http___simple.wikipedia.org_wiki_Impressionism_2.xml
1.1 2.1 2.2 2.3 2.4 2.5 3.1 3.2 3.3 4.1 5.1 6.1 6.2 6.3 6.4 6.5 6.6 7.1 7.2 7.3 8.1 9.1 10.1 11.1 11.2 11.3 11.4 11.5 11.6 11.7 11.8 11.9 11.10 11.11 12.1 12.2 12.3 12.4 12.5 13.1 13.2 13.3 13.4 13.5 13.6 14.1 14.2 14.3 14.4 14.5 14.6 15.1 15.2 15.3 15.4 15.5 15.6 15.7 16.1 16.2 16.3 16.4 16.5 16.6 17.1 17.2 17.3 17.4 17.5 17.6 18.1 18.2 18.3 18.4 18.5 18.6 19.1 20.1 20.2 20.3 21.1 21.2 21.3 22.1 22.2 23.1 23.2 24.1 24.2 25.1 26.1 26.2 26.3 26.4 26.5 26.6 26.7 27.1 28.1 29.1 29.2 29.3 29.4 29.5 30.1 30.2 31.1 31.2 31.3 31.4 32.1 32.2 32.3 33.1 33.2 33.3 33.4 34.1 35.1 35.2 36.1 37.1 38.1 39.1 40.1
Импресионизъм Импресионизмът е течение в изобразителното изкуство, което се заражда в края на 19 век от група парижки художници. Техните независими изложби им донасят известност през 70-те и 80-те години на века, въпреки силната опозиция от утвърдените академични художници. Името на движението произлиза от творбата на Клод Моне “Импресия, Изгряващо слънце” ("Impression soleil levant"), по повод на която Луи Льороа (гравьор, художник и утвърдил се драматург) пише силно критична статия във вестник "Ле Шаривари", озаглавена “Изложбата на импресионистите”. Художниците не харесват това определение, съдържащо подигравка. Самите те предпочитат да се наричат "независими". Импресионистичните картини се характеризират със сравнително малки и тънки, но все пак видими удари с четката, отворена композиция и ударение върху точното изобразяване на светлината в различни състояния (често се набляга върху ефекта на изтеклото време). Засягат се ежедневни теми, движението присъства като ключов елемент на човешкото възприятие и се използват нестандартни гледни точки. Развитието на Импресионизма в изобразителното изкуство скоро води до зараждане на аналогични стилове в музиката и литературата. Съдържание Общ преглед[редактиране | edit source] Радикали на своето време, импресионистите нарушават правилата на академичното рисуване. Следвайки примера на Дьолакроа и Търнър, те конструират картините си със свободно избрани цветове, които имат предимство пред линията и контура. Освен това, импресионистите рисуват реалистични сцени от съвременни живот и често рисуват на открито. Предходните натюрморти и портрети, както и пейзажите обикновено са рисувани в студио. Импресионистите откриват, че могат да уловят моментни и неустойчиви ефекти на светлината рисувайки пленер. Така те рисуват преди всичко визуални ефекти, а не детайли и използват кратки начупени удари с четка със смесени или изобщо несмесвани цветове (а не слабо смесени или замъглени както е било прието), за да постигнат ефект на наситено цветово трептене. Френският импресионизъм назрява в същото време, в което много други творци, включително италианските Макейоли и американецът Уинслоу Хомър, също изучават рисуването пленер. Импресионистите обаче развиват нова техника, която е специфична за тях. Обхващайки това, което привържениците му смятат за различен поглед върху нещата, Импресионизмът е изкуство на непосредствеността и движението, на естествени пози и композиции, на играта на светлината, показана с разнообразни светли тонове. Първоначално враждебна, публиката постепенно осъзнава, че импресионистите са уловили нова и оригинална визия, въпреки че критиците и учрежденията не признават новия стил. Пресъздавайки това, което окото реално вижда, а не очертаните детайли на предмета и създавайки смесица от техники и форми, Импресионизъм е предвестник на различни художествени стилове, сред които Неоимпресионизма, Постимпресионизма, Фовизма и Кубизма. Начала[редактиране | edit source] Във средата на 19-ти век (време на промяна за Франция - Наполеон III прави преустройства в Париж и води военни кампании), френската Академия за изящни изкуства пази традицията и налага стандартите във френското изкуство. Ценят се историческата и религиозната живопис и портретите, но не и пейзажа и натюрморта. Предпочитат се тъмният колорит и фините образи, които изглеждат реалистични погледнати от близо. Академията насърчава художниците да премахнат всички следи от “замахване с четката”. Веднъж годишно се провежда Парижкия салон, на който творбите на кандидатите са оценявани от жури съставено от художници-академици. Приетите произведения са разглеждани повторно от същите академици, които присъждат медал първа, втора или трета степен на някои от творбите. Стандартите им са стандарти на Академията, олицетворявани най-добре от творбите на Жан-Леон Жером и Александър Кабанел. Един художник от епохата може да направи кариера като участва в Салона, спечели одобрението