http___en.wikipedia.org_wiki_Kingdom_of_Croatia__medieval__3.xml
1.1 2.1 3.1 4.1 4.2 4.3 5.1 6.1 6.2 6.3 6.4 7.1 8.1 9.1 10.1 11.1 11.2 12.1 12.2 12.3 12.4 12.5 12.6 12.7 12.8 12.9 12.10 12.11 12.12 12.13 13.1 14.1 14.2 15.1 15.2 15.3 15.4 15.5 16.1 16.2 16.3 16.4 17.1 17.2 17.3 17.4 18.1 19.1 19.2 19.3 20.1 21.1 21.2 21.3 22.1 22.2 23.1 23.2 24.1 25.1 25.2 25.3 26.1 26.2 26.3 26.4 27.1 28.1 29.1 29.2 29.3 29.4 29.5 30.1 31.1 31.2 32.1 32.2 32.3 32.4 32.5 33.1 34.1 34.2 34.3 34.4 34.5 35.1 35.2 35.3 35.4 35.5 35.6 35.7 36.1 37.1 37.2 37.3 37.4 37.5 37.6 38.1 38.2 38.3 38.4 38.5 39.1 40.1 40.2 40.3 40.4 40.5 40.6 40.7 41.1 42.1 42.2 42.3 42.4 43.1 43.2 43.3 43.4 43.5 43.6 43.7 43.8 43.9 43.10 43.11 43.12 43.13 44.1 45.1 45.2 45.3 45.4 45.5 46.1 47.1 47.2 47.3 47.4 47.5 47.6 48.1 48.2 49.1 49.2 49.3 49.4 50.1 51.1 51.2 51.3 51.4 52.1 53.1 53.2 53.3 53.4 54.1 55.1 55.2 55.3 55.4 55.5 55.6 56.1 57.1 57.2 57.3 57.4 57.5 57.6 58.1 59.1 59.2 59.3 59.4 59.5 60.1 60.2 60.3 60.4 61.1 61.2 61.3 61.4 62.1 63.1 63.2 63.3 63.4 64.1 64.2 64.3 64.4 65.1 66.1 67.1 67.2 68.1 69.1 69.2 69.3 69.4 70.1 70.2 70.3 71.1 71.2 72.1 73.1 73.2 73.3 73.4 73.5 73.6 73.7 74.1 75.1 75.2 75.3 75.4 76.1 77.1 78.1 79.1 80.1 81.1
История на Хърватия Историята на Хърватия от идването на хърватите на Балканския полуостров до края на Първата световна война, може условно да се раздели на четири основни периода. [редактиране] Първи период Първият период започва през 7 век с идването на хърватите по днешните си земи и завършва през 1102 г. със сключването на т.нар. „Pacta conventa“. В продължение на повече от 450 години хърватите водят успешни отбранителни войни срещу франките, венецианците, арабите, маджарите, българите и византийците. [редактиране] Заселване на хърватите на Балканския полуостров Византийският император Константин VII Багренородни (912–959) в труда си „За управлението на империята“ пише за идването на хърватите в Далмация, Илирия и Панония, за покоряването на аварите, част от които биват асимилирани от хърватите. В този труд се посочва още, че хърватите идват в сегашната си родина като съюзници на византийския император Ираклий в борбата му срещу аварите. След победата над аварите, хърватите, вместо да се върнат по старите си земи, остават в новата си родина. Тя включва шест географски области които биват плътно заселени с хървати: Кроация (или Централна Хърватия), Далмация, Истрия, Славония, Босна и Херцеговина. Още през 7 век Светият престол осъществява първите си контакти с хърватите, което е отразено в папския летопис „Liber pontificalis“, където е записано, че папа Йоан IV (640–642) изпраща в Далмация и Истрия своя абат Мартин да плати откуп за пленници и за костите на стари християнски мъченици. Хърватите, скоро след заселването си на Балканския полуостров, приемат християнството, благодарение на гъвкавата политика на Светия престол, който прилага правилата на папа Григорий I за прилагане на християнските принципи към езическите обичаи и храмове на новопокръстените народи (постепенно покръстване). [редактиране] Хърватски княжества През първите три века след заселването на хърватите на Балканския полуостров, обществения и политическия им живот се развива в три хърватски княжества: в Далмация, в Панония и по поречието на река Неретва. Най-известният княз на Панонска Хърватия е Людевит (ок. 810–823), който води редица успешни битки срещу франките. Други князе на панонското хърватско княжество са: Войномир (791 — ок. 810), Ратимир (829–838) Браслав (880–897). Като първи княз на Далматинска Хърватия се споменава Порга, който управлява през втората половина на 7 век. През втората половина на 8 и началото на 9 век, княз Вишеслав воюва срещу франките. От времето на неговото царуване е запазен кръщелен купел от катедрала в Нин. След княз Вишеслав, на чело на далматинското княжество застава княз Борна (ок. 810–821), който воюва заедно с франките срещу Византия и срещу далматинския княз Людевит. Борна е наследен от племенника си Владислав (821–835). Тогава започва столетния конфликт между хърватите и венецианците за Адриатическо море. По времето на княз Мислав (ок. 835–845) и княз Търпимир (ок. 845–864), далматинското княжество става все по-силно. Княз Търпимир воюва с венецианците, византийците и българите. Наследява го княз Домагой (ок. 864–876), който води успешни войни срещу арабите, венецианците и византийците, както и тежка седемгодишна война с франките, в която хърватите успяват да извоюват независимостта си. Синовете на Домагой управляват от 876 до 878 г. Княз Здеслав (878–879), с помощта на Византия ги прогонва, но го сполетява подобна съдба, след като народът се разбунтува, недоволен от политиката му. На престола тогава се възкачва княз Бранимир (879 — ок. 892), който спечелва благоразположението на папа Йоан VIII. След Бранимир на престола идва княз Мунцимир Търпимирович, баща на последния хърватски княз и първия хърватски крал Томислав (910–928). [редактиране] Хърватско кралство Папа Йоан X, в писмо от 925 г., провъзгласява княз Томислав за хърватски крал и тази година се счита за начало на хърватското кралство. По времето на крал Томислав Хърватия се нарежда сред силните държави в Европа и води войни с българския цар Симеон I в защита на сръбските племена, покорени от България. Наследниците на крал Томислав, неговият по-малък брат, Търпимир II, и след него Крешимир I, успяват да запазят хърватското кралство. Обаче след ранната смърт на крал Крешимир I, бан Прибин предизвиква вътрешни размирици в борба за престола, при които бива убит наследникът на престола, Мирослав. Хърватската войска и флота намаляват значително, а границите на кралството се свиват. Крал Крешимир II успява до известна степен да възстанови отслабеното кралство. Неговият син, Стиепан Държислав (969–997) успява по време на 28-годишното си управление да укрепи кралството, но след смъртта му неговите синове Светослав, Крешимир III и Гойослав започват междуособици, които нанасят най-тежкия удар на хърватската държава, които водят до дългогодишни войни с Венеция за Далмация. Крал Крешимир III бива наследен от своя племенник Стиепан I, който започва с обновяване на хърватското кралство. През 1058 г. го наследява синът му, крал Петър Крешимир IV, който връща силата на хърватската държава от времето на крал Томислав, като дори успява да присъедини далматинските градове и острови към нея. От 1075 до 1089 г. на хърватския престол е крал Звонимир, считан за най-силния хърватски крал. Той установява здрави връзки с папа Григорий VII, чийто легат го коронясва през 1075 г. за крал на Хърватия и Далмация, укрепва църковното единство, допринася много за налагането на глаголицата в писмеността, за което свидетелства най-важния паметник на хърватската глаголическа писменост, Башчанската плоча. След Звонимир на престола се качва последният крал от династията Търпимирович, Стиепан II, който управлява само две години. Веднага след неговата смърт в началото на 1091 г. в Хърватия настъпват големи безредици, които се оказват фатални за хърватската държава. Последният хърватски крал от хърватски произход, крал Петър, загива в бой на планината Гвозд, наречена днес на негово име, Петрова гора. Жената на крал Звонимир, Елена, сестра на унгарския крал Ласло I помага на брат си да стане хърватски владетел. [редактиране] Втори период Вторият период, през който хърватите имат общ крал с унгарците, обхваща периода от 1102 до 1526 г. През този период хърватите отблъскват татарите, успешно воюват с Венеция и Византия, а по-късно с Османската империя, за Далмация и за оцеляване. Непрекъснатите войни все повече утвърждават хърватско-унгарските връзки, олицетворявани отначало само от кралската особа. [редактиране] Pacta Conventa Смъртта на крал Петър през 1097 г. не оказва негативно влияние върху военната мощ на хърватите, които задържат хърватско-унгарската граница по река Драва. При тези обстоятелства през 1102 г. се стига до сключване на съглашение между хърватите и унгарския крал Калман, известно като „Pacta Conventa“, според което унгарският крал става общ крал на хървати и унгарци, като двете държави запазват самостоятелността си. Има много причини, довели до това фатално съглашение, но една от тях е тайното споразумение на хърватските аристократи с унгарския крал. В Биоград на Мору Калман бива коронясан за крал на Хърватия и Далмация, а той обещава всички държавни права на