https___en.wikipedia.org_wiki_Banate_of_Bosnia.xml
1.1 2.1 3.1 3.2 4.1 5.1 6.1 7.1 7.2 7.3 7.4 7.5 8.1 8.2 8.3 9.1 9.2 10.1 11.1 11.2 11.3 11.4 11.5 11.6 12.1 12.2 12.3 12.4 12.5 12.6 12.7 12.8 12.9 12.10 12.11 12.12 13.1 13.2 13.3 14.1 14.2 15.1 16.1 17.1 18.1 18.2 18.3 18.4 18.5 19.1 19.2 19.3 19.4 19.5 19.6 19.7 19.8 20.1 20.2 20.3 20.4 21.1 21.2 22.1 22.2 22.3 22.4 23.1 24.1 25.1 26.1 27.1 28.1 28.2
История на Босна Историята на Босна датира от неолита, откогато са първите артефакти открити в областта. През античността Босна е населявана от илирийски племена - далматите населявали Западна Босна, а Централна Босна - от десетиятите. Други илирийски племена населявали Босна са либурните, арданите, антиарите и даорсите. През 4 век пр.н.е. и 3 век пр.н.е. в Босна се заселват келти - скордиски. Съдържание Ранно средновековие[редактиране | редактиране на кода] През 7 век Босна е заселена от сърби. Константин Порфирогенет ни информира, че Босна заедно с Стара Рашка е една от общо двете загорски области заселени от сърби на Балканите. В същност името на областта е дадено от византийския император по името на едноименната река Босна. При управлението на Томислав през 925 г. (до 1102 г.) областта влиза в състава на Хърватското кралство, въпреки че, упражняването на властта на практика е в ръцете на местни сръбски князе, което според някои изследователи позволява да се говори за съществуването на местно босненско княжество до времето на бан Борич, когато Босна е вече под короната на Свети Стефан, обособена в самостоятелно Босненско банство. През 998 г. през Босна, и по-точно през Връхбосна, на път за Драва, преминава българската армия на Самуил и страната е поставена под български контрол до окончателното падане на България под византийска власт през 1019 г. Вероятно територията на Босна е била под контрола на Сермон. В последствие Босна влиза трайно във византийската сфера на влияние на Балканите, макар че византийската власт над страната е оспорвана от маджарите от Панония. Особеното в ранносредновековната история на Босна е това, че за контрола върху страната първо има сблъсък между българи и хървати, а после между византийци и маджари. През 1166 г. император Мануил I Комнин успява да възстанови византийското управление над Босна, като с цел усилване на византийското влияние върху всички сръбски земи е предоставена на Тихомир Завидович областта Дендра - със старата старобългарска крепост Рас. Босненско банство[редактиране | редактиране на кода] От 1180 г. владетел на Босна е бан Кулин (1180-1204). Кулин влиза в династичен съюз, скрепен с династичен брак, със Стефан Неманя и Асеневци срещу Византия. Бан Кулин отхвърля върховенството на Византия и през 1183 г. в съюз с унгарците участва в отмъкването на мощите на Свети Иван Рилски от ротондата "Свети Георги" в Средец. В крайна сметка през 1187 г. мощите на покровителя на България и българите са върнти от Естергом обратно в Средец. Управлението на Кулин се счита за златен век на Босна, тъй като при неговото управление започва икономическия просперитет на страната, въвежда се собствена азбука за вътрешни нужди - босанчицата, като се оформя и собствена конфесия - босненска църква. Жителите на страната по времето на бан Кулин са наричани бошняни. От друга страна, бан Кулин става обект на критика заради убежището което предоставя в страната си на прогонените богомили от българските земи, както и от онези сръбски земи, които са под контрола на Стефан Неманя по него време. Тази политика на бан Кулин за създаването на самостоятелна Босненска църква не се харесва от папа Инокентий III, който го обявява за еретик, и изисква от унгарския крал да организира кръстоносен поход срещу Босна. С цел да избегне и предпази страната си от опустошение, бан Кулин приема с приближените си католицизма на Билино поле в Зеница. Кулин е обвинен заедно с бошняните пред Папата в ерес от Вукан Неманич, който резидира в Зета, и който по принцип и по примера на баща си признава юрисдикцията над владението си от страна на барската архиепархия. Независимо от формалното покатоличване на бошняните, самостоятелната конфесия пуска дълбоки корени в страната. Синът на Кулин, и негов наследник Стефан, иска да се върне към католицизма, което води бошняните до успешно въстание срещу неговата власт и през 1232 г. начело на Босна застава местния благородник Матей Нинослав (1232-1250). Приезда, който е роднина на Матей Нинослав, пък оглавява католическата папска опозиция в страната срещу властта на еретиците. Този конфликт дава основание на унгарският крал Андраш II да се намеси в борбата за власт в Босна, давайки през 1234 г. титлата бан на Босна на херцог Коломан. В босненския конфлик се намесва и графът на Усора Сибислав, който от своя страна също се опитва да постави страната под своя власт. Папа Григорий IX пък воден от религиозни подбуди подкрепя унгарците в Босна, които образуват католическата партия в страната и през 1235 г. начело на местната босненска църква е поставен епископ Йоан, член на доминиканския