http___en.wikipedia.org_wiki_Kosovo_Serbs_1.xml
1.1 2.1 2.2 3.1 4.1 5.1 5.2 5.3 5.4 5.5 5.6 5.7 6.1 6.2 6.3 6.4 7.1 7.2 7.3 7.4 7.5 7.6 8.1 8.2 8.3 8.4 9.1 9.2 10.1 11.1 12.1 13.1 14.1 14.2 15.1 15.2 15.3 15.4 15.5 16.1 16.2 16.3 16.4 17.1 17.2 17.3 18.1 19.1 19.2 19.3 20.1 21.1 21.2 21.3 22.1 22.2 22.3 22.4 22.5 23.1 24.1 25.1 25.2 25.3 25.4 26.1 27.1 28.1 28.2 28.3 29.1 29.2 29.3 30.1 30.2 30.3 30.4 30.5 31.1 32.1 32.2 32.3 32.4 33.1 33.2 33.3 33.4 33.5 34.1 34.2 34.3 34.4 34.5 35.1 36.1 36.2 36.3 36.4 37.1 37.2 38.1 38.2 38.3 38.4 39.1 39.2 39.3 40.1 40.2 41.1 41.2 41.3 42.1 43.1 43.2 44.1 44.2 44.3 45.1 46.1 46.2 46.3 46.4 47.1 47.2 47.3 47.4 47.5 47.6 48.1 49.1 49.2 49.3 49.4 49.5 49.6 50.1 50.2 50.3 50.4 51.1 51.2 51.3 51.4 52.1 52.2 53.1 53.2 54.1 54.2 54.3 54.4 55.1 55.2 56.1 56.2 56.3 57.1 58.1 59.1 59.2 60.1 60.2 60.3 61.1 61.2 61.3 61.4 61.5 62.1 63.1 64.1 65.1 66.1 66.2 67.1 68.1
История на Косово Косово е историческа област. Предполага се, че името произлиза от славянското наименование на една птица доста разпространена там — кос. Съдържание От древността до Средновековието[редактиране | редактиране на кода] През IV и III век пр. Хр. тази територия е обитавана от тракийско-илирийското племе дардани като част от Илирия. През 160 г. пр. Илирия е покорена от Рим и до 59 г. пр. Хр. е отделна провинция в рамките на Римската империя. През 87 г. сл. Хр., след реформите на император Диоклециан, Косово става част от провинция Горна Мизия. През VI и VII век наред с други части от Балканите е заселено от славяни. Към средата на IX век Косово става част от Първата българска държава, което води до утвърждаване на християнството и славяно-българската култура в областта. През 1018 г. Византия си възвръща властта върху тази територия. В края на XI век започва сръбското проникване в областта. Към края на XII век в северозападно Косово е пренесен духовният център на сръбската средновековна държава, управлявана от Неманичите. От средата на 13 век седалището на сръбската църква вече е в Печ, в западната равнинна и най-плодородна част от областта, наричана от сърбите Метохия, където днес са многобройните светски и църковни паметници от периода на управление на последните Неманичи. Конкретният повод за преместване на сръбския църковен център в Печ е пожар, следствие от системните унгарски католически нападения над православни храмове в сръбските земи, при които изгаря предишният автокефален храм на сръбската църква в Рашка. Сръбските поселения от това време в областта достигат до линията Призрен - Прищина, като не я преминават на юг и изток. Последният сръбски град на югоизток в областта е Звечан. По времето на Стефан Душан Призрен е светски център и столица на държавата, където между другото е погребан и самият цар. След образуване на Душановото царство Косово става неразделна част от новата държава. Със смъртта на цар Стефан Урош в края на 1371 г. царството се разпада на етнически признак. При поделяне на царството Косово попада под властта на Вук Бранкович (70-те години на XIV в.), като родово владение на Бранкович. През 1389 г. в известната битка на Косово поле войската на сръбския владетел княз Лазар Хребелянович е победена от армията на Мурад I. Цялата територия на днешно Косово е завладяно от Османската империя окончателно през 1455 г. Същинско Средновековие[редактиране | редактиране на кода] Косово е окончателно включено в Рашка на Неманичите заедно със Северна Македония и Скопие в края на 13 век по времето на крал Стефан Милутин и кралица Анна Тертер (1284-1299), като съставлява неразделна част от Душановата империя през цялото ѝ съществуване от 1346 до 1371 година. През 1389 г. в известната битка на Косово поле в състава на войската на княз Лазар Хребелянович, която е победена от еничарските сили на Мурад I, участва и косовският владетел Вълкашин Бранков. В състава на Османската империя (1455-1912)[редактиране | редактиране на кода] Косово е в състава на Османската империя от 1455 до 1913, в началото като част от румелийския вилает, а от 1877 г. е отделна османска провинция (Косовски вилает). Първоначално територията на днешно Косово е влизала административно в състава на Призренския, а по-после на Вълчитрънския санджак. Въпреки налагането на мюсюлманско управление в областта, голям брой християни продължават да живеят и дори до някаква степен да преуспяват в Османската империя. Малко след началото на османското владичество започва процес на ислямизация, който продължава поне един век, и първоначално е съсредоточен в градовете. През целия 18 век православни християни напускат косовския район. Крайният резултат на четири и половинвековното османско владичество е забележително намаляване на по-рано доминиращия славянски християнски демографски елемент в Косово. От друга страна, много славянски водачи като Синан паша приемат исляма и заемат високи позиции в османското централно управление и войска. През 17 век албанското население в областта, първоначално съсредоточено в Метохия, нараства. Причина за този процес, който започва осезаемо да се усеща след 1689, е, че сърбите и българите като християни и подопечни на Печката патриаршия са окуражени и подкрепят Австрийската империя във войните ѝ срещу Османската империя. Между впрочем немалък е броят и на албанците-католици от областта, които по това време застават на страната на християнските сили. Процесът на масово изселване на християнското население от областта /бягащо от отмъщение, заради подкрепата си за австрийските войски/ набира сила след Карпошовското въстание, който процес се адмирира от австрийските власти, които от своя страна търсят лоялни поданици за федерати - защитници на имперската граница откъм Унгария. През 1871 г. в Прищина се състои среща на сърбите от областта, в която се обсъжда вероятното повторно превземане и приобщаване на Косово и останалата част от „Стара Сърбия“, а Сръбското княжество вече е изготвило планове за експанзия към териториите на Османската империя. Според мирното споразумение от 1878 г. градовете Прищина и Косовска Митровица се поставят под сръбски контрол, извън юрисдикцията на Османската империя, докато за останалата част от Косово се запазва османската власт. В отговор на това етническите албанци формират Призренска лига, имаща за цел политическо обединяване на албанците в рамките на Османската империя. Политиката на младотурския режим на османизация на народностите в империята кара косовските албанци да се вдигнат на няколко въстания в периода от 1909-1912 г.. Към края на 19 век албанците са мнозинство в областта, задминавайки по брой сърбите, българите, турците и другите етноси, взети заедно. Съотношението е валидно за сегашните територии на Косово и Метохия, но не и за цялата тогавашна османска провинция. Според Стефан Веркович арнаутските поселища дълбоко се вклиняват в северозападна посока извън областта, разцепвайки като с клин на две българските от сръбските поселища в Косово. През войните от 1912-1918[редактиране | редактиране на кода] През 1912 г., през Балканските войни, по-голямата част от Косово е завладяна от Сърбия, а Метохия става част от Черна гора. Местното албанско население масово напуска провинцията, а сръбските власти планират реколонизация ú .