хърватското кралство, като признава на хърватската аристокрация и допълнителни привилегии. Срещу това хърватските аристократи се задължават да подкрепят краля по време на война. Всички владетелски права на хърватския крал преминават в ръцете на Калман и неговите наследници, а именно: да назначават банове, да дават привилегии и дарения, да ратифицират приетите от Сабора закони, да събират данъци и мита, да ползват кралските земи на някогашната хърватска династия, върховно командване на хърватската войска и определяне на външната политика. По този начин Хърватия на практика губи своята независимост, но спомага за вътрешна консолидация. [редактиране] Antemurale Christianitatis През 1453 г. турците превземат Константинопол и папа Калист III призовава всички християнски народи на кръстоносна война. В тази война участват и много хървати. Един от тях е фра Иван Капистран, францискански монах, предвождащ хърватските бойци в битката край Белград през 1456 г., обявен по-късно за светец. Вековете 16 и 17 са наречени в хърватската история „два века на плач“, поради жестоките битки, които хърватите водят с многократно по-многобройната турска армия. Тежък удар е загубата на повече от 10000 хърватски войници, загинали през 1493 г. в битката на Кърбавското поле. През 1519 г. Хърватия получава от папа Лъв X почетното название „Antemurale Christianitatis“ („авангард на християнството“). През почти 400-годишния период на войни срещу завоевателите се прославят множество знайни и незнайни хърватски войници. [редактиране] Трети период Третият период започва с битката на Мохачкото поле през 1526 г., а завършва със смъртта на крал Йосиф II през 1790 г. През този период хърватите успяват трайно да отблъснат турците. След победата край Сисак през 1593 г., хърватите започват да си възвръщат изгубените територии, обаче голяма част от териториите им е безвъзвратно изгубена. Същевременно, хърватите водят борба и за правата си, които все повече са застрашени от плановете на виенския двор за централизация на властта и за германизация на всички народи в хабсбургската монархия. През този период стават големи етнически промени по хърватските земи – заселва се голям брой сърби в Срем, Славония и хърватската военна погранична област. [редактиране] Хърватите избират Хабсбургите за свои крале Тъй като край Мохач загива последният Ягело, Людвиг II, крал на Унгария и Хърватия, а на Хабсбургите вече е обещана короната, пък и те се единствената реална сила, която може да организира отбраната на Хърватско, естествено е да хърватите да ги изберат за свои владетели. Освен това, Хабсбургите помагат и преди това за защитата на Хърватско, защото през нея минава пътят към наследените територии Щирия, Каринтия и Крайна. Поради тези причини, хърватите, независимо от унгарците, избират през 1527 за свой крал Фердинанд I, но при условие да помогне за отбраната на Хърватско и да уважава всички нейни стари права и свободи. По този начин потвърждават елементите на държавността си и статута на свободно кралство. Обаче част от славонската и унгарската аристокрация избират за свой крал граф Ян Заполски, което води до избухване на гражданска война, продължила до смъртта на Заполя през 1540 г. През това време турците постоянно нападат от Босна и през 1528 г. превземат град Яйце, който е на най-предната линия на отбраната на Хърватска, а през 1532 г. тръгват с основната си армия към Виена. Хърватите, начело с Никола Юришич успяват да спрат турското напредване към Виена, но постепенно една след друга падат непревземаеми хърватски крепости: през 1536 г. пада Пожега, главният стълб на отбраната на Славония, а през 1537 година – Клис в Далмация. [редактиране] Селско въстание През 1573 година, след като напразно се оплакват на краля и бана от престъпленията, извършвани от чужди благородници, селяните, в знак на протест престават да плащат нереално високите данъци. Един от най-жестоките аристократи, Ференц Тахи, изпраща въоръжените си наемници да съберат данъците, но селяните ги посрещат също с оръжие. Заради тази съпротива хърватският Сабор обявява селяните за предатели, на което те отговарят с всеобщо въстание. За водач на въстанието бива избран Амброз Губец, по-късно наречен Матия Губец от Горня Стубица. Селското въстание е характерно най-вече с това, че има програма за установяване на селска власт, която да води сметка за данъците и другите налози за отбраната на Хърватска от турците. Въстанието избухва в края на януари 1573 г. и бързо обхваща голяма част от Хърватска и Словения. Обаче армията бързо го потушава. На 5 февруари 1573 словенските селяни са разбити край Кръшко, а на следващия ден е разбита и селската войска край Керестинце. Малко по-дълго имат успех единствено бунтовниците на Губец в хърватското Загорие. На 9 февруари 1573 г. се води последния бой между бунтовниците на Губец и войската, ръководена от Гашпар Алапич. След като селяните почти спечелват тази битка, идва подкрепление за Алапич и бунтовниците са разгромени. Матия Губец е заловен и на 14 февруари 1573 г. е екзекутиран на площад Марков търг в Загреб. [редактиране] Възникване на пограничните военни области За отбраната на Хърватия и Славония от постоянните турски набези, в Сен, Огулин, Бихач, Храстовица, Зумберак, Иванич, Крижевци и Копривница се организират т.нар. „капитании“, военни окръзи, които покриват територията от Адриатическо море до Драва. Хърватите укрепяват Сисак за отбрана, а Хабсбургите за тази цел изграждат крепостта Карловац (1579). Скоро всички капитании в Хърватска биват обединени в Карловачката (Хърватската) погранична военна област, а в Славония – във Вараждинската погранична военна област. Тяхното управление и финансиране е директно от Хабсбургите, като техните генерали управляват тези области от Грац, а по-късно – от Виена. Създадена е система военни укрепления и наблюдателни кули, които имат както отбранителни, така и съобщителни функции. Между Хърватската и Славонската погранична област, в Покупле е оставен пояс от укрепления под прякото командване на хърватския бан, поради което е наречен Банска погранична област или Бановина. По-късно тук се образуват т.нар. „регименти“ Глина и Петриня. Основен проблем на пограничните военни области е финансирането, въоръжаването и заселването на пустеещите райони. Поради това, че хърватският Сабор и бан нямат власт върху по-голямата част от тези области, в края на 16 и през целия 17 век биват заселени власи, като по този начин се променя етническия състав на населението по тези земи. [редактиране] Поражение на турците край Сисак през 1593 г. Беят на босненския санджак, Ферхад паша започва да завладява земите между реките Уна и Купа и по поречието на Глина. От 1575 до 1577 г. превзема много хърватски крепости. През 1580 г. Босна става пашалък. През 1592 г. Хасан паша Предоевич решава да превземе Сисак, но през 1593 г. претърпява поражение от хърватския бан Тома Ердьоди. По този начин е спряно настъплението на турците към Загреб и централната част на Хърватска. [редактиране] Зринско-франкопанската завера След поражението на турците край Сисак започва дългогодишна война между Хабсбургите и Османската империя. Тя завършва през 1606 г. и на хърватите биват върнати част от изгубените територии. През 1618 г. започва нова, 30-годишна война с турците. В нея се изявяват братята Зрински, тогава най-влиятелните хърватски аристократи. През 1664 войската на Хабсбургите разбива турците край унгарското село Санкт Готхард, но Леополд I (1657–1705) не се възползва от победата, а сключва неизгоден мирен договор с турците, които запазват завладените хърватски и унгарски земи. Хърватите и унгарците не се съгласяват с условията на този договор, който нарушава правата им, и се вдигат на бунт, оглавяван от хърватския бан Никола Зрински. Бунтовниците водят преговори с френския крал Луи XIV, който е в конфликт с виенския двор, заради европейската му политика. Преговорите не постигат резултат, а на 18 ноември 1664 г. Никола Зрински нелепо загива по време на лов. Мястото му заема по-младият му брат, Петър Зрински, който продължава борбата за правата на хърватите заедно с Фран Кръсто Франкопан и унгарски благородници. Обаче съюзът с унгарците се разпада през 1667 г., след смъртта на водача им Ференц Веселени. Скоро след това, чрез измама, са заловени Петър Зрински и Фран Кръсто Франкопан, както и унгарските водачи на бунта. На 30 април 1671 г. Зрински и Франкопан