орден. Начело на католическа Босна застава като бан Коломан, който в съюз с графа на Усора Сибислав, започва религиозна война срещу бана на еретиците Матей Нинослав. Република Рагуза обаче подкрепя срещу Матей Нинослав не унгарската католическа партия, а претенциите на сръбския крал Стефан Владислав, който също се стреми да присъедини под властта си босненските земи. Междуособиците са прекратени след като през 1241/1242 г. цялата земя под Короната на Свети Стефан е опостушена от татарите. Всички воюващи и спорещи страни за контрол над босненската територия се спасяват по далматинските крепости, в резултат на което Матей Нинослав успява да опази властта си над Босна и през март 1244 г. влиза в съюз с република Рагуза срещу унгарския крал. Бела IV не му остава длъжен и отново изпраща унгарски войски срещу Босна, но се вижда поради слабост принуден да прекрати кръстоносния поход обявен от Папата и унгарските епископи срещу Босна и по тази причина Босна продължава развитието си по самостоен конфесионален път. След смъртта на Матей Нинослав, унгарският крал все пак успява да наложи начело на страната като бан Приезда, който от своя страна започва религиозни гонения срещу еретиците. По това време Босненското банство е ограничено до територията между реките Върбас и Босна, а банствата Усора и Соли са реорганизирани, придадени и подчинени на Банство Мачва. През 1254 г. крал Бела IV завладява във война срещу рашкия крал Стефан Урош I областта Захумлие, която предава във владение на своето протеже начело на Босна - Приезда, което води в исторически план до първото реално обединение на Босна и Херцеговина. Кралство Босна[редактиране | редактиране на кода] При управлението на династията Котроманичи през 14 век, Босна е независимо кралство, около което се започва самостойното общосръбско обединение под една корона и власт. През 80-те години на 13 век Стефан I Котроманич наследява властта върху една от севернобосненските територии. Той дълго спори за властта си с произлизащата от Брибир аристократична фамилия на Шубичите. Тази фамилия управлява старото Босненско банство в по-голямата му част и поддържа приятелски отношения със сина на първия Котроман - Стефан II Котроманич, който от 1322 г. става бан на Босна. При управлението на втория Котроман започва възхода на Босненската държава посредством присъединяване на останалите сръбски територии. През 1326 г. избухва войната за Хум, която води след себе си до обтягане на отношенията му с крал Стефан Дечански, а после и с цар Стефан Душан. През 1340 г. Стефан II Котроманич допуска францисканците да установят мисия в страната, което води до подобряване на отношенията на страната с Папата. През 1347 г. Стефан II Котроманич приема римокатолическата вяра, което води след себе си и до конфликт с цар Стефан Душан. През 1353 г. Стефан II Котроманич умира и е погребан във францисканския манастир във Високо. Наследен е от племенника си Твъртко I, който търси и намира закрила за наследената политика от унгарския крал. Твъртко участва в преразпределението на сръбските територии под контрола на Никола Алтоманович или както е още известна - земята на Войновичи. На 26 октомври 1377 г. Твъртко I се коронясва за крал на сърбите, изграждайки импозантен двор във византийски стил в столицата Бобовац. Религиозен център на страната става манастира Милешево, а коронацията символно е извършена над мощите на Свети Сава Сръбски. За общосръбска кралица е коронясана Доротея Срацимир. Във външнополитически план основна цел била кралството да си осигури самостоятелен достъп до Адриатика, която цел била реализирана със завладяването на крайбрежието между Дубровник и Которския залив. През 1386 - 1390 г. общосръбският крал завладял част от крайбрежието на Далмация с Книн, което му дало повод да се провъзгласи и за крал на Хърватска и Далмация. През 1388 г . Влатко Вукович разбива настъпващите османци в битка при Билеча, обаче на следващата 1389 г. сърбите и съюзените с тях са разбити от османците на Косово поле, което събитие отприщва бента за османското завладяване на Босна и покоряване на сръбските земи под османска власт. За целта е създаден босненски удж в Скопие. И по тази причина, косовската битка от 1389 г. се превръща в общосръбското възприятие като косовски мит, макар че османското овладяване на Босна продължава 74 години и завършва чак в 1463 г., а това на съседна Херцеговина - 92 години, и приключва през 1482 г. Завладяване на Босна и Херцеговина[редактиране | редактиране на кода] Единствената сръбска земя когато никога не е присъединявана към Османската империя е република Рагуза, която даже изпраща немалко свои кораби под флага на испанската корона в състава на непобедимата армада. От поставянето на сръбските земи под османска власт започва общата история на Босна и Херцеговина. През 1580 г. е създаден Босненски еялет, който в общи линии обхваща в рамките си всички сръбски земи. Източници[редактиране | редактиране на кода] - ↑ Матанов, Христо. Балкански хоризонти (част 1), стр. 181-189.