[4] Множество сръбски семейства се заселват в Косово, мъчейки се да уравновесят съотношението между албанци и сърби. Окончателното решение за статута на провинцията е дадено през май 1913 г. след подписването на Лондонския договор [5]. По време на Първата световна война Косово е завладяно от войските на Централните сили. По силата на Тайната българо-германска спогодба югоизточната част от областта преминава към Царство България. По-късно българската зона в Косово са разширява за сметка на австрийската. Австро-Унгария оказва безрезервна подкрепа и попечителство на албанското население в областта. Осъществената по това време с подкрепата на българските военни власти Научна експедиция в Македония и Поморавието недвусмислено доказва предходните сведения за българския характер на славянското население в областта, находящо се южно и източно от линията Призрен - Прищина. През 1918 г. се формира Кралство на сърби, хървати и словенци и Косово по силата на Версайската мирна система от договори става част от новообразуваната държава. Междувоенен период и Втора световна война[редактиране | редактиране на кода] През периода 1918-1929 г. сръбското население в района нараства за сметка на несръбското. В Сърбо-хърватско-словенското кралство Косово е разделено на четири :три части влизат в състава на администрирани от сърби области, а четвъртата (Северна Метохия) - от черногорци. През 1929 г. Косово е разделено между Зетска бановина (на изток), Вардарска бановина (на югоизток със столица Скопие) и Моравска бановина (на североизток със столица Ниш). При разделянето на Югославия от силите на Оста от 1941 до 1945 г. голяма част от територията й е предадена на окупираната от Италия - Албания, северната част на областта - на окупираната от Германия - Сърбия и югоизточните части - на България. Косово като част от Втората Югославия (1945-1996)[редактиране | редактиране на кода] След края на войната и установяването на комунистическия режим на Тито през 1946 г. Косово получава статута на автономен район в Сърбия, а през 1963 г. става автономна провинция. Комунистическото правителство не разрешава завръщането на много от бежанците, докато в същото време продължават етнически мотивираните арести и убийства, кулминацията на които е Тиварското клане, където 3-4 хиляди косовски албанци са избити с картечен огън. С приемането на новата югославска конституция през 1974 г. Косово получава фактическо самоуправление. Правителството на провинцията въвежда албанска учебна програма в училищата в Косово, набавени и поставени в употреба са множество учебници от управляваната по това време от Енвер Ходжа Албания. През 1980-те години на 20-ти век напрежението между албанската и сръбската общност в провинцията нараства драстично. [6][7] Албанската общност се застъпва за една по-голяма автономия на Косово, докато сърбите настояват за сближаване със Сърбия. В този момент няма голямо желание за присъединяване на провинцията към Албания, тъй като последната е управлявана от сталинистки режим и има значително по-нисък жизнен стандарт от този на Косово. През март 1981 г. започват протестите на косовските студенти от албански произход, чиято цел е Косово да стане република в рамките на Югославия. Тези протести бързо се разрастват до размирици, съпроводени с прояви на насилие; в тях участват около 20 хиляди души в шест града. Същевременно неалбанците, живеещи в Косово, твърдят, че са подложени на дискриминация, тъй като местните власти за поддръжка на реда /съставени от албанци/ не наказват докладваните им престъпления срещу тях (терминът етническо прочистване обозначава и тези действия). Вероятно най-опасното от политическа гледна точка оплакване на неалбанското население е, че то е пренебрегвано от комунистическото управление в Белград.[8] През август 1987 г. по време на залеза на комунистическия режим в Югославия Косово е посетено от Слободан Милошевич, по това време изгряващ политик. [9] Той се обръща към сръбския национализъм, за да осигури подкрепа на политическата си кариера. На митинга по случай годишнината от битката за Косово пред привлечената от него многолюдна тълпа той обещава тържествено на косовките сърби: „Никой вече няма да ви посегне”. Така Милошевич мигновено се превръща в герой в очите на косовските сърби, а до края на годината поема контрола на сръбското правителство. През 1989 г. автономията на Косово и северната провинция Войводина е драстично намалена след всеобщ референдум в Сърбия. В резултат на референдума е приета нова конституция, която позволява въвеждането на многопартийна система, свобода на словото и защита на човешките права. Въпреки редицата нарушения от режима на Милошевич, (който прибягва до фалшифициране на изборите, контролира голяма част от медиите, обвинен е в нарушение на човешките права на политическите си противници и националните малцинства), приетата през 1989 г. конституция представлява крачка напред спрямо предишната комунистическа конституция. Тя обаче значително намалява правомощията на провинциите, като позволява на правителството в Сърбия да упражнява директен контрол върху много райони, които преди това са имали самоуправление. В частност, конституционните промени предоставят на сръбското правителство контрола над полицията, съдебната система, икономиката, образованието и езиковата политика. Новата конституция намира силна опозиция в лицето на много от сръбските национални малцинства, които гледат на нея като на средство за налагане на етнически обусловено централизирано управление на провинциите. [10] Косовските