুৰঞ্জীবিদ বোলা হয়। ই গৱেষণাৰ এক ক্ষেত্ৰ য'ত ঘটনাৱলীৰ ক্ৰম পৰীক্ষা আৰু বিশ্লেষণ কৰা হয় বা কেতিয়াবা বস্তুনিষ্ঠভাৱে সেই ঘটনাৰ কাৰণ আৰু চানেকি ফঁহিয়াই চোৱা হয়।[3][4] বুৰঞ্জীবিদসকলৰ মাজত বুৰঞ্জীৰ প্ৰকৃতি আৰু উপকাৰিতা লৈ তৰ্ক চলি আহিছে। ইয়াৰ ভিতৰত বিষয়টোৰ অধ্যয়ন তাৰ মাজতে সীমাবদ্ধ কৰি ৰখা আৰু বৰ্তমানৰ সমস্যাৰাজীক বুৰঞ্জীমূলক দৃষ্টিকোণৰ পৰা চোৱাও আছে।[3][5][6][7] একো বাহ্যিক উৎসৰে সমৰ্থিত নোহোৱা কোনো সংস্কৃতিত প্ৰচলিত কাহিনীক সাধাৰণতে বুৰঞ্জীৰ নাম দিয়াৰ সলনি সাংস্কৃতিক ঐতিহ্য বুলি শ্ৰেণীবদ্ধ কৰা হয়।[8][9] লিখিত নমুনা থকাৰ আগৰ ঘটনাক প্ৰাক-ইতিহাস বুলি কোৱা হয়। পশ্চিমীয়া সংস্কৃতিত খ্ৰীষ্টপূৰ্ব পঞ্চম শতিকাৰ গ্ৰীক বুৰঞ্জীবিদ হিৰ'ড'টাছক "বুৰঞ্জীৰ জনক" বুলি অভিহিত কৰা হয়। তেওঁ সমসাময়িক থুচিডাইডিছৰ সৈতে বুৰঞ্জীৰ আধুনিক অধ্যয়নৰ ভেঁটি গঢ়ি তুলিছিল। বিশ্বৰ আন ঠাইৰ বুৰঞ্জীমূলক পৰম্পৰাসমূহ আৰু তেওঁলোকৰ প্ৰভাৱ বুৰঞ্জীৰ প্ৰকৃতিৰ বিভিন্ন ব্যাখ্যাত সাঙোৰ খাই আছে আৰু সেইবোৰ সদায় সলনি হৈ আছে। বুৰঞ্জীৰ আধুনিক অধ্যয়নৰ বিভিন্ন ভাগ আছে; যেনে- কোনো নিৰ্দিষ্ট অঞ্চলক গুৰুত্ব দিয়া অধ্যয়ন, কোনো নিৰ্দিষ্ট বিষয় প্ৰসঙ্গ বিচাৰ কৰা অধ্যয়ন আদি। প্ৰাথমিক অৰু মাধ্যমিক শিক্ষাৰ অংশ হিচাপে বিদ্যালয়সমূহত বুৰঞ্জী পঢ়োৱা হয় আৰু উচ্চ শিক্ষাৰ ক্ষেত্ৰত ইয়াক এটা মূল বিষয়ৰূপে বিবেচনা কৰা হয়। শব্দৰ উৎপত্তি[সম্পাদনা কৰক] The word history comes from the root *weid- "know" or "see".[2] Ancient Greek সাঁচ:LSJ means "inquiry" or "knowledge from inquiry", from সাঁচ:LSJ (hístōr) "judge" (from the Proto-Indo-European agent noun *wid-tor: "one who knows").[10] It was in that sense that Aristotle used the word in his Πepὶ Tὰ Zῷa Ἱσtopίaι[11] (Perì Tà Zôa Historíai "Inquiries about Animals"). The ancestor word ἵσtwp is attested early on in Homeric Hymns, Heraclitus, the Athenian ephebes' oath, and in Boiotic inscriptions (in a legal sense, either "judge" or "witness", or similar). It was still in the Greek sense that Francis Bacon used the term in the late 16th century, when he wrote about "Natural History". For him, historia was "the knowledge of objects determined by space and time", that sort of knowledge provided by memory (while science was provided by reason, and poetry was provided by fantasy). The word entered the English language in 1390 with the meaning of "relation of incidents, story". In Middle English, the meaning was "story" in general. The restriction to the meaning "record of past events" arises in the late 15th century. In German, French, and most Germanic and Romance languages, the same word is still used to mean both "history" and "story". The adjective historical is attested from 1661, and historic from 1669.[12] Historian in the sense of a "researcher of history" is attested from 1531. In all European languages, the substantive "history" is still used to mean both "what happened with men", and "the scholarly study of the happened", the latter sense sometimes distinguished with a capital letter, "History", or the word historiography.[11] বিৱৰণ[সম্পাদনা কৰক] Historians write in the context of their own time, and with due regard to the current dominant ideas of how to interpret the past, and sometimes write to provide lessons for their own society. In the words of Benedetto Croce, "All history is contemporary history". History is facilitated by the formation of a 'true discourse of past' through the production of narrative and analysis of past events relating to the human race.[12] The modern discipline of history is dedicated to the institutional production of this discourse. All events that are remembered and preserved in some authentic form constitute the historical record.[13] The task of historical discourse is to identify the sources which can most usefully contribute to the production of accurate accounts of past. Therefore, the constitution of the historian's archive is a result of circumscribing a more general archive by invalidating the usage of certain texts and documents (by falsifying their claims to represent the 'true past'). The study of history has sometimes been classified as part of the humanities and other times as part of the social sciences.[14] It can also be seen as a bridge between those two broad areas, incorporating methodologies from both. Some individual historians strongly support one or the other classification.[15] In the 20th century, French historian Fernand Braudel revolutionized the study of history, by using such outside disciplines as economics, anthropology, and geography in the study of global history. Traditionally, historians have recorded events of the past, either in writing or by passing on an oral tradition, and have attempted to answer historical questions through the study of written documents and oral accounts. For the beginning, historians have also used such sources as monuments, inscriptions, and pictures. In general, the sources of historical knowledge can be separated into three categories: what is written, what is said, and what is physically preserved, and historians often consult all three.