http___en.wikipedia.org_wiki_Chancelor_of_Germany_oldid_56417867_1.xml
1.1 2.1 2.2 2.3 2.4 2.5 2.6 3.1 4.1 4.2 4.3 4.4 4.5 4.6 5.1 5.2 5.3 5.4 5.5 5.6 5.7 6.1 7.1 8.1 8.2 8.3 8.4 9.1 9.2 10.1 11.1 11.2 12.1 12.2 12.3 13.1 13.2 14.1 15.1 15.2 15.3 16.1 17.1 18.1 19.1 20.1 20.2 20.3 21.1 21.2 22.1 22.2 22.3 22.4 23.1 23.2 24.1 25.1 25.2 25.3 26.1 27.1 28.1 28.2 29.1 29.2 29.3 29.4 30.1 31.1 31.2 31.3 31.4 31.5 31.6 31.7 31.8 31.9 31.10 31.11 31.12 32.1 33.1 33.2 33.3 33.4 34.1 34.2 34.3 35.1 36.1 37.1 38.1 38.2 38.3 39.1 39.2 39.3 40.1 41.1 41.2 42.1 42.2 43.1 43.2 43.3 43.4 43.5 44.1 44.2 45.1
Канцлер на Германия Канцлер на Германия е постът на оглавяващия правителството на Германия. Официалната титла на заемащия поста се мени няколко пъти в историята на Германия. В най-новата история, заемащият поста се означава като „Бундесканцлер“ (Bundeskanzler/in), което в превод от немски е федерален канцлер. Често се съкращава и само като „канцлер“ (Kanzler/in). Текущият канцлер на Германия е Ангела Меркел, преизбрана през 2009 година, след успешен първи мандат. Тя е първата жена канцлер на Германия и като такава на немски се означава като Bundeskanzlerin. Канцлерският пост, специфичен за германската политическа система, съответства на министър-председател в други страни. Историята на поста канцлер датира още от времето на Свещенната Римска империя. По това време титлата канцлер е използвана в редица немскоговорещи кралства. Съвременното значение на поста канцлер е дадено от Ото фон Бисмарк, който става първият канцлер в рамките на Северногерманския съюз през 1867 година. По това време поста се нарича на немски Бундесканцлер (Bundeskanzler). След обединението на Германия през 1871 година поста се означава като Райхсканцлер (Reichskanzler), въпреки че в редица държави извън Германия продължава да се нарича само канцлер. С приемането на Германската конституция през 1949 година, се възвръща и старото име на поста, а именно Бундесканцлер. По време на различните исторически периоди, ролята на канцлера е различна. От 1871 до 1918 година, канцлерът отговаря само пред кайзера. След конституционните промени от 1918 година, на парламента е дадено право да отстранява канцлера от поста му. Според конституцията на Ваймарската република от 1919 година, канцлерът се назначава директно от президента и отговаря пред парламента. По времето на Нацистка Германия, след смъртта на президента Паул фон Хинденбург, конституцията не се спазва. От 1949 година конституцията на Германия дава големи правомощия на канцлера, докато ролята на президента е ограничена. В съвременна Германия ролята на канцлера е de facto на върховен главнокомандващ. От създаването му през 1867 година, общо 33 личности са заемали поста канцлер на Германия и повечето от тях са титуловани като канцлери. [редактиране] Историческа употреба Най-висшият духовник към императорския дворец в рамките на Свещената Римска империя е означаван като канцлер в административни документи. Така например, до края на съществуването на Свещената Римска империя, архиепископа на Майнц е официално титулуван като германски канцлер, архиепископа на Кьолн е титулуван като канцлер на Италия, а архиепископа на Трир като канцлер на Бургундия. Тези три архиепископа са и курфюрсти на империята. Още от средновековието, канцлерският пост е носел политическа сила. В рамките на Германската демократична република, която съществува в периода между 7 октомври 1949 и 3 октомври 1990 година, постът на канцлер не съществува. Еквивалентната позиция е „министър-президент“ или „председател на министерския съвет на ГДР“. [редактиране] Канцлерски пост по времето на Северногерманския съюз (1867–1871) Главата на правителството на Северногерманския съюз, създадено на 1 юли 1867 година, има титлата Бундесканцлер. Единственият човек заемал този пост е министър-председателят на Прусия, Ото фон Бисмарк. Кралят на Прусия е коронован за германски кайзер във Версайския дворец на 18 януари 1871 година, което променя статута на държавното обединение, но въпреки това Северногерманският съюз продължава да съществува до създаването на конституцията на германската империя, която влиза в сила на 16 април 1871 година. Ото фон Бисмарк остава на поста канцлер до тази дата. През периода между януари и април, Северногерманския съюз е означаван като Германска конфедерация, след като южните държави (без Австрия) се присъединяват към съюза. Канцлерът се избира директно