албанци отказват да участват в референдума, обявявайки го за незаконен. Правителствата на провинциите също се противопоставят на новата конституция. Тя трябва да бъде ратифицирана от тях, което на практика означава, че те трябва да гласуват собственото си разпускане. Първоначално косовското събрание отхвърля конституцията, но през март 1989 г., когато то се събира да обсъди предложенията, сградата, в която се провежда заседанието, е обкръжена от танкове и бронирани автомобили - това принуждава делегатите да приемат измененията. През 1990-те години[редактиране | редактиране на кода] След конституционните промени парламентите на всички югославски републики и провинции са разпуснати и се провеждат многопартийни избори. До този момент в тях влизат представители само на Югославската комунистическа партия. Косовските албанци отказват да участват в тези избори и вместо това провеждат собствени неофициални такива. Тъй като изборните закони изискват (така е и и до днес) гласоподавателска активност над 50 %, косовският парламент не може да бъде конституиран. Новата конституция премахва официалните медии на отделните провинции, като ги интегрира в рамките на официалните сръбски медии. Въпреки че някои програми на албански език са запазени, на албанските държавни радио и телевизия също е забранено да излъчват от Косово [1]. Конституцията също прехвърля контрола върху държавните компании на сръбското правителство (по това време повечето от компаниите са държавни и де юре все още са такива). През септември 1990 г. близо 123 хиляди албански работници са уволнени от заеманите в управлението и медиите длъжности, подобна е съдбата и на много учители, доктори и работници в индустриите, контролирани от правителството [2]. Това води до обща стачка и масови безредици. Въпреки че на тези уволнения се гледа като на чистка на етнически албанци, правителството поддържа тезата, че просто се отървава от стари комунистически кадри. Старата албанска учебна програма и учебници са заменени с нови. В Прищинския университет, смятан за център на косовската албанска културна идентичност, образованието на албански език е отменено, а албанските учители са масово освобождавани от длъжност. Реакцията на албанците е бойкотиране на държавните училища и изграждане на неофициална паралелна система за образование на албански език. Косовските албанци са оскърбени от тези промени, които те възприемат като посегателство върху техните права. В резултат на масови вълнения и безредици на албанците, както и на спорадично насилие между двете общности, през февруари 1990 г. е обявено извънредно положение и е увеличено присъствието на югославската армия и полиция, за да се потушат безредиците. През 1992 г. са проведени неофициални избори, на които с мнозинство от гласовете е избран Ибрахим Ругова за „президент” на самообявилата се Република Косово. Тези избори не са признати нито от сръбското, нито от някое друго правителство. През 1995 г. хиляди сръбски бежанци от Хърватия се заселват в Косово, което допълнително влошава отношенията между двете общности в провинцията. Ибрахим Ругова отначало е привърженик на мирна съпротива, но по-късно противопоставянето приема формата на сепаратистка агитация на опозиционните политически групи и въоръжени действия (от 1996 г.) на Армията за освобождение на Косово. Армията за освобождение на Косово започва партизанска война и терористична кампания, която се изразява в постоянни бомбени и огнестрелни атаки срещу югославските сили за сигурност, държавни служители, граждани, които открито подкрепят националното правителство, включително албанци, които не симпатизират на АОК. През март 1998 г. части на югославската армия се присъединяват към сръбската полиция, за да се противопоставят на сепаратистите с военна сила. През следващите месеци хиляди мирни жители от албански произход са убити, а повече от 500 хиляди напускат своите домове. Много албански семейства са принудени да изоставят домовете си под смъртна заплаха, тъй като в резултат на сблъсъците между националните сили за сигурност и силите на АОК много хора, асоциирани с паравоенни формирования, са изселвани. Според изчисленията на ВКБООН 460 хил. души са били изгонени от своите домове от март 1998 г. до началото на бомбардировките на НАТО през март 1999 г. След провала на преговорите между сръбските и албанските представители под егидата на НАТО, на 24 март 1999 г. без да е упълномощена за това от ООН, НАТО се намесва в конфликта и започва масирани бомбардировки над югославски военни цели, след което продължава с широкомащабни бомбардировки (като тези над мостовете в Нови Сад). Конфликтът се превръща в истинска война, тъй като АОК продължава да атакува сръбските сили, а от своя страна сръбските/югославските сили продължават да се бият срещу АОК на фона на голямото разселване на мирното население в Косово. Повечето правозащитни и международни организации обвиняват правителствените сили в извършване на етническо прочистване. Една част от югославските управляващи и военни, включително президентът Слободан Милошевич, са по-късно обвинени от Международния съд за военни престъпления в бивша Югославия в престъпления срещу човечеството. Милошевич умира в ареста, преди да бъде произнесена присъда, след като преднамерено му е отказано лечение в Русия. По преценка на ООН по време на Косовската война близо 640 хиляди албанци са напуснали Косово или са били изгонени оттам между март 1998 г. и края на април 1999 г. Повечето от бежанците се установяват в Албания, Македония и Черна гора. Правителствените служби за сигурност конфискуват и унищожават документите и разрешителните на много от бягащите албанци. Това се разглежда като опит за изличаване на самоличността на бежанците и сериозно затруднява идентифицирането на тези от тях, които се завръщат в Косово след края на войната. Сръбски източници твърдят, че много албанци от Македония и Албания - според някои изчисления броят им достига до 300 хиляди - са мигрирали в Косово, представяйки се за бежанци. Определянето на самоличността на завръщащите се не би трябвало да е толкова голям проблем, тъй като регистрите за раждане и смърт са оцелели през войната. Съвременна история (след 1999)[редактиране | редактиране на кода] Войната приключва на 10 юни 1999 г. с подписаното от сръбското и югославско правителство споразумение в Куманово, изразяващо съгласие