са екзекутирани и погребани тайно. Последва разграбване на имуществото им и унищожаване на семействата им. Гробовете на Зрински и Франкопан са открити чак през 1907 г., а през 1919 г. посмъртните им останки са пренесени в загребската катедрала. На надгробната им плоча е изсечен стих от Фран Кръсто Франкопан, който е и известен хърватски поет: „Navik on živi ki zgine pošteno“ (Тоз, който загине с чест, живее навеки). [редактиране] „Съживена Хърватия“ и мирният договор от Сремски Карловци 1699 През 1683 г. турците за последен път обсаждат Виена, но претърпяват поражение. Окуражени от това, хърватите започват война за освобождение на завладените от турците земи. За 15 години си възвръщат цяла Славония, Бановина, Лика и др. През 1699 г. турците са принудени да сключат в Сремски Карловци мирен договор с Хабсбургската монархия и се изтеглят напълно от Унгария и голяма част от хърватските територии. Този период в хърватската история бива наречен от известния хърватски учен от онова време Павел Ритер-Витезович „Croatia rediviva“ (Съживена Хърватска), макар че Венеция успява да завладее доста територии, населени с хървати. [редактиране] „Прагматичната санкция“ от 1712 и абсолютизмът Тъй като Карл VI Хабсбург няма мъжки наследник, съществува възможност за поделяне на държавата му. С желание да предотврати това, той се стреми да осигури престола на дъщеря си Мария Тереза. Хърватският Сабор помага, като приема през 1712 т.нар. Прагматична санкция, с която, независимо от Унгария, признават женската линия на династията. С този акт за пореден път (както през 1102 и 1527) Хърватска се изявява като самостоятелно кралство и по своя воля си избира владетел. Унгарците се възпротивяват, но все пак през 1715 г. унгарският парламент признава, че не може да се меси в работата на хърватския. Мария Тереза води първо война с Прусия, а след това участва в Седемгодишната война. Поради заслугите на редица хървати в тези войни, Мария Тереза връща през 1745 г. на хърватския Сабор и бан управлението върху Славония и възстановява древната система на жупаниите, а през 1746 г. реформира хърватско-славонската военна погранична област. На практика обаче, Мария Тереза налага абсолютизма, не свиква нито хърватския, нито унгарския парламент и провежда политика на насилствена централизация, като управлява чрез издаване на патенти и временни укази. В областта на образованието и икономиката, обаче, се осъществяват редица реформи, въвеждат се облекчения на феодалните задължения на селяните. Тази политика на т.нар. „просветèн абсолютизъм“ бива продължена и от сина на Мария Тереза – Йосиф II Хабсбург (1780–1790). [редактиране] Четвърти период През четвъртия период, който продължава от 1790 до 1918 г., хърватите водят за териториален суверенитет и независимост. В началото на този период Венеция губи Далмация, която след кратко френско управление (1815), става австрийска област. Поради стремежите на Унгария да заграби хърватските територии, през 1848 г. се стига до война с Унгария. Поради непрестанните безредици и конфликти между католици и мюсюлмани в Босна, Австро-Унгария я завладява през 1878 г., като по този начин целият хърватски народ се оказва в една държава. [редактиране] Съюз с Унгария 1790 След десетгодишното управление на Йосиф II, по време на което всички права на хървати и унгарци са премахнати, през 1790 хърватският Сабор приема решение за съюз с Унгария за общ отпор срещу абсолютизма на Виенския двор. В резултат на това е образувано общо хърватско-унгарско правителство. Това е само временна мярка, но в Унгария се възползват от това се опитват да наложат своите език, закони и управление и в Хърватска. Оттогава хърватите започват борба на два фронта – срещу унгарския хегемонизъм и срещу австрийския централизъм и германизация. [редактиране] Войните на Наполеон След Френската революция започват войните на Наполеон, които засягат и Хърватска. През 1797 г. престава да съществува венецианската държава, а териториите ѝ в Далмация са завладени от Австрия. През 1805 г. французите отнемат от Австрия тези земи, а след нова война през 1809 г. завладяват още хърватски и някои западни словенски земи и образуват т.нар. Илирски провинции, които просъществуват до 1813 г. Армията на Наполеон влиза през 1806 г. в Дубровник, а през 1808 е обявен краят на Дубровнишката република. След поражението на Наполеон всички хърватски земи под негова власт попадат под австрийско управление. [редактиране] Хърватско народно възраждане Периодът от 1830 до 1848 г. в хърватската история е известен като „Хърватско народно възраждане“, което възниква под влияние на френската революция и поради силния натиск за германизация и маджаризация, както и вследствие на засиленото икономическо и културно развитие. Благодарение усилията на редица хърватски интелектуалци, като напр. Людевит Гай, Янко Драшкович, както и трудовете на загребския епископ Максимилиян Върховац, се оформя хърватския книжовен език, започват да се издават вестници и списания, учредяват се национални институции. От 1847 г. в Хърватска престава да се използва латинският като официален език, като за тази цел започва да се използва само хърватският. Хърватското възраждане ражда движението на илиризма, което има за цел обединението на всички южни славяни. На практика обаче тази идея не се осъществява. [редактиране] Революцията от 1848–1849 г. През 1848 г. избухва революция в Хабсбургската монархия. Хърватите издигат политическа програма под формата на Искания към виенския двор, а народното събрание избира полковник Йосип Йелачич за бан. Той прекратява всички отношения с Унгария, отхвърля решението от 1790 г. за общо правителство, премахва крепостничеството, образува самостоятелно хърватско правителство. При последвалите заплахи от унгарска страна, бан Йелачич за отбрана на Хърватска. На практика бан Йелачич контролира всички хърватски територии: той е хърватски бан, управител на пограничните области, както и на Риека и Далмация. Избухналата в Унгария революция не признава хърватите за отделен народ и заплашва Хърватска с оръжие. Въпреки стремежа на бан Йелачич да не се стига до война, като води неуспешни преговори, войната между унгарци и хървати избухва. Виенският двор, който се нуждае от защита – революцията е обхванала и Виена, подкрепя Бан Йелачич. Той води няколко успешни битки и разбива унгарската войска край Виена. След като Унгарската революция е потушена, новият владетел Франц Йосиф I налага абсолютизма както върху всички наследствени австрийски земи, така и върху земите на хърватите, които помагат на Хабсбургите, така и на унгарците, които вдигат революция. Обаче по време на абсолютизма Йелачич остава бан и продължава да полага усилия за икономическото развитие на Хърватска. Освен това, хърватската католическа епископия се отделя от унгарската. В този период град Загреб се утвърждава като хърватска столица. [редактиране] Край на абсолютизма – хърватско-унгарско споразумение от 1868 г. След поражението на Австрия в Италия през 1859 г., монархът е принуден да премахне абсолютизма, да възстанови конституционното управление, а в самата монархия все повече се дискутира върху въпросите за централизма и федерализма. През 1861 г. е свикан хърватският Сабор, който настоява за обединение на всички хърватски земи: Далмация, Хърватска и Славония, а освен това отказва да влезе във виенския Императорски съвет, като по този начин отхвърля възможността за споразумение с Австрия. Последва ново сближаване с Унгария, но този път при условие да бъде призната териториалната цялост и равноправното положение на Хърватска. Тогава за пръв път в Хърватска се появяват политически партии от съвременен тип и за пръв път се издига идеята за независима хърватска държава. След ново поражение във войната срещу Италия и Прусия през 1866, Австрия е принудена от централистична държава да се преобразува в двойна монархия: да се раздели на Австрия и Унгария, наречена официално Австро-Унгария. През 1868 г. между Унгария и Хърватска се сключва отделен договор, хърватско-унгарско споразумение, според което на хърватите се признава държавна и юридическа обособеност и автономия в управлението, правосъдието, образованието, както и църковна самостоятелност. Освен това, Хърватска има на собствен държавен символ и войска. Макар че хърватите не са доволни от това, такъв статут няма никой друг народ в рамките на Австро-Унгария (напр. чехи, поляци и др.). [редактиране] Присъединяване на пограничните военни области към Хърватска през 1881 г. Въпреки че хърватско-унгарското споразумение не е много изгодно за хърватите, особено в икономическата област и данъците, Хърватска се развива бързо, особено в периода на управление на бана реформатор Иван Мажуранич (1873–1880). През 1881 година са премахнати пограничните военни области и управлението им е върнато на Хърватия. Обаче Далмация, Бока Которска и Истрия остават под директно австрийско управление, а Риека и Меджимурие – под унгарско управление, въпреки усилията на хърватския Сабор да обедини всички хърватски земи. [редактиране] Първи политически партии в Хърватска След хърватското народно възраждане възникват и първите политически партии в Хърватска, от която най-силна е Народната партия на епископ Йосип Юрай Щросмайер, известен в България като Йосиф Щросмайер . Идеите на тази партия са за просветно и културно издигане на Хърватска и обединение на всички южни славяни (т.