http___en.wikipedia.org_wiki_Soviet_Imperialism.xml
1.1 2.1 2.2 3.1 4.1 4.2 4.3 4.4 5.1 6.1 7.1 7.2 7.3 7.4 8.1 8.2 9.1 10.1 11.1 12.1 13.1 14.1 15.1 16.1 17.1 18.1 18.2 18.3 18.4 18.5 18.6 19.1 20.1 20.2 20.3 20.4 21.1 22.1 22.2 23.1 24.1 25.1 25.2 26.1 27.1 28.1 29.1 29.2 30.1 30.2 32.1 32.2 33.1 34.1 35.1 35.2 36.1 37.1 38.1 39.1 39.2 40.1 40.2 41.1 42.1 42.2 43.1 43.2 44.1 44.2 44.3 45.1 45.2 45.3 46.1 46.2 46.3 46.4 47.1 48.1 48.2 48.3 48.4 49.1 49.2 49.3 50.1 50.2 50.3 50.4 50.5 51.1 52.1 52.2 52.3 52.4 53.1 53.2 53.3 53.4 53.5 53.6 54.1 55.1 56.1 56.2 57.1 57.2 57.3 58.1 59.1 60.1 61.1 61.2 61.3 61.4 62.1 62.2 62.3 63.1 64.1 64.2 64.3 65.1 66.1 66.2 66.3 67.1 67.2 67.3 68.1 68.2 68.3 69.1 70.1 71.1 72.1 73.1 74.1 75.1 76.1 77.1 78.1 79.1 79.2 80.1 81.1 82.1 83.1 83.2 84.1 85.1 85.2 86.1 86.2 87.1 87.2 88.1 88.2 89.1 90.1 91.1 91.2 91.3 92.1 93.1 94.1 94.2 95.1 96.1 97.1 98.1 98.2 99.1 100.1 101.1 102.1 103.1 104.1 104.2 104.3 104.4 105.1 106.1 106.2 107.1 107.2 107.3 108.1 108.2 108.3 109.1 109.2 109.3 110.1 110.2 110.3 111.1 111.2 111.3 112.1 112.2 113.1 113.2 113.3 113.4 114.1 115.1 116.1 116.2 117.1 118.1 119.1 120.1 120.2 120.3 121.1 122.1 123.1 123.2 123.3 123.4 124.1 125.1 125.2 125.3 125.4 126.1 126.2 126.3 126.4 127.1 127.2 127.3 128.1 128.2 129.1 129.2 130.1 131.1 131.2
Империализъм Империализъм (на френски: impérialisme, на английски: imperialism, на немски: Imperialismus, на латински: imperium — власт, господство) е създаването и поддържането на неравностойни икономически, културни и териториални взаимоотношения, обикновено между отделни държави и често под формата на империя, основани на превъзходство и подчинение. В последните 500 години това означава експанзионизъм и меркантилизъм или с други думи борба на дадено правителство за световна хегемония.[1] Исторически могат да се посочат Римска империя, Отоманска империя, Персийска империя, Руска империя и много други.[2][3][4][5][6] Империализмът обикновено е автократичен и монолитен (с монолитна непроменяща се структура).[7][8] С други думи това е властване над чужди страни и държави чрез насърчаване на имперските интереси. По същността си е агресивен и цели териториално разширяване и икономически облаги чрез установяване на власт на една държава над друга/и. Ленин описва империализма като „висш и последен стадий на капитализма“. През XXI век вместо империализъм, се появява едно ново понятие глобализъм (и съответно антиглобализъм), което означава, че е достигната фаза, при която борбата за сфери на влияние е достигнала етапа на равновесие на силите. Съдържание Общ преглед[редактиране | редактиране на кода] Империализмът се среща в историята на Япония, Асирийската империя, Китай, Римската империя, Древна Гърция, Византийската империя, Персийската империя, Османската империя, Древен Египет и Индия. Империализмът е в основата на завоеванията на Чингис хан по време на Монголската империя и други военни предводители. В Субсахарска Африка също има десетки империи преди европейската колониална епоха, например Етиопската империя, империята Ойо, Ашанти, империите Лунда и Мутапа. В американският континент преди Колумб също има големи империи — в Мезоамерика, като например тези на ацтеките и инките. Великобритания, Франция, Холандия, Португалия и Испания развиват колониални империи в Африка, Азия и Америка. Империализмът не само описва колониалните и териториалните политики, но също така икономическото и военно надмощие и влияние. Макар, че обикновено се използва да обозначи насилственото налагане на контрол на по-мощните чужди държави над слабите страни, или над завладяна територия, която преди това не е имала единно управление, империализъм понякога също така се използва да опише слабото или непряко политическо или икономическо влияние или контрол над по-слаби държави.[9] Ако влиянието на господстващата държава се усеща в социалния и културния живот (например „чужда“ музика, популярна сред младите хора), това може да бъде описано като културен империализъм. „Империализмът е обект на морално порицание от страна на неговите критици, и по този начин терминът често се използва в международната пропаганда като пейоративен за експанзионистична и агресивна външна политика.