управлението на провинцията да бъде предадено на ООН. След края на Косовската война международни сили под егидата на НАТО (КФОР) навлизат в провинцията, за да осигурят безопасност за мисията на ООН в Косово (ЮНМИК). Преди и по време на предаването на властта около 100 хиляди сърби и роми напускат провинцията поради страх от репресии. Що се отнася до ромите, според много албанци те са подпомагали сърбите по време на войната. Много от тях напускат заедно с изтеглящите се сръбски сили за сигурност, страхувайки се, че ще станат жертва на връщащите се албански бежанци и борци на АОК, които ги обвиняват в насилие по време на войната. След края на войната, докато КФОР се опитва да възстанови реда, хиляди неалбански жители на провинцията са принудени да напуснат Косово поради заплахи, нападения и вълна от престъпления. Голям брой бежанци от Косово все още живеят във временни лагери и подслони на сръбска земя. През 2002 г. Сърбия и Черна гора обявяват, че са предоставили подслон на 277 хиляди вътрешно разселени лица (мнозинството от които - сърби и роми от Косово). В тях влизат 201 641 души, подслонени в Сърбия, 29 451 души в Черна гора и около 46 000 разселени в самата провинция Косово, включително 160 хиляди завърнали се бежанци, които не могат да обитават своите предишни домове.[4][5] Според някои източници броят е доста по-малък. Европейската инициатива за стабилност изчислява, че разселените лица са около 65 хиляди, а още 40 хиляди сърби са останали в Косово. Тези данни обаче не обясняват какво се е случило с голяма част от етническото сръбско население на провинцията отпреди 1999 г. Най-голямата концентрация на сърби в Косово е в северната част на провинцията над река Ибър, но според изчисленията две трети от сръбското население в Косово продължава да живее в доминираната от албанци южна част на провинцията. На 17 март 2004 г. сериозни безредици в Косово довеждат до смъртта на 19 души и до унищожението на 35 сръбски православни църкви и манастири в провинцията, след като албанците започват погроми срещу сърбите. Още няколко хиляди косовски сърби напускат домовете си, за да търсят убежище на сръбска земя или в доминираната от сърби северна част на Косово. През 2006 г. започват международни преговори за определяне на статута на Косово, в изпълнение на резолюция 1244 на Съвета за сигурност на ООН, с която през 1999 г. приключва косовският конфликт. Въпреки че международната общност признава сръбския суверенитет над Косово, мнозинството сред населението на провинцията предпочита независимост. През февруари 2006 г. започват подкрепени от ООН преговори, водени от специалния пратеник на ООН за Косово Марти Ахтисаари. Въпреки че е постигнат напредък по техническите въпроси, двете преговарящи страни остават на противоположни позиции по отношение на статута на провинцията.[11] През февруари 2007 г. Ахтисаари представя пред лидерите в Белград и Прищина предложение за решение на статута на Косово. То става основа на проекторезолюция на Съвета за сигурност на ООН, която предлага да се установи „наблюдавана независимост” за провинцията. От началото на юли 2007 г. проекторезолюцията, подкрепена от САЩ, Великобритания и други европейски членове на Съвета за сигурност, е променяна четири пъти, за да се отговори на руските опасения, че тя ще подкопае принципа за държавния суверенитет. [7] Руската федерация, която има вето в Съвета за сигурност, като една от петте постоянни членки, обявява, че няма да подкрепи резолюция, която е неприемлива и за Белград, и за Прищина. На 17 февруари 2008 г. Косово обявява независимост, която предизвиква различни реакции на международната сцена. Международен статус на Косово Извори[редактиране | редактиране на кода] - ↑ Ibid. - ↑ "The name Kosovo". Dr John-Peter Maher, Professor Emeritus of Linguistics, Northeastern Illinois University - ↑ The Balkans. From Constantinople to Communism. Dennis Hupchik - ↑ Elsie, R. (ed.) (2002): "Gathering Clouds. The roots of ethnic cleansing in Kosovo. Early twentieth-century documents". Dukagjini Balkan Books, Peja (Kosovo, Serbia). - ↑ Treaty of London, 1913 - ↑ Reuters 1986-05-27, "Kosovo Province Revives Yugoslavia's Ethnic Nightmare" - ↑ Christian Science Monitor 1986-07-28, "Tensions among ethnic groups in Yugoslavia begin to boil over" - ↑ New York Times 1987-06-27, "Belgrade Battles Kosovo Serbs" - ↑ The Economist, June 05, 1999, U.S. Edition, 1041 words, "What's next for Slobodan Milošević?" - ↑ Yugoslavia The Old Demons Arise, TIME Magazine, 6 август, 1990 - ↑ "UN frustrated by Kosovo deadlock ", BBC News, 9 октомври, 2006.
1.1 2.1 2.2 2.3 2.4 2.5 3.1 4.1 5.1 6.1 6.2 6.3 6.4 6.5 6.6 6.7 6.8 7.1 7.2 8.1 8.2 8.3 8.4 9.1 9.2 9.3 9.4 10.1 10.2 11.1 11.2 11.3 12.1 12.2 12.3 12.4 12.5 12.6 12.7 12.8 12.9 13.1 13.2 13.3 13.4 13.5 13.6 13.7 13.8 13.9 14.1 15.1 16.1 16.2 16.3 16.4 16.5 17.1 17.2 17.3 17.4 17.5 17.6 17.7 18.1 18.2 19.1 20.1 20.2 20.3 21.1 21.2 21.3 22.1 22.2 22.3 23.1 24.1 24.2 24.3 24.4 25.1 25.2 25.3 26.1 26.2 26.3 27.1 27.2 27.3 28.1 28.2 28.3 28.4 28.5 28.6 28.7 29.1 29.2 29.3 29.4 29.5 29.6 29.7 30.1 31.1 31.2 31.3 32.1 32.2 32.3 33.1 33.2 33.3 33.4 33.5 34.1 35.1 35.2 35.3 36.1 36.2 36.3 36.4 36.5 36.6 36.7 36.8 37.1 38.1 38.2 38.3 39.1 40.1 41.1 41.2 42.1 43.1 44.1 45.1 45.2 45.3 46.1 47.1 48.1 49.1 50.1 51.1 52.1 53.1 54.1 55.1 56.1 57.1 58.1 59.1 60.1 61.1 62.1 63.1 64.1 65.1 66.1 67.1 68.1 68.2 68.3 69.1 70.1 71.1 72.1 73.1 74.1 75.1 76.1 76.2 76.3 77.1 78.1 79.1 79.2 79.3 80.1 80.2 80.3 81.1 81.2 82.1 82.2 82.3 83.1 83.2 83.3 83.4 84.1 84.2 84.3 85.1 85.2 86.1 86.2 86.3 87.1 87.2 87.3 88.1 88.2 89.1 90.1 90.2 91.1 91.2 92.1 92.2 93.1 94.1 94.2 95.1 96.1 96.2 96.3 97.1 97.2 97.3 98.1 98.2 98.3 99.1 99.2 99.3 99.4 100.1 101.1 102.1 103.1 103.2 103.3 104.1 105.1 106.1 107.1 108.1