на журито и медал. Следва откупуване на творбата му от държавата и поръчки от страна на аристократи и заможни буржоа. Художник решил да следва собствени художествени търсения е обречен на провал. Редица млади художници, са редовно отхвърляни от журито, или ако творбите им са приемани, то към тях се отнасят с презрение. Някои от по-младите художници рисуват в по-светъл маниер от художниците от предходното поколение и по този начин развиват Реализма на Гюстав Курбе и на Барбизонската школа. Те се интересуват повече от рисуване на пейзажи и съвременния живот, отколкото от пресъздаване на исторически или митологични сцени. Група млади реалисти, Клод Моне, Пиер-Огюст Реноар, Алфред Сисле и Фредерик Базил, които са учили при Шарл Глейр, се сприятеляват и често рисуват заедно. Събират се в кафене "Гербоа", където дискусиите се водят най-често от Едуар Мане, на когото останалите дълбоко се възхищават. Към тях скоро се присъединяват Камий Писаро, Пол Сезан и Арман Гийомен. През 60-те години журито на Салона по неписано правило отхвърля около половината от представените творби на Моне и неговите приятели и приема картините на художници, които са верни на утвърдения стил. През 1863 г. журито отхвърля “Закуска на тревата” от Мане, главно защото изобразява голи жени с двама облечени мъже на пикник. Според критиците, в исторически и алегорични творби може да се изобрази гола жена, но никога в обикновена обстановка. Отхвърлянето на картината ужасява почитателите на Мане, а необичайно големият брой отхвърлени картини тази година води до масово недоволство. След като император Наполеон III вижда отхвърлените през 1863 г. творби, той постановява преценката на картините да се прави от публиката и организира Салонът на отхвърлените. Въпреки че много от зрителите идват само за да се подиграват, Салонът на отхвърлените насочва вниманието към съществуващата нова тенденция в изкуството и привлича повече посетители от редовния Салон. Исканията на художниците за нов Салон на отхвърлените през 1867 и 1872 са отхвърлени. В края на 1873 г., Моне, Реноар, Писаро и Сисле създават "Кооперативна и анонимна асоциация на художници, скулптори и гравьори", за да излагат творбите си самостоятелно. От членовете на организацията, които скоро включват и Сезан, Берта Моризо и Едгар Дега, се очаква да се откажат от Салона. Организаторите канят много прогресивни художници да вземат участие в встъпителната изложба, сред които е и Йожен Буден, от когото Моне преди години взима пример за рисуване пленер. Друг художник, оказал голямо влияние върху Моне, Йохан Йонгкинг отказва да участва, както и Мане. Общо тридесет артисти участват в първата изложба, проведена през април 1874 в студиото на фотографа Надар. Отзивите са смесени. Моне и Сезан получават най-злобни атаки. Критикът и хуморист Луи Льороа пише саркастична статия, в която нарича художниците "импресионисти" по името картината на Моне "Импресия, Изгряващо слънце", от където идва и името на движението. Терминът става популярен в обществото. Художниците като цяло го възприемат, въпреки че всъщност те са разнообразна група както по стил, така и по темперамент, обединена основно от бунтарския си дух. Импресионистите организират са общо осем изложби между 1874 и 1886, като участниците се променят. Скоро Импресионистичния стил със своите спонтанни удари с четката става синоним на модерен живот. Моне, Сисле, Морисо и Писаро могат да бъдат смятани за "най-чисти" импресионисти заради постоянното търсене на изкуство на спонтанност, на светлина и цвят. Дега отхвърля голяма част от тези търсения и вярва в преимуществото на рисунъкът пред цвета и омаловажава рисуването на открито. Реноар се отделя от импресионистите за определен период през 80-те години и никога не се завръща напълно към идеите им. Едуар Мане, въпреки че е смятан за лидер на импресионистите, никога не изоставя свободната си употреба на черна боя и никога не участва в импресионистична изложба. Той продължава да излага творбите си в Салона, където неговият "Испански певец" печели медал втори клас през 1861. Мане подтиква останалите да следват неговия пример като твърди, че "Салонът е истинското бойно поле", на което може да се гради репутация. От артистите от основната група (с изключение на Базил, който загива във Френско-пруската война) дезертира също и Сезан, последван по-късно от Реноар, Сисле и Моне и не излагат на салоните на групата, а предлагат творбите си на официалния Салон. Разногласията са предизвикани от проблеми като например членството в групата на Гийомен, покровителстван от Писаро и Сезан, срещу Моне и Дега, които го мислят