от краля на Прусия в неговата роля на президент в рамките на Северногерманския съюз. Ролята на канцлера и неговите правомощия са сходни с тези на наследяващия го пост от 1871 година. [редактиране] Канцлерски пост по времето на Германската империя (1871–1918) От началото на 1871 година, в рамките на Германската империя, канцлерът е едновременно първи министър на кайзера и председател на бундесрата (горната камара на германския парламент). Канцлерът не е избиран от парламента (Райхстаг) и не се отчита пред парламента. Вместо това, изборът на канцлер се прави директно от кайзера. Правителството се състои в приоритетен ред от: - Федерален съвет (бундесрат), включващ представителите на федералните държави. - парламент (райхстаг). - федерална изпълнителна власт, оглавявана от министър-председателя на Прусия, Ото фон Бисмарк като федерален канцлер в рамките на лична уния. Практически, външните министри на държавите в рамките на съюза, оглавяват своите представители във федералния съвет и по този начин стоят по-високо от канцлера. Поради тази причина Бисмарк продължава, почти през цялото време на мандата си, да заема длъжността канцлер и външен министър на Прусия, запазвайки реална власт. Тъй като представителите на Берлин контролират 17 гласа в бундесрата, Бисмарк запазва ефективно контрола над парламентарните обсъждания чрез споразумения с по-малките страни. Мандатът на канцлера е с относително нисък статут в рамките на империята, пред този на паламентарните представители на страните-членки. Самата титла канцлер символизира силна монархо-бюрократична позиция и носи антипарламентарен компонент. През 1871 година, обаче, концепцията за федерален канцлер се трансформира в управителна длъжност на новоформираната Германска империя, която включва и южните държави. Дори и с тази стъпка, отново функцията на канцлер е с по-малка власт от оглавяващите правителствата на държавите в съюза. Нито канцлера, нито лидерите на парламентарните представителства използват титлата министър до 1918 година. Постът през тези години се означава като райхсканцлер (имперски канцлер). Конституцията на Германия се променя на 29 октомври 1918 година, когато на парламента е дадено право да отстранява канцлера. Но дори тази промяна не спира революцията, която настъпва няколко дена по-късно. [редактиране] Канцлерски пост в периода между 1918 и 1919 година На 9 ноември 1918 година, Максимилиан фон Баден предава поста на канцлер на Фридрих Еберт. Еберт изпълнява длъжността начело на германското правителство за около три месеца, между края на Германската империя и първото заседание на парламента през февруари 1919 година. Той не използва титлата канцлер. По същото време, Фридрих Еберт е и председател на „Съвета на народните представители“ до 29 декември 1918 година, заедно с независимия социалдемократ Хуго Хас. [редактиране] Канцлерски пост по времето на Ваймарската република (1919–1933) Постът на канцлер е запазен в годините на съществуване на Ваймарската република. Канцлерът се избира директно от президента и се отчита пред райхстага. В този период, канцлерският пост е с ограничени правомощия. Подобно на министър-председателя на Франция, германският канцлер по времето на Ваймарската република е не повече от длъжностно лице. Решенията на кабинета се взимат посредством гласувания с мнозинство. Практически повечето правителства от това време разчитат на солидна подкрепа от президента, тъй като е трудно постигането на мнозинство в парламента. [редактиране] Канцлерски пост по времето на Третия райх (1933–1945) Адолф Хитлер става канцлер на Германия през 1933 година, точка която историците наричат начало на Третия райх. След поемането на поста, Хитлер започва да натрупва влияние и ефективно променя ролята на канцлера. След само два месеца начело на правителството и след пожара в сградата на райхстага, парламентът приема „Упълномощителния акт от 1933 година“, които дава на канцлера пълни законодателни права за период от четири години — т.