Kosovo Serbs Kosovo Serbs (Serbian: Kosovski Srbi/KocoBckи Cpби) are the Serbs living in Kosovo[a], where they are the second largest ethnic group. During the 12-13th century, Kosovo was the cultural, diplomatic and religious core of the Serbian Kingdom. It was also an important part of the 14th century Serbian Empire, but was occupied by the Ottomans following the Battle of Kosovo. After five centuries as part of the Ottoman Empire, Kosovo was annexed by the Kingdom of Serbia in 1912, following the First Balkan War. It was then part of Serbia (and later Yugoslavia), until the 1999 Kosovo War resulted in the de facto separation of Kosovo from the rest of Serbia, followed by its final secession from Serbia in 2008. Contents History[edit] Middle Ages[edit] Early Slavs came to the Balkans between the 6th and 7th centuries. The Byzantine Slavs, known as Sklavenoi were Christianized in several waves, between the 7th and 9th century. The northwestern part of modern-day Kosovo, Hvosno, was part of the Serbian Principality. In the late 9th century the region was seized by the Bulgar Khanate. Although Serbian prince Constantine Bodin restored control over Metohija throughout the 10th century, the rest of Kosovo was returned to the Byzantine Empire after the Bulgarian Empire crumbled in the late 10th century. In a renewed Slavic rebellion of Tsar Samuil of Bulgaria, entire Kosovo was controlled by the First Bulgarian Empire from the late 10th century, until the Byzantine restoration of 1018. In 1040–1041 a massive Slavic rebellion against the Eastern Roman Empire arose that temporarily controlled Kosovo. After its break, the Byzantines restored control. In 1072, an uprising was prepared by the Bulgarian and Slavic[3] nobility in Skopje led by Georgi Voiteh, known in modern historiography as the Uprising of Georgi Voiteh. The rebels chose Constantine Bodin, a Serbian prince, the son of Michael I of Duklja, as their leader, as he was a maternal descendant of the Bulgarian Emperor Samuil;[4] in the autumn of 1072 Constantine Bodin arrived at Prizren, where he was proclaimed Emperor of the Bulgarians.[5] Despite some initial success, Bodin was subsequently captured at Pauni (Taonion[3]), in southern Kosovo[6] in December 1073[3] and then sent to Constantinople, then Antioch, where he spent several years, while Voiteh died en route.[7] Next, Vukan became the independent Serbian Grand Prince; he had advanced all the way to Ulpiana (Lipljan), burned it down and raided the neighbouring areas. He met the Byzantine Emperor at Zvečan for negotiations, and concluded peace which was broken by Vukan who defeated John Komnenos, the Emperor's nephew. Byzantine Emperor Alexius had to come to Ulpiana in 1094 to negotiate. Peace was concluded and Vukan gave hostages to the Emperor, including his two nephews, though he broke peace again by defeating John Komnenos once again. In 1166, a Serbian prince, Stefan Nemanja, the founder of the Nemanjić dynasty, asserted independence after an uprising against the Byzantine Emperor Manuel I Comnenus. Nemanja defeated his brother, Tihomir, at Pantino near Pauni, and drowned him in the Sitnica river. Nemanja was eventually defeated and had to return some of his conquests, and vouched to the Emperor that he would not raise his hand against him. In 1183, Stefan Nemanja embarked on a new offensive allied with the Kingdom of Hungary after the death of Manuel I Komnenos in 1180, which marked the end of Byzantine domination over the region of Kosovo. Nemanja's son, Stefan, ruled a realm reaching the river of Lab in the south. Stefan conquered all of Kosovo by 1208, by which time he had conquered Prizren and Lipljan, and moved the border of his realm to the Šar mountain. In 1217, Stefan was crowned King of Serbs, due to which he is known in historiography as Stefan "the First-Crowned". In 1219, the Serbian Church was given autocephaly, with Hvosno, Prizren and Lipljan being the Orthodox Christian eparchies with territory in modern-day Kosovo. By the end of the 13th century, the centre of the Serbian Church was moved to Peć from Žiča. King Stefan Dušan founded the great Monastery of the Holy Archangel near Prizren in 1342–52. The Serbian Kingdom was elevated into an Empire in 1345–46. Stefan Dušan received John VI Kantakuzenos in 1342 at Pauni to discuss an alliance against the Byzantine Emperor. In 1346, the Serbian Archbishopric at Peć was upgraded into a Patriarchate, but it was not recognized before 1370. After the death of Dušan in 1355, the fall of the Serbian Empire began, with feudal disintegration during the reign of his successor, Stefan Uroš V (r. 1355–71). Parts of Kosovo became domain of Vukašin Mrnjavčević, but Vojislav Vojinović expanded his demesne further onto Kosovo. The armies of Vukašin from Pristina and his allies defeated Vojislav's forces in 1369, putting a halt to his advances. After the Battle of Maritsa on 26 September 1371 in which the Mrnjavčević brothers lost their lives, Đurađ I Balšić of Zeta took Prizren and Peć in 1372. A part of Kosovo became the demesne of the Lazar of Serbia. The Ottoman Empire invaded the realm of Prince Lazar on 28 June 1389, at the Battle of Kosovo near Pristina, at Gazimestan. The Serbian army was led by Prince Lazar who led 12,000–30,000 men against the Ottoman army of 27,000–40,000 men. Lazar was killed in battle, while Sultan Murad also lost his life, believed to have been assassinated by Serbian knight Miloš Obilić. The outcome of the battle is deemed inconclusive, with the new Sultan Bayezid having to retreat to consolidate his power. Vuk Branković came to prominence as the local lord of Kosovo, though he was an Ottoman vassal at times, between 1392 and 1395. Another battle occurred between the Hungarian troops supported by the Albanian ruler George Kastrioti Skanderbeg on one side, and Ottoman troops supported by the Branković dynasty in 1448. Skanderbeg's troops which were going to help John Hunyadi were stopped by the Branković's troops, who was more or less an Ottoman vassal. Hungarian King John Hunyadi lost the battle after a 2-day fight, but essentially stopped the Ottoman advance northwards. Kosovo then became vassalaged to the Ottoman Empire, until its direct incorporation as the Vilayet of Kosovo after the final fall of Serbia in 1459. In 1455, new castles rose to prominence in Pristina and Vučitrn, centres of Branković District. Ottoman rule[edit] The Ottomans brought Islamisation with them, particularly in towns, and later also created the Kosovo Vilayet as one of the Ottoman territorial entities. During the Islamisation many Churches and Holy Orthodox Christian places were razed to the ground or turned into mosques. The big Monastery of Saint Archangels near Prizren was torn down at the end of the 16th century and the material used to build the Mosque of Sinan-pasha, an Islamized Serb, in Prizren. Although the Serbian Orthodox Church was