нар. „южнославянска идея“). От 1861 г. съществува и Партия на правото, която се обявява за независима хърватска държава и е против съглашения с Австрия, Унгария или Сърбия. В края на 19 и началото на 20 век в Хърватска се заражда движение срещу унгарското влияние, а по-късно – и срещу сръбския национализъм. През 1883 в Загреб и Централна Хърватска биват свалени всички унгарски гербове и надписи и антиунгарското движение се разраства дотолкова, че се намесва войската. През 1895 г. загребските студенти палят унгарски трибагреници, които за тях са символи на маджаризацията. През 1902 година в Загреб избухват антисръбски демонстрации, след като местните сърби публикуват във вестника си „Сърбобран“ памфлет, в който обявяват на хърватите война до изтребление. През 1903 година се надига и второ антиунгарско движение. [редактиране] Нови политически тенденции от 1903 г. Второто народно движение от 1903 г. повдига нерешения хърватски въпрос в Австро-Унгария. Към това движение се присъединяват и хърватите от Далмация и Истрия. Подкрепят го и други славянски народи от Австро-Унгария. През 1905 г. двама далматински политици. Франо Супило и Анте Трумбич поставят начало на т.нар. „политика на нов курс“, която има за цел обединяване на всички опозиционни партии на народите, населяващи Австро-Унгария. Към края на 1905 г. в Хърватска се оформя хърватско-сръбска коалиция, която печели мнозинство на изборите през 1906 г. [редактиране] Първа световна война и разпадане на Австро-Унгария След Сараевския атентат през 1914 г. започва Първата световна война. Повечето от опозиционните хърватски политици избягват от Австро-Унгария и основават т.нар. „Южнославянски комитет“ за освобождение на южните славяни в Австро-Унгария и за сътрудничество със Сърбия. Обаче Франо Супило, който е един от учредителите му, го напуска, защото другите членове не са привърженици на федерализма в една бъдеща държава на южните славяни или са колебливи в мнението си. Австро-Унгария, съставена от множество народи, се разпада след като изгубва войната през 1918 г. и на нейната бивша територия изникват нови държави. [редактиране] Хърватия след 1918 [редактиране] Вижте още [редактиране] Външни препратки - Кратка политическа и културна история на Хърватска - общи страници в историята на прабългари и прахървати - Иван Танев Иванов
1.1 2.1 3.1 3.2 3.3 4.1 5.1 6.1 6.2 7.1 7.2 7.3 8.1 8.2 8.3 9.1 10.1 10.2 11.1 11.2 12.1 13.1 13.2 13.3 14.1 14.2 14.3 14.4 15.1 16.1 16.2 17.1 18.1 18.2 19.1 19.2 19.3 19.4 19.5 20.1 20.2 20.3 20.4 20.5 20.6 21.1 21.2 21.3 21.4 22.1 22.2 22.3 22.4 23.1 23.2 23.3 24.1 24.2 24.3 24.4 24.5 24.6 25.1 25.2 25.3 25.4 26.1 26.2 26.3 27.1 28.1 29.1 29.2 29.3 29.4 29.5 30.1 30.2 30.3 30.4 31.1 31.2 31.3 31.4 31.5 31.6 32.1 32.2 32.3 32.4 33.1 34.1 34.2 34.3 35.1 35.2 35.3 35.4 36.1 36.2 36.3 37.1 38.1 38.2 38.3 38.4 39.1 39.2 39.3 39.4 40.1 40.2 40.3 40.4 40.5 41.1 42.1 42.2 42.3 42.4 42.5 42.6 42.7 42.8 42.9 43.1 44.1 45.1 45.2 45.3 45.4 45.5 45.6 45.7 45.8 45.9 45.10 45.11 46.1 46.2 46.3 46.4 46.5 46.6 46.7 46.8 46.9 46.10 46.11 46.12 47.1 47.2 47.3 48.1 48.2 48.3 48.4 48.5 48.6 48.7 48.8 48.9 48.10 48.11 49.1 50.1 51.1 51.2 51.3 51.4 51.5 52.1 52.2 52.3 52.4 52.5 53.1 54.1 54.2 54.3 55.1 56.1 56.2 56.3 56.4 57.1 58.1 58.2 58.3 58.4 59.1 60.1 60.2 61.1 61.2 62.1 62.2 62.3 63.1 64.1 64.2 64.3 64.4 65.1 65.2 66.1 66.2 67.1 67.2 68.1 68.2 69.1 69.2 70.1 70.2 70.3 71.1 72.1 73.1 74.1 75.1 76.1 77.1 78.1 79.1 80.1 81.1 82.1 83.1 84.1 85.1 85.2 86.1 87.1 87.2 87.3 87.4 88.1 89.1 89.2 89.3 90.1 91.1 92.1 93.1 94.1 95.1 96.1 97.1 98.1 99.1 99.2 99.3 99.4 99.5 99.6 100.1 101.1 102.1 103.1 104.1 104.2 104.3 104.4 105.1 106.1 107.1 107.2 107.3 108.1 109.1 110.1 110.2 110.3 111.1 112.1 113.1 114.1 115.1 116.1 116.2 116.3 117.1 117.2 117.3 118.1 118.2 118.3 118.4 119.1 119.2
Kingdom of Croatia (medieval) The Kingdom of Croatia (Croatian: Kraljevina Hrvatska), also known as the Kingdom of the Croats (Croatian: Kraljevstvo Hrvata; Latin: Regnum Chroatorum, Regnum Croatorum), was a medieval kingdom comprising most of what is today Croatia as well as, periodically, parts of Bosnia and Herzegovina in the Balkans. Established in 925, it ruled as a sovereign state for almost two centuries. Its existence was characterized by various conflicts with the Venetians, Bulgarians, Magyars and, occasionally, the Pope. The goal of promoting the Slavic language in the religious service was initially brought and introduced by the 10th century bishop Gregory of Nin.[1] 1102, after a period of time defined as a succession crisis for the Trpimirović Dynasty, the kingdom lost its full sovereignty by the creation of a personal union with the Kingdom of Hungary. [edit] Early Croatian states [edit] Arrival of Croats No contemporary written records about the migration have been preserved, especially not about the events as a whole and from the area itself. Instead, historians rely on records written several centuries after the facts, and even those records may be based on oral tradition. The Croats were a Slavic tribe, coming into the Balkans from an area in and around today's Poland or western Ukraine. Many modern scholars believe that the early Croat people, as well as other early Slavic groups, were agricultural populations that were ruled by the nomadic Iranian-speaking Alans. It is unclear whether the Alans contributed much more than a ruling caste or a class of warriors; the evidence on their contribution is mainly philological and etymological. The book De Administrando Imperio, written in the 10th century, is the most referenced source on the migration of Slavic peoples into southeastern Europe. It states that they migrated first around or before year 600[2] from the region that is now (roughly) Galicia and areas of the Pannonian plain, led by the Avars, to the province of Dalmatia ruled by the Roman Empire. De Administrando Imperio reports a folk tradition that the Croats were led into the province of Dalmatia by a group of five brothers, Klukas, Lobel, Kosenc, Muhlo and Hrvat, and their two sisters, Tuga and Buga.[2] The second[2] wave of migration, possibly around year 620, began when the Croats were invited by the Emperor Heraclius to counter the Avar threat on the Byzantine Empire.[2] De Administrando Imperio also mentions an alternate version of the events, where the Croats weren't actually invited by Heraclius, but instead defeated the Avars and settled on their own accord after migrating from an area near today's Silesia. This record is supported by the writings of one Thomas the archdeacon, Historia Salonitana from the 13th century. Archdeacon Thomas, as well as the Chronicle of the Priest of Duklja from the 12th century, state that the Croats remained after the Goths (under a leader referred to as "Totila") had occupied and pillaged the Roman province of Dalmatia. The Chronicle of Dioclea speaks of a Gothic invasion (under a leader referred to as "Svevlad", followed by his descendants "Selimir" and "Ostroilo"). [edit] Christianization The earliest record of contact between the Roman Pope and the Croats dates from a mid-7th century entry in the Liber Pontificalis. Pope John IV (John the Dalmatian, 640-642) sent an abbot named Martin to Dalmatia and Istria in order to pay ransom for some prisoners and for the remains of old Christian martyrs. This abbot is recorded to have travelled through Dalmatia with the help of the Croatian leaders, and he established the foundation for the future relations between the Pope and the Croats. The Christianization of the Croats began after their arrival, probably in the 7th century, influenced by the proximity of the old Roman cities in Dalmatia. The process was completed in the north by the beginning of the 9th century. The beginnings of the Christianization are also disputed in the historical texts: the Byzantine texts talk of duke Porin who started this at the incentive of emperor Heraclius, then of Prince Porga who mainly Christianized his people after the influence of missionaries from Rome, while the national tradition recalls Christianization during the rule of Dalmatian Prince Borna. It is possible that these are all renditions of the same ruler's name. Curiously enough, the Croats were never obliged to use Latin—rather, they held masses in their own language and used the Glagolitic alphabet.