е. канцлера може да приеме какъвто и да е закон без консултация с парламента. Постът набира още повече власт през август 1934 година, когато действащият тогава президент Паул фон Хинденбург умира. Тогава Адолф Хитлер позовавайки се на „Упълномощителния акт“ слива постовете на канцлер и президент в нов пост — фюрер. Въпреки че постовете се сливат, официалният адрес към Хитлер е „фюрер и райхсканцлер“. Това означава, че държавният глава и министър-председателския пост се запазват, но се заемат от един човек. Показателно за това е, че през април 1945 година, самият Хитлер дава инструкции след смъртта му, постът фюрер да се закрие и да се създадат президент и канцлер. На 30 април 1945 година, Адолф Хитлер се самоубива и краткотрайно е наследен от Йозеф Гьобелс съгласно завещанието на Хитлер. След като и Гьобелс извършва самоубийство, властта се поема от гросадмирал Карл Дьониц в качеството на президент. Дьониц избира консервативния Люц Граф Шверин фон Крозиг за глава на правителството с титлата министър-председател. Именно двата поста, в лицето на Карл Дьониц и Люц Граф Шверин фон Крозиг, официално преговарят в капитулацията на Германия през Втората световна война. [редактиране] Канцлерски пост във Федерална република Германия (от 1949) През 1949 година германската конституция дава на канцлера широки права в рамките на правителствената политика. Титлата е променена отново на бундесканцлер. Някои наблюдатели означават устройството Германия от този период, като „канцлерска демокрация“. Федералното правителство се състои от канцлер и неговия кабинет от министри. Пълномощията на канцлера се дават от основния закон на Федерална република Германия и на практика това е лидерът на партия (или коалиция) държащо мнозинство в парламента (бундестаг). С изключение на Хелмут Шмит, канцлерът обикновено е и лидер на своята партия. Такъв е и случая с канцлера Герхард Шрьодер, които е избран през 1999 година, но напуска поста на лидер на социалдемократическата партия през 2004 (около година преди изборите). Канцлерът на германия официално се адресира като „Herr Bundeskanzler“ (Хер Бундесканцлер) ако е мъж или в случай на жена, както е настоящия канцлер Ангела Меркел официалния адрес е „Frau Bundeskanzlerin“ (Фрау Бундесканцлерин). [редактиране] Допълнителна литература [редактиране] Книги - Klein, Herbert, ed. 1993. The German Chancellors. Berlin: Edition. - Padgett, Stephen, ed. 1994. The Development of the German Chancellorship: Adenauer to Kohl. London: Hurst. [редактиране] Статии - Harlen, Christine M. 2002. "The Leadership Styles of the German Chancellors: From Schmidt to Schröder." Politics and Policy 30 (2 (June)): 347–371. - Helms, Ludger. 2001. "The Changing Chancellorship: Resources and Constraints Revisited." German Politics 10 (2): 155–168. - Mayntz, Renate. 1980. "Executive Leadership in Germany: Dispersion of Power or 'Kanzler Demokratie'?" In Presidents and Prime Ministers, ed. Rose and E. Suleiman. Washington, D.C: American Enterprise Institute. pp. 139–71. - Smith, Gordon. 1991. "The Resources of a German Chancellor." West European Politics 14 (2): 48–61. [редактиране] Вижте също
1.1 2.1 3.1 3.2 3.3 3.4 4.1 4.2 4.3 5.1 5.2 5.3 5.4 6.1 7.1 8.1 9.1 10.1 11.1 12.1 13.1 14.1 15.1 15.2 16.1 17.1 17.2 17.3 17.4 18.1 18.2 18.3 18.4 19.1 20.1 20.2 21.1 22.1 23.1 24.1 24.2 24.3 24.4 25.1 25.2 25.3 26.1 26.2 27.1 28.1 28.2 28.3 28.4 29.1 29.2 30.1 30.2 30.3 30.4 31.1 31.2 32.1 33.1 34.1 34.2 34.3 34.4 35.1 36.1 37.1 37.2 37.3 37.4 37.5 38.1 39.1 39.2 39.3 40.1 41.1 42.1 43.1 44.1 45.1 46.1 47.1 48.1 49.1 49.2 49.3 50.1 50.2 50.3 51.1 52.1 52.2 52.3 53.1 53.2 53.3 54.1 54.2 54.3 54.4 54.5 55.1 55.2 55.3 56.1 57.1 58.1 59.1
Federal Chancellor of the Federal Republic of Germany The head of government of Germany has been known as the Chancellor (German: Kanzler) ever since the creation of the post. Due to his administrative tasks the head of the chapel of the imperial palace was called Chancellor. The Archbishop of Mainz was German Chancellor until the end of the Holy Roman Empire in 1806 while the Archbishop of Cologne was Chancellor of Italy and the Archbishop of Trier of Burgundy. These three Archbishops were also Prince-Electors of the empire. Already in medieval times the Chancellor had political power like Willigis of Mainz (Archchancellor 975-1011, regent for Otto III 991-994) or Rainald von Dassel (Chancellor 1156-1162 and 1166-1167) under Frederick I. From 1867 to 1871 the title Bundeskanzler (federal chancellor) was used in the German language, during the time of the North German Confederation. From 1871 to 1945, the office was named Reichskanzler (imperial chancellor). Since 1949 the formal title of the office in the German language has been Bundeskanzler again. The correct style of address in German is Herr Bundeskanzler for men and Frau Bundeskanzlerin for women. When the office was