officially abolished in 1532, an Islamized Serb from Bosnia, Grand Vizier Mehmed-pasha Sokolović influenced the restoration of the Patriarchate of Peć in 1557. Special privileges were provided, which helped the survival of Serbs and other Christians on Kosovo. Kosovo was taken by the Austrian forces during the War of Holy League (1683–1698). In 1690, the Serbian Patriarch of Peć Arsenije III, who previously escaped a certain death, led 37,000 families from Kosovo, to evade Ottoman wrath since Kosovo had just been retaken by the Ottomans. The people that followed him were mostly Serbs, but there were numerous Orthodox Albanians and others too. 20,000 Serbs abandoned Prizren alone. Due to the oppression from the Ottomans, other migrations of Orthodox people from the Kosovo area continued throughout the 18th century. It is also noted that some Serbs adopted Islam and some even gradually fused with the predominantly Albanians and adopted their culture and even language. By the end of the 19th century, Albanians replaced the Serbs as the dominating nation of Kosovo. In 1766 the Ottomans abolished the Patriarchate of Peć and the position of Christians on Kosovo was greatly reduced. All previous privileges were lost and the Christian population had to suffer the full weight of the Empire's extensive and losing wars, even to take the blame for the losses.[citation needed] Serbian and Yugoslav rule[edit] The arising Principality of Serbia planned a restoration of its rule on Kosovo as the Ottoman might crumbled on the Balkan peninsular. The period witnessed a rise of Serbian nationalism, as the Serb elite refused to admit the Albanian national spirit and referred to the Albanians as Arnauts, "Albanians of Serbian origin" or "Albanian-speaking Serbs". Serbia's plans for a post-Ottoman period included the return of Kosovo. Albanians formed the nationalistic League of Prizren in Prizren in the 19th century. The Aim of the League of Prizren was to unite the four Albanian-inhabited Vilayets by merging the majority of Albanian inhabitants within the Ottoman Empire into one Albanian Vilayet. However at that time Serbs were opposing the Albanian nationalism along with Turks and other Slavs in Kosovo, which disabled the Albanian movements to establish Albanian rule over Kosovo. In 1912, during the Balkan Wars, most of Kosovo was conquered by the Kingdom of Serbia,[8] while the region of Metohija was taken by the Kingdom of Montenegro. Serbian authorities planned a recolonization of Kosovo and numerous Serb families moved into the region; this, and mass killings of Albanians, restored to some extent the demographic balance between Albanians and Serbs. Trotsky wrote: The Serbs in Old Serbia, in their national endeavour to correct data in the ethnographical statistics that are not quite favourable to them, are engaged quite simply in systematic extermination of the Muslim population. During the First World War, in the winter of 1915–1916, the Serbian army withdrew through Kosovo in a bid to evade the forces of the Central Powers. Thousands died of starvation and exposure. In 1918, the Serbian army pushed the Central Powers out of Kosovo, and the region was unified as Montenegro subsequently joined the Kingdom of Serbia. The Monarchy was then transformed into the Kingdom of Serbs, Croats and Slovenes. The 1918–1929 period of the Kingdom of Serbs, Croats and Slovenes witnessed a decrease in the Serbian population of the region and an increase in the number of Albanians. In the kingdom, the former Ottoman province of Kosovo was split into four counties – three being a part of the entity of Serbia: Zvečan, Kosovo and southern Metohija; and one of Montenegro (itself now a ceremonial entity): northern Metohija. However, the new administration system since 26 April 1922 revised the plan and split Kosovo among three areas of the Kingdom: Kosovo, Rascia and Zeta. In 1929, the state was transformed into the Kingdom of Yugoslavia with the Yugoslav nationality unifying all Kosovan Slavs. The territories of Kosovo were split among the Banate of Zeta, the Banate of Morava and the Banate of Vardar. The Kingdom lasted until the World War II Axis invasion of 1941. Following the Axis invasion, most of Kosovo became part of an Italian-controlled Greater Albania, and smaller portions became part of the Tsardom of Bulgaria and Nazi German-occupied Serbia. Prior to the surrender of Fascist Italy in 1943, German forces took over direct control of the region. After numerous uprisings of Serbian Chetniks and Yugoslav Partisans, the latter being lead by Fadil Hoxha, Kosovo was liberated after 1944 with the help of the Albanian partisans of the Comintern, and most of it became a province of Serbia within the Democratic Federal Yugoslavia (other parts lay outside the province within Serbia whilst another part went to the newly formed Macedonian republic). The Province of Kosovo was formed in 1946 as an autonomous region to protect its regional Albanian majority within the People's Republic of Serbia as a member of the Federal People's Republic of Yugoslavia under the leadership of the former Partisan leader, Josip Broz Tito, but with no factual autonomy. After Yugoslavia's name changed to the Socialist Federal Republic of Yugoslavia and Serbia's to the Socialist Republic of Serbia in 1953, the Autonomous Region of Kosovo gained some autonomy in the 1960s. In the 1974 constitution, the Socialist Autonomous Province of Kosovo's government received higher powers, including the highest governmental titles – President and Premier and a seat in the Federal Presidency which made it a de facto Socialist Republic within the Federation, but remaining as a Socialist Autonomous Region within the Socialist Republic of Serbia. Serbian (called Serbo-Croatian at the time) and Albanian were defined official on the Provincial level marking the two largest linguistic Kosovan groups: Serbs and Albanians. In the 1970s, an Albanian nationalist movement pursued full recognition of the Province of Kosovo as another Republic within the federation, while the most extreme elements aimed for full-scale independence. Tito's regime dealt with the situation swiftly, but only gave it a temporary solution. The ethnic balance of Kosovo witnessed unproportional increase as the number of Albanians rose dramatically due to higher birth rates.