за недостоен. Дега кани Мари Касат да изложи свои картини на изложбата през 1879, но настоява и на включването на Жан-Франсоа Рафаели, Людовиг Лепик и други реалисти, които не следват импресионистичните практики. Това е причината през 1880 Моне да обвини импресионистите, че "отварят вратите за първите цапачи". Групата се разделя и по въпроса дали да поканят Пол Синяк и Жорж Сьора на изложбата през 1886. Писаро е единственият участвал и в осемте салона на импресионистите. Отделните импресионисти не получават големи финансови облаги от изложбите, но изкуството им спечелва одобрението и подкрепата на публиката. За налагането му немалка роля изиграват търговците на художествени произведения Дюран-Рюел, Амброаз Волар и Тео ван Гог. Дюран-Руел организира изложби на импресионистите в Лондон и Ню Йорк. Въпреки че Сисле умира в мизерия през 1899, Реноар има голям успех в Салона през 1879. Моне става стабилен финансово в началото на 80-те години, а Писаро в началото на 90-те. По това време методите на импресионистичната живопис в пригодена форма заемат основно място в изкуството на Салона. Техника[редактиране | edit source] Младите художници импресионисти изграждат своите творби в ярки, светли тонове за разлика от поколенията преди тях. Те следват романтизъм|романтичния подход на Йожен Дьолакроа, лидера на реалистите Гюстав Курбе и на майсторите от Барбизонската школа: Теодор Русо, Франсоа Миле, Уинслоу Хомър и други. Импресионистите научават много и от творбите на Камий Коро и Йожен Буден, който рисува под открито небе, в стил близък до импресионистичния и който ще се сприятели и ще напътства младите художници. Многобройни отличими техники и работни навици са допринесли за иновативния стил на импресионистите. Въпреки че тези методи са били известни и на предходните художници (и често са очевидни в творби на Франс Халс, Диего Веласкес, Рубенс, Джон Констабъл и Джоузеф Търнър) импресионистите са първите, които ги използват заедно и при това толкова добре съгласувани. Тези техники включват: - Къси и дебели мазки, които бързо улавят есенцията на предмета, а не неговите детайли. Боята често се нанася импасто. - Боите се налагат една до друга с възможно най-малко смесване. Оптичното им смесване става в окото на зрителя. - Сивите и тъмните цветове се получават чрез смесване на допълнителните цветове. "Чистият" Импресионизъм избягва употребата на черна боя. - Използва се техниката ала прима, при която върху незасъхнала боя се нанася нова боя, което създава по-меки ъгли и сливане на цветове. Вместо нимфи, фавни и богове в платната им се появяват техни съвременници: парижки буржоа на разходка, работници, посетители на питейни заведения, перачки, селяни. Тайнствените лесове са заменени с Парижките булеварди, околностите на Сена и фабричните комини. Убитият кафеникав колорит е изместен от ярки чисти цветове нанесени на ситни мазки, често с пастелни бои. Композицията e изчистена, не рядко с изместен център (особено у Дега) нарушаваща академичните предписания. Стремежът е да се уловят трептенията на въздуха в лятната жега, прозиращите през мъглата сгради и мостове, отблясъците на уличните фенери нощем. Целта е да се скрепи непосредственото впечатление (импресия) от обектите и да се запечата на платното. Импресионизмът е изкуството да се излъже окото - да види сенките, като се използват допълнителни цветове и така се увеличи контрастът, без да се използват черни сенки и бяла светлина. Близки до Импресионизма са Винсент ван Гог, Пол Гоген, Анри дьо Тулуз-Лотрек, Жорж Сьора, Пол Синяк, които го допълват със свои концепции и виждания, създавайки Постимресионизма, Поантилизма и др. Съдържание и композиция[редактиране | edit source] Преди импресионистите други художници, най-вече нидерландски художници като Ян Стен наблягат на обикновени теми, но с традиционните композиционни методи. Композициите им са изградени така че да главният субект да дирижира вниманието на зрителя. Импресионистите намаляват границата между субекта и фона и по този начин картините им заприличват на снимка на дадена дейност, част от по-голяма сцена, уловена сякаш случайно. По това време фотографията набира популярност, тъй като апаратите стават по-лесно преносими. Тя вдъхновява импресионистите да изобразяват моментни действия от всекидневието на хората, а не само светлината в пейзажите. Развитието на Импресионизма може да бъде смятано и от части за реакция на художниците на предизвикателството на фотографията, която сякаш обезценява умението на твореца да пресъздаде реалността. Както портретът, така и пейзажната живопис остават на заден план, тъй като им липсва