http___en.wikipedia.org_wiki_Identification__psychology__2.xml
1.1 2.1 2.2 2.3 2.4 3.1 4.1 5.1 5.2 5.3 5.4 5.5 5.6 5.7 5.8 6.1 7.1 7.2 7.3 7.4 7.5 7.6 7.7 7.8 7.9 8.1 9.1 9.2 9.3 9.4 9.5 9.6 9.7 9.8 9.9 10.1 11.1 11.2 11.3 11.4 11.5 11.6 11.7 11.8 12.1 13.1 13.2 13.3 13.4 13.5 14.1 15.1 15.2 16.1 17.1 18.1 18.2 18.3 19.1 19.2 19.3 19.4 20.1 21.1 21.2 21.3 22.1 22.2 22.3 23.1
Идентификация Идентификацията е несъзнаван психологически механизъм, чрез който определен индивид моделира своето поведение, за да прилича на друг. При детето идентификацията, която е първата форма на привързаност към единия родител, представлява присвояване на ролята (и силата) на този родител. Тя представлява един от най-важните механизми за формирането на личността и възпитанието. Смущенията в идентификацията (поради разпадане на семейството например) водят до характерологични разстройства. Съдържание Фройд и Идентификацията[редактиране | редактиране на кода] Възможно е да има разграничение между два начина на дефиниране на идентификацията. Единият е "какво е това" точно като: това е врата, прозорец, човек и така нататък. Другия е "просто ако"; не просто имитация, но асимилиране на себе си със субекта. Така някой се идентифицира с (характеристиките на) обекта. Например, аз се идентифицирам с характеристиките на баща ми и се трансформирам, за да приема и асимилирам в моята личност тези характеристики. Ставам малко като него. Това последното е използвано от Фройд, за да опише формирането на личността. Трите най-известни концепции за идентификацияга, както са споменати от Фройд са: първична идентификация, нарцистична (вторична) идентификация и частична (вторична) идентификация.[1]. Първична идентификация[редактиране | редактиране на кода] Първичната идентификация е първоначална и примитивна форма на емоционална привързаност към нещо или някой, явяваща се най-ранна за всякакви отношения с други хора и предмети[2]. Това означава, че когато бебето е родено, то не е способно да прави разделение между себе си и важните други. Бебето е емоционално привързано към родителите и ги преживява като част от себе си. Това състояние може да се нарече "симбиоза", която е нормална до определен етап от развитието. По време на процеса на идентификация децата възприемат несъзнателно характеристиките на своите родители и започват да се асоциират с тях като им копират поведението. Във всекидневния живот може да се чуе как различни хора възкливат по адрес на дете прилича точно на баща си такова игриво и лудо (обикновено майката на бащата), това показва, че поведението на детето с нещо напомня това на бащата. Фройд отбелязва, че идентификацията трябва да бъде разграничавана от имитацията, която е доброволен и съзнателен акт. Защото от този процес на емоционална привързаност, детето ще развие (супер)его, което има подобни морални ценности и напътствия по които родителите са живели собствения си живот. Чрез този процес детето се уподобява на родителите и по този начин по-лесно се научава да живее в света и културата, в която те са живели[3]. Нарцистична (вторична) идентификация[редактиране | редактиране на кода] Нарцистичната идентификация е форма на идентификация следваща изоставянето или изгубването на обекта. Това преживяване на загуба започва в много ранна възраст[2]. Например, бебето е гладно, но гърдата на майката не е наблизо. Нарцистичната идентификация има ролята на замяна на изгубения обект чрез интроекция. Интроекцията се заключава в това, че нещо се приема от обекта. Бебето интернализира образа на гърдата и фантазира за нея. Този тип идентификация на Аз-а с изоставения обект може да бъде видян като формиране на аз-а. Процесът на нарцистична идентификация е защитен по своята природа и е опит да се облекчи фрустрацията от загубата. Пример, носенето на дрехи или бижута на починал любим човек[4] Частична (вторична) идентификация[редактиране | редактиране на кода] Частичната идентификация се основава на възприемането на специално качество на друг човек[2]. Това качество или идеал е често представено като лидерска фигура, с която се идентифицира човекът. Например, младо момче се идентифицира със силните мускули на по-голямо съседско момче. Наред с идентификацията с лидера, хората се идентифицират и с други, защото чувстват, че имат нещо общо. Например, група хора, които харесват една и съща музика. Този механизъм играе важна роля във формирането на групите. Той допринася за развитието на характера и Аз-а се формира чрез идентификация с групата (групови норми). Частичната идентификация спомага за социалния живот на човек, който е способен да се идентифицира с друг чрез тази обща връзка, вместо да смята някой за съперник.