[citation needed] Serbs barely increased and dropped in the full share of the total population down to 10% due to higher demographic raise of the Albanian population.[citation needed] In 1981, Albanian students organized protests seeking that Kosovo become a Republic within Yugoslavia. Those protests were harshly contained by the centralist Yugoslav government. In 1986, the Serbian Academy of Sciences and Arts (SANU) was working on a document, which later would be known as the SANU Memorandum. An unfinished edition was filtered to the press. In the essay, SANU explained the Serbian peoples history as victims of a 500 year and more genocide from Kosovo, and therefore called for the revival of Serb nationalism. During this time, Slobodan Milošević's rise to power started in the League of the Socialists of Serbia. Milošević used the discontent reflected in the SANU memorandum for his political goals. One of the events that contributed to Milošević's rise of power was the Gazimestan Speech, delivered in front of 1,000,000 Serbs at the central celebration marking the 600th anniversary of the Battle of Kosovo, held at Gazimestan on 28 June 1989. Soon afterwards, as approved by the Assembly in 1990, the autonomy of Kosovo was revoked back to the old status (1971). The proclamation of an autonomous Kosovo by Tito and his communists was in fact a part of Tito's hope to continue the communist Yugoslavia.[citation needed] He had said "Strong Serbia, Weak Yugoslavia – Weak Serbia, Strong Yugoslavia" Milošević, however, did not remove Kosovo's seat from the Federal Presidency. After Slovenia's secession from Yugoslavia in 1991, Milošević used the seat to attain dominance over the Federal government, outvoting his opponents. After the Dayton Agreement of 1995, the Kosovo Liberation Army began attacking Serbian civilians and Yugoslav army and police, bombing police stations and government buildings, killing Yugoslav police and innocent people of all nationalities, even Albanians who were not on their side.[citation needed] This triggered a Yugoslav interior ministry counter strike, aiming at crippling KLA-members, but since this was a guerilla organization it was hard to establish civilians from insurgents, and Albanian Americans started a lobby in the United States congress. The numbers that US, UK, NATO and UN officials operated with were around 100,000 Kosovo Albanians killed.[9] This triggered a 78-day NATO campaign in 1999. As of 2014[update], mass graves of Kosovar Albanian victims are still being found.[10] According to the 1991 Yugoslavia census, there was 194,190 Serbs in Kosovo[11] however with the arrival of NATO, a large number of Serbs fled the region, estimated at 100,000 by the UNHCR. Around 120,000 remain in Kosovo and oppose any rule by Albanians. During the unrest in Kosovo, 35 churches and monasteries were destroyed or seriously damaged. In total, 156 Serbian Orthodox churches and monasteries have been destroyed since June 1999. Many of the churches and monasteries dated back to the 12th, 13th and 14th centuries.[12] Independent Kosovo[edit] The interim Kosovo government unilaterally declared independence from Serbia on Sunday, 17 February 2008.[13] Serbia refuses to recognise this declaration of independence. Kosovo's self-proclaimed independence has been recognised by 108 UN countries, and one non-UN country, the Republic of China (Taiwan). The remaining Serbs from North Kosovo want to remain in the Republic of Serbia, but Serbian majority towns are now rare in the Albanian-dominated, partially recognised Republic of Kosovo. Some officials[who?] in the Serbian government have proposed the partitioning of Kosovo, with North Kosovo and Štrpce becoming part of Serbia or given autonomy. The United States opposes the partition of Kosovo, stressing that the "great majority of countries around the world are not going to stand for that."[14] In response to the seizure of railways in Northern Kosovo and formation of Serbian offices to serve as part of a parallel government, Kosovo's Prime Minister stated that they would "not tolerate any parallel institution on Kosovo's territory" and would assert their authority over all of Kosovo.[15] The UN's Special Representative in Kosovo said the "international community has made it very clear that no partition of Kosovo will be acceptable."[16] Ivan Eland, a Senior Fellow at the Independent Institute, suggested such "a partition within a partition" would prevent a "Serbia-Kosovo War" and provides the "best chance" of Kosovo having a long-term stable relationship with Serbia.[17] Chairman of the Serb Municipalities of Kosovo Alliance Marko Jakšić dismissed the talk of partition and said the action of Serbs in Kosovo is to protest the Kosovo declaration. Oliver Ivanović, a Kosovo Serb political leader, said he was against Kosovo's partition because "most Serbs live south of the Ibar and their position would become unsustainable".[18] A Reuters analysis suggested that Kosovo may be divided along ethnic lines similar to Bosnia-Herzegovina. James Lyon of the International Crisis Group thinktank was quoted as saying, "the Republika Srpska style is acceptable for Serbia, but within the confines that it (Kosovo) is still part of Serbia."[19] Pieter Feith, the European Union's special representative in Kosovo, and the International Civilian Representative for Kosovo said no plans are under discussion to carve out a canton or grant any other autonomy to Serbs living in the north of Kosovo. He told the Pristina, Kosovo, daily Koha Ditore, "It is quite clear that the privileged relations between the Serbs here (in Kosovo) and Belgrade are in the spheres of education, health care, and religious objects," adding that "the government in Pristina has to be respected."[20] On 30 September 2008, Serbian President Boris Tadić stated that he would consider partitioning Kosovo if all other options were exhausted. The former Foreign Minister for Serbia and Montenegro, Goran Svilanović, applauded the suggestion saying "finally this is a realistic approach coming from Serbia. Finally, after several years, there is a room to discuss."[21] After his comments aroused controversy in the media, Tadić reiterated that he was suggesting this as a possibility only if all other options were exhausted.