правдивост, докато фотографията създава образи, който са много по-достоверни и надеждни. Въпреки това, фотографията на практика вдъхновява художниците да търсят нови средства за изразяване и вместо да се състезават с фотографията в подражание на реалността, те се съсредоточават "върху единственото нещо, което неизбежно правят по-добре от фотографа - развиват във формата на изкуство субективността в концепцията за образа, същата субективност която фотографията елиминира". Импресионистите изразяват собственото си впечатление от природата, а не пресъздават точно видяното. Фотографията окуражава художниците да изследват аспектите на средствата за рисуване като например цветовете, които ѝ липсват. С това, импресионистите стават първите, които съзнателно предлагат субективна алтернатива на фотографията. Друго голямо влияние върху тях оказват японските художествени отпечатъци (Японизъм), които първоначално пристигат във Франция като опаковъчна хартия на вносни стоки. Изкуството от тях спомага в голяма степен за "фотографския" ъгъл и нетрадиционната композиция, които стават основна характеристика на Импресионизма. Пример за това е "Градина в Сен Адрес" (1867) на Моне, в чиито смели цветни блокове и композиция със силен диагонал се вижда силното влияние на японските отпечатъци. Едгар Дега е и фотограф и колекционер на японски отпечатъци. Неговата "Урок по танци" (1874) показва тези влияния, които си личат в асиметричната композиция. Балерините изглежда са хванати неподготвени в различни странни пози, което остава голямо празно пространство на пода в долния десен ъгъл. Той създава и скулптури на балерините си, като например "14 годишна балерина". Влияние върху другите изкуства[редактиране | edit source] Влиянието на идеите на Моне, Мане, Дега и другите представители на движението обхваща постепенно целия свят на изкуството и води до обновлението му. Появява се импресионизъм в музиката - Клод Дебюси, Морис Равел, Оторино Респиги - и в литературата - Детлев фон Лилиенкрон, Петер Алтенберг. Източници[редактиране | edit source] - "Избрани произведения", Яков Тугенхолд, издателство "Наука и изкуство", София 1987 г. - "Животът на Мане", Анри Перюшо, издателство "Български художник", София 1981 г. - "Животът на Реноар", Анри Перюшо, издателство "Български художник", София 1980 - "Спомените на един търговец на картини", Амброаз Волар, издателство "Български художник", София 1981 г.
1.1 2.1 2.2 2.3 2.4 2.5 3.1 3.2 3.3 4.1 5.1 6.1 7.1 8.1 9.1 10.1 11.1 12.1 13.1 14.1 14.2 14.3 14.4 14.5 14.6 14.7 15.1 15.2 15.3 15.4 15.5 15.6 16.1 16.2 16.3 16.4 16.5 16.6 16.7 16.8 16.9 17.1 17.2 17.3 17.4 17.5 17.6 17.7 17.8 17.9 17.10 17.11 18.1 18.2 18.3 19.1 19.2 19.3 20.1 21.1 22.1 22.2 22.3 22.4 23.1 23.2 23.3 23.4 23.5 23.6 24.1 25.1 25.2 25.3 26.1 26.2 26.3 27.1 27.2 27.3 27.4 28.1 29.1 29.2 29.3 29.4 29.5 29.6 30.1 30.2 31.1 31.2 31.3 32.1 33.1 33.2 33.3 33.4 33.5 33.6 34.1 35.1 35.2 35.3 35.4 36.1 37.1 38.1 39.1 40.1 41.1 42.1 43.1 44.1 45.1 46.1 47.1 48.1 49.1
Impressionism Impressionism is a style of painting which began in France in the late 19th century. Impressionist painting shows life-like subjects painted in a broad, rapid style, with brushstrokes that are easily seen and colours that are often bright. The name 'impressionism' comes from a painting by Claude Monet, which he showed in an exhibition with the name Impression, soleil levant ("Impression, Sunrise"). An art critic called Louis Leroy saw the exhibition and wrote a review in which he said that all the paintings were just "impressions". The word stuck. Impressionist painters are mostly known for their work in oil paint on canvas. Some impressionist painters also made watercolours and prints. There is also some impressionist sculpture. Contents - 1 History - 2 Subject and style - 3 Other "Impressionist" art forms - 4 Gallery of Impressionist paintings - 5 Timeline: Lives of the Impressionists - 6 Related pages - 7 References - 8 More reading History[change | edit source] In the 19th century, most artists learned to paint by attending an art school or academy. The academies were very strict about the way that young artists learnt to paint. The popular style of painting was called classicism. Classical paintings were always done inside a studio. They often showed stories from mythology. An artist would prepare for a painting by doing lots of drawings. The paintings were very smoothly and carefully painted. At the same time there were several painters who loved to paint the French landscape and the village people in a realist way, different from Classicism. They would often make small quick paintings out of doors, and then finish them in the studio. These artists include Gustave Courbet and Jean-Baptiste Corot. Edgar Degas wrote in 1883: "There is one master, Corot. We are nothing in comparison, nothing".