called Reichskanzler, the official incumbent of the office was to be addressed as "Herr Reichskanzler". This also applied to former chancellors. When addressing former Chancellor Helmut Kohl, the current Chancellor Angela Merkel used the style "Werter Herr Bundeskanzler". - See the article Chancellor for the etymology of the word. Contents - 1 Bundeskanzler (North German Confederation 1867-1871) - 2 Reichskanzler (1871-1945) - 3 Bundeskanzler (since 1949) - 4 See also - 5 Further reading - 6 External links Bundeskanzler (North German Confederation 1867-1871) The head of the federal government of the North German Confederation, which was created in 1867, had the title Bundeskanzler. The position was held by the Prussian Minister-President Otto von Bismarck, until German unification under the German Empire in 1871. Reichskanzler (1871-1945) Before World War II, the title in Germany was Reichskanzler pronunciation (help·info). In the 1871 German Empire, the Chancellor served both as the Emperor's first minister, and as presiding officer of the Bundesrat, the upper chamber of the German parliament. He was neither elected by nor responsible to Parliament (the Reichstag). Instead, the Chancellor was appointed by the Emperor. This was only changed on October 29, 1918, with an amendment to the 1871 constitution. However, the change could not prevent the outbreak of the revolution a few days later. The new constitution of the 1919 Weimar Republic said that the Chancellor was appointed by the German President, but that the parliament had the right to dismiss a chancellor or any of the ministers. In fact many of the Weimar governments depended highly on the cooperation of the President, due to uncertain circumstances in the parliament. Chancellors of the German Empire (1871-1919) - On November 9, 1918, Chancellor Max von Baden handed over his office to Friedrich Ebert. Ebert continued to serve as Head of Government during the three months between the end of the German Empire in November 1918 and the first gathering of the National Assembly in February 1919, but did not use the title of Chancellor. Chancellors of the Weimar Republic (1919-1933) Chancellors of the Third Reich (1933-1945) Bundeskanzler (since 1949) West Germany's 1949 constitution, the Basic Law (Grundgesetz), invests the Chancellor (Bundeskanzler) with central executive authority. For that reason, some observers refer to the German political system as a "chancellor democracy". The major party (CDU/CSU or SPD) who does not hold chancellorship, usually calls their leading candidate for the federal election "chancellor-candidate" (Kanzlerkandidat). The Federal Government (Bundesregierung) consists of the chancellor and his or her cabinet ministers. The chancellor's authority emanates from the provisions of the Basic Law and from his or her status as leader of the party (or coalition of parties) holding a majority of seats in the Bundestag (federal parliament). With the exception of Helmut Schmidt, the chancellor has usually also been chairman of his own party. This was the case with Chancellor Gerhard Schröder from 1999 until he resigned the chairmanship of the SPD in 2004. The German post-war chancellors were officially adressed as "Herr Bundeskanzler", however Angela Merkel is officially adressed as "Frau Bundeskanzlerin", the female form of the title. Also the mixed form "Frau Bundeskanzler" is used often; this is allowed by German grammar, as it regards "Bundeskanzler" as a generic masculine, referring to a grammatical use of the male form when describing a group containing both sexes. Appointment mechanism Every four years, after national elections and the convocation of the newly elected members of the Bundestag, the chancellor is elected by a majority of the members of the Bundestag upon the proposal of the Federal President (Bundespräsident). This vote is one of the few cases where a majority of all elected members of the Bundestag must be achieved, as opposed to a mere majority of those that are currently assembled. This is referred to as the Kanzlermehrheit (chancellor's majority), and is designed to ensure the establishment of a stable government. It has in the past occasionally forced ill or pregnant members to have to attend parliament when a party's majority was only slim. Unlike regular voting by the Bundestag, the vote to elect the chancellor is by secret ballot. This is