[citation needed] This was officially sanctioned in 1248 by Pope Innocent IV, and only later did the Latin alphabet prevail. The Latin Rite prevailed over the Byzantine Rite rather early due to numerous interventions from the Holy See. There were numerous church synods held in Dalmatia in the 11th century, particularly after the East-West Schism, during the course of which the use of the Latin rite was continuously reinforced until it became dominant. [edit] Rise of Croats Croatian lands in the Dark Ages were located between three major entities: the Eastern Roman Empire which aimed to control the Dalmatian city-states and islands, the Franks which aimed to control the northern and northwestern lands, and the Avars, later Magyars, and other fledgling states in the northeast. The fourth relevant group, but not so powerful with regard to the Croatian state, were the nearby Slavs in the southeast, the Serbs and the Bulgarians. The north became subject to the Carolingian Empire around 800, when in 796 a Croatian Pannonian prince Vojnomir switched sides between the Avars and the Franks. The Franks established control over the region between Sava, Drava and Danube which was under the Margrave of Friuli. The patriarchy of Aquileia was then allowed to Christianize the remaining Slavs in the region. Charlemagne invaded the Dalmatian portion of Croatia in 799, contesting its Byzantine suzerainty, and after a lengthy war, conquered it in 803. The prince who headed the Croats in the south at the time was called Višeslav. Charlemagne's invasion of the Dalmatian cities provoked a war with the Eastern Roman Empire — after a peace deal was signed, the Byzantium restored the city-states and islands while Charlemagne kept Istria and inland Dalmatia. After the death of Charlemagne in 814, the Frankish influence decreased, and Ljudevit Posavski raised in Pannonia a rebellion (819). The Frankish Margraves sent armies in 820, 821 and 822, but each time they failed to crush the rebels until finally Ljudevit's forces withdrew to Bosnia. Most of the Pannonian Croatia would remain in Frankish suzerainty until the end of the 9th century. What is today eastern Slavonia and Srijem fell to the Bulgarians in 827 after a border dispute with the Franks. By a peace treaty in 845, the Franks were confirmed as rulers over Slavonia, whilst Srijem remained under Bulgarian clientage. In the meantime, the Dalmatian Croats were recorded to have been subject to the Kingdom of Italy under Lothair I, since 828. Prince Mislav of Croatia (835–845) built up a formidable navy, and in 839 signed a peace treaty with Pietro Tradonico, doge of Venice. The Venetians soon proceeded to battle with the Narentine pirates, but failed to defeat them. King Boris I of Bulgaria also waged a lengthy war against the Dalmatian Croats, trying to expand his state to the Adriatic. Prince Trpimir I (845–864) succeeded Mislav and managed to finally win the war against the Bulgarians and their Rascian subjects. Trpimir I managed to consolidate power over Dalmatia and much of the inland regions towards Pannonia, while instituting counties as a way of controlling his subordinates (an idea he picked up from the Franks). The first known written mention of the Croats, dates form March 4, 852, in statute by Trpimir. Trpimir is remembered as the initiator of the Trpimirović dynasty, that ruled in Croatia, with interruptions, from 845 until 1091. In the meantime, the Saracens, a group of Arab pirates, invaded Taranto and Bari in the 840s. The extent of their piracy forced the Byzantium to increase its military presence in the southern Adriatic. In 867 a Byzantine fleet lifted the Saracen siege over Dubrovnik (then known as Ragusa) and also defeated the Narentine pirates. Facing a number of naval threats, Prince Domagoj (864–876) built up the Croatian navy again and helped the Franks conquer Bari in 871[citation needed]. The Croatian vessels also forced the Venetians to start paying tribute for sailing near the eastern Adriatic coast. Domagoj's son, of unknown name, ruled Dalmatian Croatia between 876 and 878. His forces attacked the western Istrian towns in 876, but were subsequently defeated by the Venetian navy. His ground forces defeated the Pannonian duke Kocelj (861–874) who was suzerain to the Franks, and thereby shed the Frankish vassal status. Wars of Domagoj and his son liberated Dalmatian Croats from supreme Franks rule. The next Prince Zdeslav (878–879) owerthrew Domagoj's son, but reigned briefly, only to see the Byzantine Empire conquer large portions of Dalmatia. He was then overthrown by Prince Branimir (879–892), who was supported by the Western Church, and the country was recognized by Pope John VIII as an independent principality under Branimir in 879 (Branimir was dubbed dux Chroatorum). Branimir proceeded to repel the Byzantine incursion and strengthen his state under the ægis of Rome. After Branimir's death, Prince Muncimir (892–910), Zdeslav's brother, took control of Dalmatia and ruled it independently of both Rome and Byzantium as divino munere Croatorum dux (with God's help, duke of Croats). The last Prince of the Pannonian Croats under the Franks was Braslav (died in 897?), mentioned in 896, who died in a war with the Magyars, who then migrated to the Pannonian plain. In Dalmatia, Duke Tomislav (910–928) succeeded Muncimir. Tomislav successfully repelled Magyar attacks, expelled them up to the Drava River on north, and united Pannonian and Dalmatian Croats into one state. [edit] Independent realm [edit] Establishment The Slavs arrived in the early 7th century in what is Croatia today. The first Croatian ruler recognized by the Pope was duke Branimir, whom Pope John VIII called dux Croatorum ("duke of Croats") in 879.[3] Croatia was elevated to the status of Kingdom around 925, when King Tomislav received the crown from the Papal legate. He united the Slavs of Dalmatia and Pannonia into a single Kingdom in 925. Tomislav's state extended from the Adriatic Sea to the Drava river, and from the Raša river to the Drina river. Under his rule, Croatia became one of the most powerful kingdoms in the Balkans.[4][5] The geographical extent of Tomislav's kingdom is not fully known and it is a controversial historical topic. The state was ruled mostly by native Croats of Trpimirović dynasty until 1102, when the crown passed into the hands of the Hungarian Árpád dynasty. The act of union was sealed in Pacta conventa. Kingdom of Croatia and Hungary was from 1102, a personal union of two kingdoms, Kingdom of Croatia and Kingdom of Hungary, united under the Hungarian king.[6] At first, they were united under Arpad dynasty, and after its extinction, under Anjou dynasty. Croatia retained its chief institutions such as the Parliament (Croatian: Sabor - an assembly of Croatian nobles) and the ban (viceroy) responsible to the King of Hungary and Croatia.[7] In addition, the Croatian nobles retained their lands and titles.