[22] Kosovo's parliamentary speaker, Jakup Krasniqi, condemned any suggestion of paritioning saying, "All of those who aim to divide Kosovo, I want to say, it will end in nothing. Serbs lost their right to Kosovo with the unjust war against the Albanian majority."[23] Demographics[edit] During the 20th century, the Serb population of Kosovo constantly decreased. Their share in the overall population of the region is now estimated at around 100,000 or 7% of total population.[25] Serbs mostly populate the enclaves across Kosovo, as well as compact North Kosovo where they comprise 95% of population and whose 1,200 km2 (463 sq mi) comprise 11% of Kosovo's territory.. Diplomats from the United Nations have voiced concern over slow progress on Serb rights.[26] Human Rights Watch pointed out discrimination against Serbs and Roma in Kosovo immediately after the War in Kosovo.[27] Besides municipalities of Leposavić, Zvečan, Zubin Potok and North Kosovska Mitrovica in Serb-dominated North Kosovo, Serb majority have three other municipalities further south: Gračanica, Parteš, and Ranilug.[28] In Novo Brdo, Štrpce and Klokot-Vrbovac Serbs form about 45% of the total population.[28] Albanisation[edit] The term Arnauti or Arnautaši was coined by ethnographers for "Albanised Serbs"; Serbs who had converted to Islam and went through a process of Albanisation.[29][30] It is claimed that more than 10,000 ethnic Serbs have had their names Albanised, e.g. from Nikolić to Nikoliqi, Petrović to Petroviqi, and their nationality changed from "Serbian" to "Kosovan". This has been interpreted by some as a form of ethnic cleansing.[31] Culture[edit] The Battle of Kosovo is particularly important to Serbian history, tradition, and national identity.[32] Notable Serbian Orthodox monasteries in Kosovo include the Banjska monastery, Devič monastery, Gračanica monastery, Patriarchate of Peć, Visoki Dečani monastery. In connection with social gatherings among the Serbs around the churches and monasteries called Sabori during the Slava and Hram (Patron of the monastery) there was a belief that everyone must dance (to instrumental accompaniments) in order to gain and secure good health. In upper Prizren the Sabor was held on November 21 by the ruins of the monastery of the Holy archangel founded by the Serbian Emperor Stefan Dušan the Mighty in the 14th century. There was also great social gatherings at the Kaljaja fortress.[33] Prominent people[edit] - Stephen Uroš II Milutin of Serbia - Stephen Uroš III Dečanski of Serbia - Lazar of Serbia - Đurađ Branković - Arsenije IV Jovanović Šakabenta - Vuk Branković - Čolak-Anta Simeonović - Jake Allex - Ivica Dačić - Dragan Velić - Tomislav Trifić - Dejan Stojanović - Ljuba Tadić - Vuk Isakovič - Nevena Božović - Viktorija - Jana - Nikola Lazetić - Miloš Krasić See also[edit] Annotations[edit] - ^[a] Kosovo is the subject of a territorial dispute between the Republic of Serbia and the Republic of Kosovo. The latter declared independence on 17 February 2008, but Serbia continues to claim it as part of its own sovereign territory. Kosovo's independence has been recognised by 108 out of 193 United Nations member states. References[edit] - ^ "CIA World Factbook". - ^ "UNHCR: Returns to Kosovo halted" b92.net 5 April 2010 Link retrieved 5 April 2010 - ^ Cite error: The named reference Finlay1854was invoked but never defined (see the help page). - ^ ЗлaTapckи, II: 138, 141 - ^ ЗлaTapckи, II: 141-142; ЛиTaBpиH, 403-404 - ^ Sima M. Cirkovic (15 April 2008). The Serbs. John Wiley & Sons. - ^ Cite error: The named reference Stephenson2000was invoked but never defined (see the help page). - ^ Malcolm, Noel. Kosovo. Pan. - ^ "Cohen Fears 100,000 Kosovo Men Killed by Serbs". Washington Post. Retrieved 28 March 2013. - ^ "Remains of Kosovo Albanian war victims found in Serbia". Retrieved 29 June 2014. - ^ a b Bugajski, Janusz (2002). Political Parties of Eastern Europe: A Guide to Politics in the Post-Communist Era. New York: The Center for Strategic and International Studies. - ^ Ted Olsen (1 March 2004). "Dozens of Churches Destroyed in Kosovo". Christianity Today. Retrieved 14 March 2013. - ^ "Kosovo Declares Independence From Serbia". Geography.about.com. Retrieved 18 October 2011. - ^ "US 'absolutely' opposed to Kosovo partition". Agence France Presse. - ^ "Kosovo PM: End to Parallel Structures". Balkan Insight. Retrieved 2008-03-09.[dead link] - ^ "UN: Kosovo Partition 'Not An Option'". Balkan Insight. Retrieved 2008-03-09.[dead link] "Prevent trouble with partition of Kosovo". The Detroit News. Serb leader: Partition talk is nonsense". "Serbs bid for Bosnia-style division in Kosovo". Reuters. - ^ "EU dismisses Serb autonomy in Kosovo". United Press International. - ^ "Serbian president says dividing Kosovo an option: report". Agenc France-Presse. - ^ "Tadić "not suggesting Kosovo partition"". - ^ "Kosovo slams Serb leader’s partition claim". Sofia Echo. - ^ a b Statistics Office of Kosovo, World Bank (2000), OSCE (2007) - ^ "CIA – The World Factbook". Cia.gov. Retrieved 18 October 2011. - ^ "UN rights chief urges broad cooperation to achieve comprehensive settlement in Kosovo". UN News Center. Retrieved 18 June 2013. - ^ "Human Rights Watch: Abuses Against Serbs And Roma In The New Kosovo (August 1999)". Hrw.org. Retrieved 18 October 2011. - ^ a b "REKOS 2011: Results". Statistical Office of Kosovo. September 2012. Retrieved 22 September 2012. - ^ Dietmar Müller, Staatsbürger aus Widerruf: Juden und Muslime als Alteritätspartner im rumänischen und serbischen Nationscode: ethnonationale Staatsbürgerschaftskonzepte 1878–1941, p. 183-208. - ^ Religion and the politics of identity in Kosovo, p. 73: see footnotes - ^ Novosti Online, 7 July 2011, Upisuju Srbe kao Albance - ^ Isabelle Dierauer (16 May 2013). Disequilibrium, Polarization, and Crisis Model: An International Relations Theory Explaining Conflict. University Press of America. - ^ Serbian Folk Dance Tradition in Prizren Ethnomusicology, Vol. External links[edit] - Kosovo Roma Oral History Project Contains detailed information on the post-1999 status of Serbs, Roma and other Kosovo minorities - Filling the Vacuum: Ensuring Protection and Legal Remedies for Minorities in Kosovo by Minority Rights Group International (May 2009) - Groups working with all demographics in Kosovo