1.1 2.1 2.2 3.1 4.1 5.1 5.2 5.3 6.1 6.2 6.3 7.1 8.1 8.2 8.3 8.4 8.5 9.1 9.2 9.3 9.4 9.5 9.6 9.7 9.8 9.9 9.10 9.11 10.1 10.2 10.3 10.4 10.5 10.6 10.7 10.8 11.1 11.2 11.3 12.1 13.1 14.1 15.1 15.2 15.3 16.1 16.2 16.3 17.1 17.2 18.1 18.2 18.3 19.1 19.2 19.3 19.4 20.1 20.2 20.3 21.1 21.2 21.3 22.1 22.2 22.3 23.1 23.2 23.3 24.1
Banate of Bosnia The Banate of Bosnia (Bosnian: Banovina Bosna/БocaHcka БaHoBиHa) was a medieval state based on most of what is today Bosnia and Herzegovina, as well as parts of Dalmatia, Serbia and Montenegro. Although nominally in vassalage to the Kingdom of Hungary, the Banate of Bosnia was a de facto independent Bosnian state.[1][2][3][4][5] It existed until 1377, when it was proclaimed a Kingdom with the coronation of Bosnian King Tvrtko I. The greater part of its history was marked by a religiopolitical controversy revolving around the native Bosnian Church condemned as heretical by both the Roman Catholic and Eastern Orthodox churches, although with the Catholic church being particularly antagonistic and persecuting its members through the Hungarians.[6][7][8] History[edit] In 1136, Béla II of Hungary invaded Bosnia for the first time and created the title "Ban of Bosnia", initially only as an honorary title for his grown son Ladislaus II of Hungary. During the 12th century, rulers within Bosnia acted increasingly autonomously from Hungary and/or Byzantium. In reality, outside powers had little control of the mountainous and somewhat peripheral regions which made up Bosnia.[citation needed] Notably, Ban Borić appears as a prominent figure in 1154, as an ally of the King of Hungary. He was involved in offensives against the Byzantines, in alliance with Hungary and Serbia, reaching as far south as Braničevo. The Byzantine Emperor Manuel I Comnenus conquered Bosnia from the Hungarians in 1166 and appointed Kulin, a Bosnian native, to the governorship of the Banate. Kulin was Bosnia's second Ban, and he managed to free Bosnia from Byzantine influence through the alliance with Béla III of Hungary, Miroslav of Hum, and Stefan Nemanja of Serbia, with whom he successfully waged a war in 1183 against the Byzantines. Bosnia secured peace, although it continued as a Hungarian vassal. Kulin had a powerful effect on the development of early Bosnian history and under whose rule the "Bosnian Age of Peace and Prosperity" would come to exist.[9] In 1189, Ban Kulin issued the first written Bosnian document, now known as the Charter of Ban Kulin, in Bosnian Cyrillic, regarding the trade relations with the city of Ragusa (Dubrovnik).[10] Kulin's rule also marked the start of a controversy involving the indigenous Bosnian Church (a branch of Bogomilism), a Christian sect considered heretical by both the Roman Catholic and Eastern Orthodox Church. In 1203, Serbian Grand Prince Vukan Nemanjić of Serbia accused Kulin of heresy and lodged an official appeal to the pope. Kulin cunningly saved Bosnia from a Crusade that the pope was preparing to launch, stating that he was always a faithful Catholic. In response to Hungarian attempts to use church politics regarding the issue as a way to reclaim sovereignty over Bosnia, Kulin held a council of local church leaders to renounce the heresy in 1203. Despite this, Hungarian ambitions remained unchanged long after Kulin's death in 1204, waning only after an unsuccessful invasion on Bosnia in 1254.[citation needed] Kulin's policy was poorly continued since the Ban's death in 1204 by his son and heir, Ban Stjepan Kulinić, who seems to have remained aligned with the Catholic Church. Stjepan was eventually deposed in 1232. The Bosnian Church forcibly replaced Kulinić with a nobleman called Matej Ninoslav (1232–50). This caused bad relations with Serbia as the previous ruler was related to the Nemanjić dynasty. Around this time, a relative of Matej, Prijezda I, converted back to Catholicism (he previously switched to the Bosnian Church for a short period of time). Matej Ninoslav quickly changed his fanatical Catholic and anti-Bosnian Church attitude[citation needed] and