[8] Croatia remained a distinct crown attached to that of Hungary until the abolition of the Austro-Hungarian Empire in 1918. Tomislav, a descendant of Trpimir I, is considered the founder of the Trpimirović dynasty. Sometime between 923 and 928, Tomislav succeeded in uniting the Croats of Pannonia and Dalmatia, each of which had been ruled separately by dukes, and was crowned as king in the Duvno field[9] (the central town in the Duvno field is still named Tomislavgrad ("Tomislav's town") in his honour). The chief piece of evidence that Tomislav was crowned king comes in the form of a letter dated 925, surviving only in 16th-century copies, from Pope John X calling Tomislav rex Chroatorum. Tomislav's state covered most of Pannonia, Dalmatia, Bosnia, and Slavonia. He administered his kingdom as a group of eleven counties (županija) and one banate (Banovina). Each of these regions had a fortified royal town. Tomislav soon came into conflict with the Bulgars under Emperor Simeon I (called Simeon the Great in Bulgaria). Tomislav made a pact with the Byzantine Empire, which allowed him to control the Byzantine cities in Dalmatia as long as he curbed Bulgarian expansion. In 926, Simeon tried to break the Croatian-Byzantine pact, sending duke Alogobotur with a formidable army against Tomislav, but Simeon's army was defeated in the Battle of the Bosnian Highlands. According to the contemporary De Administrando Imperio, Tomislav's army and navy could have consisted approximately 100,000 infantry units, 60,000 cavaliers, and 80 larger (sagina) and 100 smaller warships (condura), but generally isn't taken as credible.[10] [edit] 10th century Croatian society underwent major changes in the 10th century. Local leaders, the župani, were replaced by the retainers of the king, who took land from the previous landowners, essentially creating a feudal system. The previously free peasants became serfs and ceased being soldiers, causing the military power of Croatia to fade. Tomislav was succeeded by Trpimir II (928–935) and Krešimir I (935–945), who each managed to maintain their power and keep good relations with both the Byzantine Empire and the Pope. This period, on the whole, however, is obscure. Miroslav (945–949) was killed by his ban, Pribina, during an internal power struggle, and Croatia again lost the islands of Brač, Hvar, and Vis to the dukes of Pagania. The Dalmatian city-states and the Duchy of Bosnia were lost to Byzantium and eastern Slavonia and Srijem were taken by the Magyars. Krešimir II (949–969) restored order throughout most of the state. He kept particularly good relations with the Dalmatian cities, he and his wife Jelena donating land and churches to Zadar and Solin. A 976 inscription is preserved the Church of Saint Mary in Solin that names the Croatian royalty.[11] Krešimir II was succeeded by his son Stjepan Držislav (969–997), who established better relations with the Byzantine Empire from which he has received a royal insignia. [edit] 11th century As soon as Stjepan Držislav had died in 997, his three sons, Svetoslav (997–1000), Krešimir III (1000–1030), and Gojslav (1000–1020), opened a violent contest for the throne, weakening the state and allowing the Venetians under Pietro II Orseolo and the Bulgarians under Samuil to encroach on the Croatian possessions along the Adriatic. In 1000, Orseolo led the Venetian fleet into the eastern Adriatic and gradually took control of the whole of it,[12] first the islands of the Gulf of Kvarner and Zadar, then Trogir and Split, followed by a successful naval battle with the Narentines upon which he took control of Korčula and Lastovo, and claimed the title dux Dalmatiæ. Krešimir III tried to restore the Dalmatian cities and had some success until 1018, when he was defeated by Venice allied with the Lombards. His son, Stjepan I (1030–1058), only went so far as to get the Narentine duke to become his vassal in 1050. During the reign of Krešimir IV (1058–1074), the medieval Croatian kingdom reached its territorial peak. Kresimir managed to get the Byzantine Empire to confirm him as the supreme ruler of the Dalmatian cities.[13] He also allowed the Roman curia to become more involved in the religious affairs of Croatia, which consolidated his power but disrupted his rule over the Glagolitic clergy in parts of Istria after 1060. Croatia under Krešimir IV was composed of twelve counties and was slightly larger than in Tomislav's time. It included the closest southern Dalmatian duchy of Pagania, and its influence extended over Zahumlje, Travunia, and Duklja. However, in 1072, Krešimir assisted the Bulgarian and Serb uprising against their Byzantine masters. The Byzantines retaliated in 1074 by sending the Norman count Amik to besiege Rab. They failed to capture the island, but did manage to capture the king himself, and the Croatians were then forced to settle and give away Split, Trogir, Zadar, Biograd, and Nin to the Normans. In 1075, Venice banished the Normans and secured the cities for itself. The end of Kresimir IV in 1074 also marked de facto end of the Trpimirović dynasty, which had ruled the Croatian lands for over two centuries. According to the Supetar Cartulary, a new king was elected by seven bans (if the previous one died without a successor e.g. Krešimir IV): ban of Croatia, ban of Bosnia, ban of Slavonia etc.[14] The bans were elected by the first six Croatian tribes, while the other six were responsible for choosing župans. Krešimir was succeeded by a rival: Dmitar Zvonimir (1075–1089).[15] He was previously a ban in Slavonia. He gained the title of king with the support of Pope Gregory VII, after which he aided the Normans under Robert Guiscard in their struggle against the Byzantine Empire and Venice between 1081 and 1085. Zvonimir helped to transport their troops through the Strait of Otranto and to occupy the city of Durrës. His troops assisted the Normans in many battles along the Albanian and Greek coast. Due to this, in 1085, the Byzantines transferred their rights in Dalmatia to Venice. Zvonimir's kinghood is carved in stone on the Baška Tablet, preserved to this day as one of the oldest written Croatian texts, kept in the archæological museum in Zagreb. Zvonimir's reign is remembered as a peaceful and prosperous time, during which the connection of Croats with the Holy See was further affirmed, so much so that Catholicism would remain among Croats until the present day. In this time the noble titles in Croatia were made analogous to those used in other parts of Europe at the time, with comes and baron used for the župani and the royal court nobles, and vlastelin for the noblemen. The Croatian state was edging closer to western Europe and further from the east. There was no permanent state capital, as the royal residence varied from one ruler to another; five cities in total reportedly obtained the title of a royal seat: Nin (Krešimir IV), Biograd (Stephen Držislav, Krešimir IV), Knin (Zvonimir, Petar Svačić), Šibenik (Krešimir IV), and Solin (Krešimir II).[16] [edit] Decline and war Demetrius Zvonimir (died 1089) was the King of Croatia of the Svetoslavić branch of the House of Trpimirović. He began as the Ban of Slavonia in the service of King Stephen I and then as Duke of Croatia for his successor King Peter Krešimir IV. Peter declared him his heir and, in late 1074 or early 1075, Demetrius Zvonimir succeeded to the Croatian throne. Demetrius Zvonimir married in 1063 to his distant relative Jelena Lijepa ("Jelena the Beautiful"). Queen Jelena (Ilona) was a Hungarian princess, the daughter of King Béla I of the Hungarian Árpád dynasty, and was the sister of the future King Ladislaus I of Hungary. Demetrius Zvonimir and Jelena had a son, Radovan, who died in his late teens or early twenties. King Demetrius Zvonimir died in 1089. The exact circumstances of his death are unknown, but according to a later, likely unsubstantiated legend, King Zvonimir was killed during the revolt of the Sabor in 1089.