[3]. Идентификацията в психоаналитичното мислене днес[редактиране | редактиране на кода] Много е изписано за идентификацията от Фройд насам. Идентификацията е разглеждана като нормален механизъм на развитието и като защитен механизъм[5]. Много видове идентификация са описани от други психоаналитици, като най-значима е концепцията на Анна Фройд за идентификация с агресора (1936)[5]. Други включват контраидентификацията (Fliess, 1953)[5], псевдоидентификацията (Eidelberg, 1938)[5], съгласувана и допълваща идентификации (Racker, 1957)[5] и свързваща идентификация (Bick, 1968)[5]. Днес терминът „идентификация“ е използван от психоаналитиците предимно в смисъл на идентификация със себе си.[1] Сегашната дефиниция на идентификацията[редактиране | редактиране на кода] Психологически процес посредством който субекта асимилира аспект, свойство или атрибут на друг и го трансформира, изцяло или частично към модела, осигурен от другите. Той е серия от идентификации, които оформят и определят личността[1]. Вижте още[редактиране | редактиране на кода] Източници[редактиране | редактиране на кода] - ↑ а б в Laplanche, J. and Pontalis, J.-B. (1973), The language of psychoanalysis. The Hogarth Press. - ↑ а б в W.W. Meissner, 1970. Notes on Identification I. Origens in Freud, Psychoanalytic Quarterly, 39, 563-589. - ↑ а б http://www.answers.com/topic/identification (5 May 2007) - ↑ Hart, H. (1947), Problems of Identification. Psychiatric Quarterly, 21, 274-293. - ↑ а б в г д е Sandler, J.. Projection, Identification, Projective Identification.. International Universities Press, Inc., Madison Connecticut., 1987. Тази статия се основава на частичен материал от http://bulgarian-psychology.com/, използван с разрешение.
1.1 2.1 2.2 2.3 3.1 4.1 5.1 6.1 7.1 8.1 9.1 10.1 11.1 12.1 12.2 13.1 13.2 14.1 15.1 15.2 15.3 16.1 16.2 16.3 16.4 17.1 18.1 19.1 19.2 20.1 21.1 22.1 22.2 22.3 22.4 22.5 22.6 22.7 23.1 24.1 24.2 25.1 26.1 26.2 27.1 28.1 29.1 30.1 30.2 31.1 31.2 32.1 33.1 33.2 34.1 35.1 36.1 37.1 38.1 39.1 40.1 41.1 41.2 41.3 42.1 43.1 44.1 45.1 46.1 46.2 47.1 48.1 49.1 50.1 50.2 51.1 52.1 53.1 54.1 55.1 56.1 57.1 58.1 59.1 60.1 61.1 62.1 63.1 64.1 65.1 66.1 66.2 66.3 67.1
Identification (psychology) Identification is a psychological process whereby the subject assimilates an aspect, property, or attribute of the other and is transformed, wholly or partially, by the model the other provides. It is by means of a series of identifications that the personality is constituted and specified.[1] The roots of the concept can be found in Freud's writings. The three most prominent concepts of identification as described by Freud are: primary identification, narcissistic (secondary) identification and partial (secondary) identification.[1] While "in the psychoanalytic literature there is agreement that the core meaning of identification is simple - to be like or to become like another", it has also been adjudged '"the most perplexing clinical/theoretical area" in psychoanalysis'.[2] Contents - 1 Freud - 2 Anna Freud and identification with the aggressor - 3 Identification with the analyst - 4 In psychoanalytic thinking today - 5 See also - 6 References Freud[edit] Freud first raised the matter of identification (German: Identifizierung) in 1897, in connection with the illness or death of one's parents, and the response "to punish oneself in a hysterical fashion...with the same states [of illness] that they have had. The identification which occurs here is, as we can see, nothing other than a mode of thinking".[3] The question was taken up again psychoanalytically "in Ferenczi's article, 'Introjection and Transference', dating from 1909",[4] but it was in the decade between "On Narcissism" (1914) and "The Ego and the Id" (1923) that Freud made his most detailed and intensive study of the concept. Freud distinguished three main kinds of identification. "First, identification is the original form of emotional tie with an object; secondly, in a regressive way it becomes a substitute for a libidinal object-tie...and thirdly, it may arise with any new perception of a common quality which is shared with some other person".