[1] A group of young painters who admired the work of these artists became friends and started painting together. These artists were Claude Monet, Pierre-Auguste Renoir, Alfred Sisley, Frédéric Bazille, Camille Pissarro, Paul Cézanne, and Armand Guillaumin. Every year the academy in Paris would hold a big exhibition (art show) called the Salon de Paris. In 1863 an artist called Edouard Manet put a picture into the show called Lunch on the Grass ("Le déjeuner sur l'herbe"). The judges at the Salon refused to hang this work in the gallery because it showed a naked woman sitting on the grass with two men wearing clothes. If the painting had been about Ancient Greek mythology, this would not be a problem but these men were wearing ordinary suits, and the woman's dress and hat were lying on the grass. Perhaps she was a prostitute! The judges said that the painting was indecent (very rude).[2] Monet and his friends also had their paintings turned away. They were angry and they met with Manet to discuss this. The Emperor Napoleon III gave permission for another exhibition called the Salon des Refusés which showed all the pictures that had been "refused". Many people went to see this exhibition and soon discovered that there was a new "movement" in art, quite different from the style that they were used to. In 1872 Monet and his friends formed a society called the "Cooperative and Anonymous Association of Painters, Sculptors, and Engravers". They began to organize their own art show. In 1874 thirty artists held their first exhibition. The critic Louis Leroy made fun of their work and wrote an article called The Exhibition of the Impressionists. The public who came to the exhibition also began to use this name. The painters themselves soon started to use the name "Impressionists" and they have been called by that name ever since. They had eight exhibitions between 1874 and 1886. They paid a dealer called Paul Durand-Ruel to organise exhibitions, and he arranged shows in London and New York. Bit by bit, their paintings became popular. Some of the Impressionists, Monet and Renoir, lived to be old and famous, but others died very poor. The main artists who are called "Impressionists" include Claude Monet, Auguste Renoir, Paul Cézanne, Camille Pissarro, Alfred Sisley, Edgar Degas, Berthe Morisot, Armand Guillaumin, Mary Cassatt, Gustave Caillebotte and Frederic Bazille. Many artists worked with the Impressionists for a short time, but then began to try out new ideas. These artists all painted in different ways, but together are called the Post-Impressionists. They include Georges Seurat, Paul Cézanne, Paul Gauguin, Henri de Toulouse-Lautrec, and Vincent van Gogh. While the French Impressionist painters were at work in France, painters in other countries were also beginning to paint outdoors in a broader style. Eventually the Impressionist style spread to many countries across Europe, to North America and Australia. Some artists continued to paint in the Impressionist style right through the 20th century. Subject and style[change | edit source] Impressionism and photography[change | edit source] Before the time of the Impressionists, many artists worked by painting portraits. Before the invention of the camera, painted portraits were the main way to record a person's "appearance" (what they looked like). But by the time the Impressionists started painting, there were many photographers who had studios where people could go to be photographed. As cameras improved, photographers started taking "snapshots" of scenery and people outdoors. Photography had two effects on painters. Firstly, it meant that it was much harder for them to live by painting portraits. Many artists became very poor. Secondly, the image taken by a camera often has interesting angles and viewpoints that are not usually painted by artists. Impressionist painters were able to learn from photographs. Many Impressionist paintings make the viewer feel as if they were right there, looking at the scene through the eyes of the artist. Subjects[change | edit source] Impressionist painters did not paint from their imagination, from literature, history or mythology like most other painters of the 19th century. They painted what they saw in the world around them: the town where they lived, the landscape where they went on holiday, their