[17] With no direct heir to succeed him, Stephen II (reigned 1089–1091) of the main Trpimirović line came to the throne at an old age and reigned for two years. This succession was contested by a faction of nobles from northern Croatia (Pannonia). The nobles offered the Croatian throne to King Ladislaus I of Hungary, who claimed the Croatian crown through his sister Queen Jelena, King Demetrius Zvonimir's widow. The Queen enjoyed significant influence in northern Croatia and apparently used it to bolster her brother's claim. Stephen II was to be the last King of the House of Trpimirović. His rule was relatively ineffectual and lasted less than two years. He spent most of this time in the tranquility of the monastery of Sv. Stjepan pod Borovima (St. Stephen beneath the Pines) near Split. He died at the beginning of 1091, without leaving an heir. Since there was no living male member of the House of Trpimirović, civil war and unrest broke out shortly afterward. At the same time (1091), with the death of Stephen II setting the stage, King Ladislaus I of Hungary at last accepted the nomination of northern nobles and claimed the Croatian crown. He entered the Croatian Kingdom with an army in 1094, and established his rule in northern Croatia (Pannonia) with little resistance. During the same year (1094) he founded the Zagreb bishopric, which later became the ecclesiastical center of Croatia. However, Ladislaus' claim was rejected by the nobles of southern Croatia, who resisted his forces successfully in the mountainous southern terrain and maintained their independence. At this time, the Byzantine Emperor Alexius I Comnenus sent the Cumans to attack Hungary and forced the Hungarian army to retreat from Croatia. Alexius did, however, allow the Hungarian Prince Álmos to rule over northern Croatia (Pannonia). In 1093, the southern Croatian feudal lords, struggling to remain independent of Hungary, elected a new ruler, King Peter Svačić (reigned 1093–1097). He managed to unify the Kingdom around his capital of Knin and force the Hungarian Prince Álmos from northern Croatia in 1095. With this he restored Croatian rule up to the river Drava, reclaiming nearly all territory lost to Ladislaus I, who soon died in 1095. Ladislaus' successor and nephew was King Coloman, and he resolved to press the Hungarian claim on the Croatian crown and continue the campaign. He made peace with Pope Urban II and led a large army into the Croatian Kingdom in 1097. Under his leadership, a Hungarian army quickly defeated King Peter's defenses along the river Drava and regained control over the Pannonian Croatian plains (northern Croatia). His forces were stopped however, as they approached the mountainous southern regions which resisted the Hungarian claim. He therefore reassembled his forces in Croatia and advanced on Gvozd Mountain, where he met the main Croatian army assembled under King Peter. In the ensuing Battle of Gvozd Mountain, King Peter was killed and the Croats were decisively defeated (because of this, the mountain was with time renamed to Petrova Gora, "Peter's Mountain"). As a consequence of the battle, King Coloman gained control of most of Croatia without resistance. However, when in 1099 Coloman and his forces were called back to the northeast to fight the Ruthenians and Cumans in Galicia, the Croatian nobles took the opportunity to liberate themselves from Hungarian rule once again. In 1102, Coloman returned to the Kingdom of Croatia in force, and negotiated with the Croatian feudal lords from a position of power. As a consequence, King Coloman was crowned and the Hungarian and Croatian crowns were joined (with the crown of Dalmatia held separate from that of Croatia). The title now claimed by Coloman was "King of Hungary, Dalmatia, and Croatia".[18] [edit] Unification controversy The events surrounding the union of Croatia and Hungary are the source of a major historical controversy.[19] Croatian historians argue that the union was a personal one in the form of a shared king, while Hungarian historians insist that Croatia was conquered.[20] The significance of the debate lies in the Croatian claim to an unbroken heritage of historical statehood which is clearly compromised by the other claim.[20] The Hungarian claim was made in the 19th century during the Hungarian national reawakening, while the same argument could also be levelled about the idea of a personal union first articulated in the 14th century.[21] The actual nature of the relationship is inexplicable in modern terms because it varied from time to time.[21] Sometimes Croatia acted as an independent agent and at other times as a vassal of Hungary.[21] However, Croatia retained a large degree of internal independence.[21] The degree of Croatian autonomy fluctuated throughout the centuries as did its borders.[22] According to the research of the Library of Congress a faction of Croatian nobles contesting the succession after the death of Zvonimir offered the Croatian throne to King Ladislaus I.[23] In 1091 Ladislaus accepted, and in 1094 he founded the Zagreb bishopric, which later became the ecclestical center of Croatia.[23] Coloman, King of Hungary crushed opposition after the death of Ladislaus I and won the crown of Dalmatia and Croatia in 1102.[23] The crowning of King Coloman forged a link between the Croatian and Hungarian crowns that lasted until the end of World War I (1918).[23] The status of the Croatian Kingdom in this new situation is disputed, however. Croats have maintained for centuries that, despite the voluntary union of the two crowns, the Kingdom of Croatia remained a sovereign state in a personal union with the Kingdom of Hungary. Hungarians, however, claim that Hungary annexed Croatia outright in 1102. In either case, Hungarian culture permeated northern Croatia, the Croatian-Hungarian border shifted often, and at times Hungary treated Croatia as a vassal state. Croatia, however, had its own local governor, or Ban; a privileged landowning nobility; and an assembly of nobles, the Sabor.[23] Other sources say King Coloman established a personal union of the Kingdom of Croatia and the Kingdom of Hungary[24] by an alleged agreement called Pacta conventa. Although, the precise time and terms of Pacta Conventa later became a matter of dispute; nonetheless there was at least a non-written agreement that regulated the relations between Hungary and Croatia in approximately the same way.[25] According to Daniel Power Croatia became part of Hungary in the late 11th and early 12th century.[26] The official entering of Croatia into a personal union with Hungary, becoming part of the Lands of the Crown of St. Stephen, had several important consequences. Institutions of separate Croatian statehood were maintained with the Sabor (parliament) and the ban (viceroy)[25] in the name of the king. A single ban governed all Croatian provinces until 1225, when the authority was split between one ban of the whole of Slavonia and one ban of Croatia and Dalmatia. The positions were intermittently held by the same person after 1345, and officially merged back into one by 1476. [edit] Union with Hungary In the union with Hungary, institutions of separate Croatian statehood were maintained through the Sabor (an assembly of Croatian nobles) and the ban (viceroy). In addition, the Croatian nobles retained their lands and titles.[27] Coloman retained the institution of the Sabor and relieved the Croatians of taxes on their land. Coloman's successors continued to crown themselves as Kings of Croatia separately in Biograd na Moru until the time of Béla IV.[28] In the 14th century a new term arose to describe the collection of de jure independent states under the rule of the Hungarian King: Archiregnum Hungaricum (Lands of the Crown of Saint Stephen).[29] [edit] Feudalism The Hungarian king also introduced a variant of the feudal system. Large fiefs were granted to individuals who would defend them against outside incursions thereby creating a system for the defence of the entire state. However, by enabling the nobility to seize more and more economic and military power, the kingdom itself lost influence to the Frankopan, Šubić, Lacković, Nelipčić, Kačić, Kurjaković, Drašković, Babonić and other families. During this period, the Knights Templar and the Knights Hospitaller also acquired considerable property and assets in Croatia. The later kings sought to restore their influence by giving certain privileges to the towns, making them Royal Boroughs or Free Royal Towns, which the kings defended from the feudal lords in return for the town's support. The princes of Bribir from the Šubić family became particularly influential during the time of Pavao Šubić Bribirski (1272–1312) who asserted control over large parts of Dalmatia, Slavonia and Bosnia during an internal conflict between the Árpád and Anjou ruling dynasties. Later, however, the Anjouvines intervened and scattered the Šubić and Babonić (1322 ad) families across the country (an important offspring being the Zrinski family). During that time, Angevian kings won a full control over Slavonia and Croatia. The reign of Louis the Great (1342–1382) is considered the golden age of Croatian medieval history.