eventually became a protector of the Krstjani. In 1234 King Andrew II of Hungary gave the Banate of Bosnia to Herceg Coloman. To make matters worse, the legitimate successor for the Bosnian throne of the House of Kulinić, Count Sibislav of Usora, son of former Ban Stjepan started to attack Ninoslav's positions attempting to take Bosnia for himself. Pope Gregory IX replaced the heretical Bosnian bishop in 1235 with John of Wildeshausen, then Master General of the Dominican Order and later declared a saint, and confirmed Herceg Coloman as the new legitimate Ban of Bosnia. The crusaders led by Bishop John and the Hungarian Herceg Coloman invaded Bosnia and led a long war that lasted for full five years. The war only funnelled more support to Ban Matej Ninoslav, as only Count Sibislav took the Pope's side in the Crusade. Matej issued an edict to the Republic of Ragusa on 22 May 1240, stating that he placed it under his protectorate in the case of a Serbian attack by King Stephen Vladislav I of Serbia. The support from Ragusa was essential to support Matej Ninoslav's warfare. It was also a response due to the very bad relations between Bosnia and Serbia[citation needed], as Serbia sent no aid to Matej contrary to the traditional alliance. Coloman passed the title of ruler of Bosnia to Matej's distant cousin, Prijezda, but Prijezda managed to govern Bosnia only for two or three years. In 1241, the Tatars invaded Hungary, so Coloman had to fall back from Bosnia. Matej Ninoslav immediately retook control over Bosnia, while Prijezda fled to Hungary in exile. The edict to Ragusa was re-issued in March 1244. Matej involved in the civil war that erupted in Croatia between Trogir and Split, talking Split's side. King Bela IV of Hungary was greatly frustrated and considered this a conspiracy[citation needed], so he sent a contingent to Bosnia, but Matej subsequently made peace. In 1248, Ban Ninoslav cunningly saved Bosnia from yet another papal crusade requested by the Hungarian Archbishop. Ninoslav's sons fought for the Bosnian title[citation needed], but the Hungarian King managed to reinstall Prijezda I (1250–87) as Ban of Bosnia. Ban Prijezda ruthlessly persecuted the Bosnian Church. In 1254 the Croatian Ban shortly conquered Zahumlje from the Serbian King of Rascia Stefan Uroš I during Hungary's war against Serbia which was joined to Bosnia, but the peace restored Zahumlje to Serbia. During the reign of Stjepan II Kotromanić all three Churches were present in Bosnia. By the mid-14th century, Bosnia reached a peak under ban Tvrtko Kotromanić who came into power in 1353, and had himself crowned on 26 October 1377. References[edit] - ^ John Van Antwerp Fine. The Late Medieval Balkans: Critical Survey from the Late Twelfth Century to the Ottoman Conquest. University of Michigan press, 1994, p 44. - ^ John Van Antwerp Fine. The Late Medieval Balkans: Critical Survey from the Late Twelfth Century to the Ottoman Conquest. University of Michigan press, 1994, p 148. - ^ Richard C. Frucht. Eastern Europe: An Introduction to the People, Lands, and Culture, Vol. - ^ Paul Mojzes. Religion and the war in Bosnia. Oxford University Press, 2000, p 22; "Medieval Bosnia was founded as an independent state (Banate) by Ban Kulin (1180-1204).". - ^ Funk & Wagnalls Standard Reference Encyclopedia. New York, Standard Reference Works Pub. Co, 1959, p 1333; "The Hungarians later made Bosnia a banate (province) and placed it under the control of an official known as a ban. Bosnian independence from Hungarian overlordship was effected during the reign (1180-1204) of Ban Kulin". - ^ Bringa, Tone (1995). Being Muslim the Bosnian Way. Princeton University Press. - ^ Curta, Florin (2006). Southeastern Europe in the Middle Ages, 500-1250. Cambridge University Press. - ^ Pinson, Mark (1994). The Muslims of Bosnia-Herzegovina: Their Historic Development from the Middle Ages to the Dissolution of Yugoslavia. Harvard University Press. - ^ Malcolm, Noel (1 October 1996). Bosnia: A Short History. London: New York University Press. - ^ Miklosich 1858, pp. 1-2