intended to ensure that the chancellor's majority does not depend on members of his party only outwardly showing support. If the nominee of the Federal President is not elected, the Bundestag may elect its own nominee within fourteen days. If no-one is elected within this period, the Bundestag will attempt an election. If the person with the highest number of votes has a majority, the president must appoint him. If the person with the highest number of votes does not have a majority, the president may either appoint him or call new elections for the Bundestag. The chancellor is the only member of the federal government elected by the Bundestag. The other cabinet ministers are chosen by the chancellor himself, although they are formally nominated by the Federal President. Votes of no-confidence - For more details, see Constructive Vote of No Confidence. Unlike in other parliamentary legislatures, the Bundestag cannot remove the chancellor simply with a Motion of No Confidence. Instead, the early removal of a chancellor is only possible when it simultaneously agrees on a successor. In order to garner legislative support in the Bundestag, the chancellor can also call for a regular Motion of Confidence, either combined with a legislative proposal or as a standalone vote. Only if such a vote fails may the president dissolve the Bundestag. This procedure exists to avoid the situation that existed in the Weimar Republic, when votes of no-confidence were over-used or abused by parties. The chancellor's role The chancellor determines the composition of the Federal Cabinet. The Federal President formally appoints and dismisses cabinet ministers, at the recommendation of the chancellor; no parliamentary approval is needed. According to the Basic Law, the chancellor may set the number of cabinet ministers and dictate their specific duties. Chancellor Ludwig Erhard had the largest cabinet, with twenty-two ministers in the mid-1960s. Helmut Kohl presided over 17 ministers at the start of his fourth term in 1994; the 2002 cabinet, the second of Chancellor Gerhard Schröder, had 13 ministers and the Angela Merkel cabinet as of November 22 2005 has 15. Article 65 of the Basic Law sets forth three principles that define how the executive branch functions: - The "chancellor principle" makes the chancellor responsible for all government policies. Any formal policy guidelines issued by the chancellor are legally binding directives that cabinet ministers must implement. Cabinet ministers are expected to introduce specific policies at the ministerial level that reflect the chancellor's broader guidelines. - The "principle of ministerial autonomy" entrusts each minister with the freedom to supervise departmental operations and prepare legislative proposals without cabinet interference so long as the minister's policies are consistent with the chancellor's broader guidelines. - The "cabinet principle" calls for disagreements between federal ministers over jurisdictional or budgetary matters to be settled by the cabinet. Living ex-chancellor's List of Chancellors since 1949 1: Term of Office includes times where the chancellors were only acting chancellors after a new election or for the time after they resigned and no new chancellor had been elected yet. 2: Willy Brandt asked the federal president not to be acting chancellor after his resignation so the vice chancellor Walter Scheel was acting chancellor for the time until Helmut Schmidt's election. See also Further reading Books - Klein, Herbert, ed. 1993. The German Chancellors. Berlin: Edition. - Padgett, Stephen, ed. 1994. The Development of the German Chancellorship: Adenauer to Kohl. London: Hurst. Articles - Harlen, Christine M. 2002. "The Leadership Styles of the German Chancellors: From Schmidt to Schröder." Politics and Policy 30 (2 (June)): 347-371. - Helms, Ludger. "The Changing Chancellorship: Resources and Constraints Revisited." German Politics 10 (2): 155-168. - Mayntz, Renate. "Executive Leadership in Germany: Dispersion of Power or 'Kanzler Demokratie'?" In Presidents and Prime Ministers, ed. Rose and E. N. Suleiman. Washington, D. C: American Enterprise Institute. - Smith, Gordon. "The Resources of a German Chancellor." West European Politics 14 (2): 48-61. External links - Official site of German Chancellor - Germany: Heads of Government: 1871-1945 - Germany: Heads of Government: 1949-2005