[16] But writing is the marker that separates history from what comes before. Archaeology is a discipline that is especially helpful in dealing with buried sites and objects, which, once unearthed, contribute to the study of history. But archaeology rarely stands alone. It uses narrative sources to complement its discoveries. However, archaeology is constituted by a range of methodologies and approaches which are independent from history; that is to say, archaeology does not "fill the gaps" within textual sources. Indeed, Historical Archaeology is a specific branch of archaeology, often contrasting its conclusions against those of contemporary textual sources. For example, Mark Leone, the excavator and interpreter of historical Annapolis, Maryland, USA has sought to understand the contradiction between textual documents and the material record, demonstrating the possession of slaves and the inequalities of wealth apparent via the study of the total historical environment, despite the ideology of "liberty" inherent in written documents at this time. There are varieties of ways in which history can be organized, including chronologically, culturally, territorially, and thematically. These divisions are not mutually exclusive, and significant overlaps are often present, as in "The International Women's Movement in an Age of Transition, 1830–1975." It is possible for historians to concern themselves with both the very specific and the very general, although the modern trend has been toward specialization. The area called Big History resists this specialization, and searches for universal patterns or trends. History has often been studied with some practical or theoretical aim, but also may be studied out of simple intellectual curiosity.[17] টোকা[সম্পাদনা কৰক] - ↑ George Santayana, The Life of Reason, Volume One, p. 82, BiblioLife, ISBN 978-0-559-47806-2 - ↑ 2.0 2.1 Joseph, Brian (Ed.); Janda, Richard (Ed.) The Handbook of Historical Linguistics. Blackwell Publishing (published 30 December 2004). পৃষ্ঠা. - ↑ 3.0 3.1 Professor Richard J. Evans (2001). "The Two Faces of E.H. Carr". History in Focus, Issue 2: What is History?. University of London. http://www.history.ac.uk/ihr/Focus/Whatishistory/evans10.html। আহৰণ কৰা হৈছে: 10 November 2008. - ↑ Professor Alun Munslow (2001). "What History Is". History in Focus, Issue 2: What is History?. University of London. http://www.history.ac.uk/ihr/Focus/Whatishistory/munslow6.html। আহৰণ কৰা হৈছে: 10 November 2008. - ↑ Tosh, John (2006). The Pursuit of History (4th সম্পাদনা). Pearson Education Limited. - ↑ Peter N. Stearns, Peters Seixas, Sam Wineburg (eds.), ed (2000). "Introduction". Knowing Teaching and Learning History, National and International Perspectives. প্ৰকাশক New York & London: New York University Press. পৃষ্ঠা. - ↑ Nash l, Gary B. (2000). "The "Convergence" Paradigm in Studying Early American History in Schools". In Peter N. Stearns, Peters Seixas, Sam Wineburg (eds.). Knowing Teaching and Learning History, National and International Perspectives. প্ৰকাশক New York & London: New York University Press. পৃষ্ঠা. - ↑ Seixas, Peter (2000). "Schweigen! die Kinder!". In Peter N. Stearns, Peters Seixas, Sam Wineburg (eds.). Knowing Teaching and Learning History, National and International Perspectives. প্ৰকাশক New York & London: New York University Press. পৃষ্ঠা. - ↑ Lowenthal, David (2000). "Dilemmas and Delights of Learning History". In Peter N. Stearns, Peters Seixas, Sam Wineburg (eds.). Knowing Teaching and Learning History, National and International Perspectives. প্ৰকাশক New York & London: New York University Press. পৃষ্ঠা. - ↑ "Online Etymology Dictionary". Etymonline.com. http://www.etymonline.com/index.php?search=history। আহৰণ কৰা হৈছে: 2010-05-16. - ↑ 11.0 11.1 Ferrater-Mora, José. Diccionario de Filosofia. Barcelona: Editorial Ariel, 1994. - ↑ 12.0 12.1 Whitney, W. D. The Century dictionary; an encyclopedic lexicon of the English language. New York: The Century Co, 1889. - ↑ WordNet Search – 3.0, "History". - ↑ Scott Gordon and James Gordon Irving, The History and Philosophy of Social Science. Routledge 1991. Page 1. - ↑ Ritter, H. (1986). Dictionary of concepts in history. Reference sources for the social sciences and humanities, no. 3. Westport, Conn: Greenwood Press. - ↑ Michael C. Lemon (1995). The Discipline of History and the History of Thought. Routledge. - ↑ Graham, Gordon (1997). "Chapter 1". The Shape of the Past. Oxford University. তথ্যসূত্ৰ[সম্পাদনা কৰক] - Nash l, Gary B. (2000). "The "Convergence" Paradigm in Studying Early American History in Schools". In Peter N. Stearns, Peters Seixas, Sam Wineburg (eds.). Knowing Teaching and Learning History, National and International Perspectives. প্ৰকাশক New York & London: New York University Press. পৃষ্ঠা.