[5] Primary identification[edit] Primary identification is the original and primitive form of emotional attachment to something or someone prior to any relations with other persons or objects:[6] "an individual's first and most important identification, his identification with the father in his own personal prehistory...with the parents".[7] This means that when a baby is born he is not capable of making a distinction between himself and important others. The baby has an emotional attachment with his parents and experiences his parents as a part of himself. "The breast is part of me, I am the breast". During this process of identification children adopt unconsciously the characteristics of their parents and begin to associate themselves with and copy the behavior of their parents. Freud remarked that identification should be distinguished from imitation, which is a voluntary and conscious act. Because of this process of emotional attachment a child will develop a (super)ego that has similarities to the moral values and guidelines by which the parents live their lives. By this process children become a great deal like their parents and this facilitates learning to live in the world and culture to which they are born.[8] "By and large, psychoanalysts grant the importance and centrality of primary identification, even though...the concept varies 'according to each author and his ideas, its meaning in consequence being far from precise' (Etchegoyen 1985)".[9] Narcissistic (secondary) identification[edit] Narcissistic identification is the form of identification following abandonment or loss of an object. This experience of loss starts at a very young age.[6] An example: wearing the clothes or jewellery of a deceased loved one.[10] In "Mourning and Melancholia" Freud, having "shown that identification is a preliminary stage of object-choice", argued that the experience of loss set in motion a regressive process that "served to establish an identification of the ego with the abandoned object".[11] In "The Ego and the Id", he went on to maintain that "this kind of substitution has a great share in determining the form taken by the ego and that it makes an essential contribution towards building up what is called its 'character'".[12] Lacan, in his theory of the Imaginary, would develop the latter point into his view of "the ego is constituted in its nucleus by a series of alienating identifications"[13] - part of his opposition to any concept of an "autonomous" and conflict-free ego. Partial (secondary) identification[edit] Partial identification is based on the perception of a special quality of another person.[6] This quality or ideal is often represented in a "leader figure" who is identified with. For example: the young boy identifies with the strong muscles of an older neighbour boy. Next to identification with the leader, people identify with others because they feel they have something in common. For example: a group of people who like the same music. This mechanism plays an important role in the formation of groups. It contributes to the development of character and the ego is formed by identification with a group (group norms). Partial identification promotes the social life of persons who will be able to identify with one another through this common bond to one another, instead of considering someone as a rival.[8] Partial identification and empathy[edit] Freud went on to indicate the way "a path leads from identification by way of imitation to empathy, that is, to the comprehension of the mechanism by which we are enabled to take up any attitude at all towards another mental life".[14] Otto Fenichel would go on to emphasize how "trial identifications for the purposes of empathy play a basic part in normal object relationships. They can be studied especially in analyzing the psychoanalyst's ways of working".[15] Object relations theory would subsequently highlight the use of "trial identification with the patient in the session"[16] as part of the growing technique of analysing from the countertransference. Anna Freud and identification with the aggressor[edit] In her classic book The Ego and the Mechanism of Defence, Anna Freud introduced "two original defence mechanisms...both of which have become classics of ego psychology",[17] the one being altruistic surrender, the other identification with the aggressor. Anna Freud pointed out that identification with parental values was a normal part of the development of the superego; but that "if the child introjects both rebuke and punishment and then regularly projects this same punishment on another, 'then he is arrested at an intermediate stage in the development of the superego'".