family, their friends, their studios and the things that were around their home. Sometimes they were "commissioned" (given a job) to paint a portrait of someone. Impressionist painters liked to paint "ordinary" things that were part of everyday life. They painted women doing the washing and ironing, ballet dancers doing exercises, horses getting ready for a race and a bored-looking waitress serving a customer. Nobody, before the Impressionists, had ever thought that these subjects were interesting enough to paint. Even though many Impressionist artists painted people, they are thought of mainly for their landscape painting. Impressionist painters were not satisfied with doing some drawings or quick painted sketches outdoors and then making grand pictures in the studio. Impressionist painters were not satisfied with painting the shape of the land, the buildings and trees. They wanted to capture the light and the weather. Technique[change | edit source] The Impressionist painters looked for a "technique" (a way of doing something) to paint landscapes that showed the light and the weather. The light and the weather change all the time. The light of the sun on the landscape changes every minute as the Earth turns. Impressionist painters looked at the works of earlier French artists such as Camille Corot and Gustave Coubet. Courbet often took his paints outdoors and made quick coloured sketches that he could then use to make large paintings in his studio. The Impressionist painters were more interested in the sketches than the finished paintings. Another artist, Eugene Boudin, used to sit on the beach at Deauville with his oil paints, and make quick paintings of the people on holiday. They would sometimes buy his paintings as souvenirs. Claude Monet met Boudin and learnt that the only way to "capture" the way that a landscape looked at a particular time was to paint small pictures, very quickly, and without bothering to mix the paints up to make nice smooth even colours. Impressionist painters would use big brushstrokes of different bright colours and let them get mixed up on the canvas, instead of carefully mixing them up on a palette first. By painting in this way, without bothering with the details, Impressionist painters capture a realistic "impression" of a the world that they saw around them. Some of the things that they painted were: snow gently falling over a town, mist rising on a river in the pink morning light, people walking through a field of wheat with bright red poppies growing in it, sunlight dappling through leaves onto people dancing, a train sending up clouds of smoke in a big railway station, and water lillies floating on a pool under drooping willows. Most Impressionist landscape paintings are small, so that the artist could carry them outdoors. Some artists, particularly Claude Monet, would take several canvases, and as the day went on and the light changed, he would put down one and take up another. He rented a room from which he could see Rouen Cathedral so that he could paint it from the window at different times of day. Monet also did a series of Haystack paintings, showing them standing in the field from different angles and in all sorts of weather, bright sunshine, morning frost and snow. Paintings that are done outdoors are called "plein air" paintings. The Impressionist painters often used to go out together on painting trips, so there are many pictures that can be compared. Other "Impressionist" art forms[change | edit source] The term "impressionism" has been used for other forms of art, such as writing and music. Octave Mirbeau is often described as an impressionist writer. In 1887, music critics said the works of Claude Debussy were "impressionist". Later, other composers were also described as "impressionist", including Maurice Ravel, Paul Dukas, Erik Satie and Albert Roussel. Gallery of Impressionist paintings[change | edit source] Capturing the scene[change | edit source] Seeing like a camera[change | edit source] People outdoors[change | edit source] Changing seasons in the town[change | edit source] Light on water[change | edit source] Timeline: Lives of the Impressionists[change | edit source] The Impressionists Related pages[change | edit source] References[change | edit source] More reading[change | edit source] - Helen Gardner, Art through the Ages, Harcourt, Brace and World, Inc. ISBN 0-15-503752-8 - Jurgen Schultze, Art of Nineteenth-Century Europe, Abrams, (1979) ISBN 0-8109-8017-7 - Nathaniel Harris, The Impressionists, Viscount Books, (1984) ISBN 0-600-35848-8