[30] Hungarian power was restored in Dalmatia in 1358 AD by the Treaty of Zadar (later, in the time of reign king Sigismund I Luxembourg this province was sold to the Republic of Venice in 1409. [edit] Ottoman wars As the Turkish incursion into Europe started, Croatia once again became a border area between two major forces in the Balkans. While Croats under Italian Franciscan priest fra John Capistrano and the Hungarian Generalissimo John Hunyadi contributed to the Christian victory over the Ottomans in the siege of Belgrade of 1456, they suffered a major defeat in the battle of Krbava field (in Lika, Croatia) in 1493 and gradually lost increasing amounts of territory to the Ottoman Empire. Pope Leo X called Croatia the forefront of Christianity (Antemurale Christianitatis) in 1519, given that several Croatian soldiers made significant contributions to the struggle against the Turks. Among them there were ban Petar Berislavić who won a victory at Dubica on the Una river in 1513, the captain of Senj and prince of Klis Petar Kružić, who defended the Klis Fortress for almost 25 years, captain Nikola Jurišić who deterred by a magnitude larger Turkish force on their way to Vienna in 1532, or ban Nikola Šubić Zrinski who helped save Pest from occupation in 1542 and fought in the Battle of Szigetvar in 1566. The 1526 Battle of Mohács was a crucial event in which the rule of the Jagiellon dynasty was shattered by the death of King Louis II. The defeat emphasized the overall inability of the Christian feudal military to halt the Ottomans, who would remain a major threat for centuries. The Croatian historical narrative insists that the decision to join the Habsburg Empire was the result of a free choice made by the Sabor.[21] Austrian historians never claimed they conquered Croatia by force and there appears to be little reason to doubt Croatian claims about the events of 1526.[31] [edit] Union after 1526 The Battle of Mohács and the death of King Louis II ended Hungarian rule over Croatia. In 1526 the Hungarian parliament elected János Szapolya as the new king of Hungary, but a separate Hungarian parliament elected Ferdinand Habsburg. The Croatian parliament at Cetin unanimously elected Ferdinand Habsburg of Austria as King of Croatia on 1 January 1527,[32] uniting both lands under Hapsburg rule. The Ottoman Empire expanded further in the 16th century to include most of Slavonia, western Bosnia and Lika. Croatia had now become so weak that it's parliament allowed Ferdinand Habsburg to reallocate large areas of Croatia and Slavonia adjacent to the Ottoman Empire, creating the Croatian Krajina (Vojna Krajina, German: Militärgrenze) which was ruled directly from Vienna military headquarters.[33] The area however became deserted and was subsequently settled by Serbs, Vlachs, Croats, Germans and others. As a result of compulsory military service to the Habsburg Empire during the wars against the Ottoman Empire, the Military Frontier was free from serfdom and enjoyed a great deal of political autonomy, unlike areas ruled by the King. After the Bihać fort finally fell in 1592, only small areas of Croatia remained unrecovered. The Ottoman Army was successfully repelled for the first time in Croatia at the battle of Sisak in 1593, restoring further areas of lost territory but failed to regain large parts of what is now Bosnia and Herzegovina. During the 18th century, the Ottoman Empire was driven out of Hungary, and Austria brought the empire under central control. Queen Maria Theresa was supported by the Croatians in the 1741–1748 War of Austrian Succession and subsequently made significant contributions to Croatian matters. With the fall of the Venetian Republic in 1797, its possessions in the eastern Adriatic became subject to a dispute between France and Austria. By 1815 Dalmatia and Istria had been secured by the Austrian Empire, though they were annexed to Cisleithania, while Croatia and Slavonia remained Hungarian territories. Croatian romantic nationalism emerged in mid-19th century to counteract the apparent Germanisation and Magyarisation of Croatia. The Illyrian movement attracted a number of influential figures from the 1830s onwards, and produced some important advances in the Croatian language and culture. In the Revolutions of 1848 Croatia, driven by fear of Magyar nationalism, supported the Habsburg court against Hungarian revolutionary forces. However, despite the contributions of Ban Jelačić in quenching the Hungarian war of independence, Croatia was not treated any more favourably by Vienna than Hungary itself and lost its domestic autonomy. In 1867 the Dual Monarchy was created; Croatian autonomy was restored in 1868 with the Croatian–Hungarian Agreement which, although not particularly favourable to the Croatians, recognised Croatia as a state within the Kingdom of Hungary. [edit] See also - Kingdom of Croatia (Habsburg) - Kingdom of Croatia-Slavonia - History of Croatia - Pacta conventa (Croatia) - Crown of Zvonimir - Lands of the Crown of Saint Stephen - Ottoman Hungary - Bans of Croatia - Timeline of Croatian history [edit] References - ^ (Croatian) Hrvatski glagoljizam i stradanje dalmatinskih gradova - ^ a b c d http://www.croatianhistory.net/etf/et01.html#white - ^ Stjepan Antoljak, Pregled hrvatske povijesti, Split 1993., str. - ^ Opća enciklopedija JLZ. Zagreb. - ^ (Croatian) Zoran Lukić - Hrvatska Povijest - ^ "Croatia (History)". Encarta. Archived from the original on 2009-10-31. http://www.webcitation.org/query?id=1256961914037948. - ^ History of Croatia to the Ottoman conquests - ^ "Croatia (History)". Britannica. http://www.britannica.com/EBchecked/topic/143561/Croatia/223953/History. - ^ http://assets.cambridge.org/97805218/94524/frontmatter/9780521894524_frontmatter.pdf - ^ De Administrando Imperio, Byzantine Emperor Constantine VII Porphyrogenitos, 950 - ^ Mihajlo Kresimir II and Jelena (946 - 969) - ^ festa della sensa - Veniceworld.com - ^ (Croatian) PETAR KREŠIMIR IV.TRPIMIROVIĆ - ^ http://www.hercegbosna.org/STARO/ostalo/pabirci.html - ^ Croatian Coat Of Arms And Popes - ^ Ferdo Šišić, Povijest Hrvata; pregled povijesti hrvatskog naroda 600. - ^ (Croatian) Kletva kralja Zvonimira nad hrvatskim narodom - ^ Ladislav Heka (October 2008). "Hrvatsko-ugarski odnosi od sredinjega vijeka do nagodbe iz 1868. s posebnim osvrtom na pitanja Slavonije [Croatian-Hungarian relations from the Middle Ages to the Compromise of 1868, with a special survey of the Slavonian issue]" (in Croatian). Scrinia Slavonica (Hrvatski institut za povijest – Podružnica za povijest Slavonije, Srijema i Baranje) 8 (1): 152–173. http://hrcak.srce.hr/index.php?show=clanak&id_clanak_jezik=68144. Retrieved 16 October 2011. - ^ Bellamy, p.36 - ^ a b Bellamy, p.37 - ^ a b c d e Bellamy, p. 38 - ^ Singleton, p. 29 - ^ a b c d e Curtis, Glenn E. (1992). "A Country Study: Yugoslavia (Former) - The Croats and Their Territories". Library of Congress. http://memory.loc.gov/frd/cs/yutoc.html. - ^ Font, Marta:Hungarian Kingdom and Croatia in the Middle Age - ^ a b Britannica:History of Croatia - ^ Power, Daniel (2006). The Central Middle Ages: Europe 950-1320. Oxford University Press. - ^ http://www.britannica.com/EBchecked/topic/143561/Croatia - ^ Curta, Stephenson, p. 267 - ^ Ana S. Trbovich (2008). A Legal Geography of Yugoslavia's Disintegration. Oxford University Press. - ^ Zrinka Pešorda Vardić: The crown, the king and the town – the relation of Dubrovnik community toward the crown and the ruler in the beginning of movement against the Court (Croatian Institute of History) - ^ Bellamy, p. 39 - ^ R. W. SETON -WATSON:The southern Slav question and the Habsburg Monarchy page 18 - ^ Charles W. Ingrao:The Habsburg monarchy, 1618-1815 page 15 [edit] Sources - Bellamy, Alex J. (2003). The Formation of Croatian National Identity: A Centuries-old Dream. Manchester University Press. - Singleton, Frederick Bernard (1985). A short history of the Yugoslav peoples. Cambridge University Press. - Curtis, Glenn E. (1992). "A Country Study: Yugoslavia (Former) - The Croats and Their Territories". Library of Congress. http://memory.loc.gov/frd/cs/yutoc.html. - CroatianHistory. Net