[18] The concept was also taken up in Object relations theory, which particularly explored "how a patient sometimes places the analyst in the role of victim whilst the patient acts out an identification with the aggressor"[19] in the analytic situation. Identification with the analyst[edit] Mainstream analytic thought broadly agrees that interpretation took effect "by utilizing positive transference and transitory identifications with the analyst".[20] More controversial, however, was the concept of "the terminal identification" at the close of analysis, where "that with which the patient identifies is their strong ego...[or] identification with the analyst's superego".[21] Lacan took strong exception to "any analysis that one teaches as having to be terminated by identification with the analyst... There is a beyond to this identification...this crossing of the plane of identification".[22] Most Lacanians have subsequently echoed his distrust of "the view of psychoanalysis that relies on identification with the analyst as a central curative factor".[23] How far the same criticism applies, however, to those who see as a positive therapeutic result "the development of a self-analytic attitude...[built on] identification with and internalization of the analyst's analytic attitude"[24] is not perhaps quite clear. Marion Milner has argued that "terminal identification" can be most acute in those analysands who go on to become therapists themselves: "by the mere fact of becoming analysts we have succeeded in bypassing an experience which our patients have to go though. We have chosen to identify with our analyst's profession and to act out that identification".[25] In psychoanalytic thinking today[edit] Much has been written on identification since Freud. Identification has been seen both as a normal developmental mechanism and as a mechanism of defence.[26] Many types of identification have been described by other psychoanalysts, including counteridentification (Fliess,1953),[26] pseudoidentification (Eidelberg, 1938),[26] concordant and complementary identifications (Racker, 1957),[26] and adhesive identification (Bick, 1968):[26]"the work of Bick and others on adhesive identification, exploring the concept of the 'psychic skin'".[27] See also[edit] - Empathy - Other, a key concept in Continental philosophy - Projective identification - Social influence - Transportation theory (psychology) References[edit] - ^ a b Laplanche, J. and Pontalis, J.-B. (1973), The language of psychoanalysis. The Hogarth Press. - ^ Malcom Macmillan, Freud Evaluated (1997) p. 496 (quoting Rangell) - ^ Freud, quoted by Angela Richards "Editor's Note", On Metapsychology (Penguin Freud Library 11, 1987) p. 248 - ^ Jacques Lacan, Écrits: A Selection (London 1997) p. 250 - ^ "Group Psychology and the Analysis of the Ego", in Sigmund Freud, civilisation, Society and Religion (Penguin Freud Library 12) p. 137 - ^ a b c W.W. Meissner, 1970. Notes on Identification I. Origins in Freud, Psychoanalytic Quarterly, 39, 563-589. - ^ "The Ego and the Id", Metapsychology p. 370 - ^ a b http://www.answers.com/topic/identification (5 May 2007) - ^ Macmillan, p. 497 - ^ Hart, H. H. (1947), Problems of Identification. Psychiatric Quarterly, 21, 274-293. - ^ Metapsychology p. 258 - ^ Metapsychology p. 368 - ^ Jacques Lacan, Écrits (London 1996) p. 128 - ^ Civilization p. 140n - ^ Otto Fenichel, The Psychoanalytic Theory of Neurosis (London 1946) p. 511 - ^ Patrick Casement, Further Learning from the Patient (London 1996) p. 138 - ^ Lisa Appignanesi/John Forrester, Freud's Women ( London 1993) p. 294 - ^ Appignanesi, p. 294 - ^ Patrick Casement, Further learning from the patient (london 1996) p. 8 - ^ Otto Fenichel, The Psychoanalytic Theory of Neurosis (London 1946) p. 570 - ^ Lacan, Écrits p. 274 and p. 246 - ^ Jacques Lacan, The Four Fundamental Concepts of Psychoanalysis (London 1994) p. 271-3 - ^ John P. Muller, Beyond the Psychoanalytic Dyad (1996) p. 130 - ^ Alan S. Gurman, Essential Psychotherapies (2003) p. 47 - ^ Quoted in Janet Malcolm, Psychoanalysis: The Impossible Profession (London 1988) p. 155 - ^ a b c d e Sandler, J. (1987). Projection, Identification, Projective Identification. International Universities Press, Inc., Madison Connecticut. - ^ Judith Mitrani and Joyce McDougall, A Framework for the Imaginary (London 2008) p. 152