“ [9] Признаци на империализма[редактиране | редактиране на кода] - появяване на монополи; - обединение на производствения и банковия капитал във финансов капитал; - завършило е териториалното разделение на света, което поражда войни за неговото преразпределение; - възникване на олигархии; - монополистични съюзи си поделят света. Етимология[редактиране | редактиране на кода] Етимологически империализъм идва от латински (командвам) > на латински: imperium (власт, господство). Но в европейските езици този термин идва от империя, и по-специално Римската империя. Като словосъчетание най-напред се среща през XVI век[10], а първата му употреба в смисъл близък до съвременния датира от 1858 година[11][12] — епохата на Pax Britannica[13], относително мирен етап на развитие, когато терминът е използван във връзка с критиката на Британската империя. П.Клейтън проследява следващата еволюция на значението на този термин: ако в 1858 г. той се асоциира с деспотизъм, то в 1881 г. се подразбира вече имперски дух, защита на имперските интереси[14]. Еволюцията на термина от публицистично клише до научна категория завършва в 1902 година с монографията на Джон Хобсън „Империализмът“[15]. На руски език думата империализъм в съвременното си значение се появява не по-късно от 1916 г., в работите на Ленин, и по-специално в „Империализмът като последен стадий на капитализма“[16]. Концепция[редактиране | редактиране на кода] Главната научна заслуга на Дж. Хобсън като автор на първия фундаментален труд на тема империализъм се състои в това, че систематизирайки по-рано публикуваните материали и оценки, той представя империализма като двойна категория. В основата ѝ, Хобсън поставя два взаимодействащи компонента — икономиката и политиката, пречупвайки ги през призмата на национализма. Това е отразено в структурата на работата му: - Национализъм и империализъм - Част I. Икономика на империализма Критерии за империализма Търговия и империализъм - III. Империализъм и пренаселеност Икономически паразити на империализма Империализъм и протекционизъм Икономически корени на империализма - VII. Финансова система на империализма - Част I. Икономика на империализма - Част II. Политика на империализма Политическо значение на империализма Научна защита на империализма - III. Нравствени и идеологически фактори на империализма Империализмът и низшите раси Империализмът в Азия Имперска федерация - VII. Изводи - Част II. Политика на империализма Епохата на империализма[редактиране | редактиране на кода] Епохата на империализма е период от време, започващ около 1870 г., когато модерните, сравнително развити страни поемат контрол над по-слабо развитите, колонизират ги или укрепват сферите си на влияние, за да разширят собствената си власт в даден район на света. Въпреки че тези практики съществуват в продължение на хиляди години, терминът „епоха на империализма“ обикновено се отнася за такива действия на Обединеното кралство, Френската колониална империя, Германия, Италия, Японската империя, САЩ и др. от началото на 18-ти до средата на 20-ти век, като например „Голямата игра“ в земите на Персия, „Надпреварата за Африка“ и „Политиката на отворените врати“ в Китай.[17][18] Идеите на империализма са представени първоначално от историците Джон Галахър и Роналд Робинсън през 19 век. Европейският империализъм по това време основно разширява сферите си на влияние и те отхвърлят идеята, че империализмът изисква официален юридически контрол от страна на дадено правителство над друга държава. „По тяхно мнение, историците са хипнотизирани от бившите империи и картите на света с райони, оцветени в червено. По-голямата част от британската емиграция, търговия и капитали отиват в области, които са извън сферата на Британската империя. Ключът към мисълта на Робинсън и Галахър е идеята за империя, неофициална, ако е възможно, и официална, ако е необходимо.“.[19] Преминаването на европейските сили към териториален империализъм е силно свързано с големите икономически ползи от използването на ресурсите на колониите, комбинирано с поемане на политически контрол — често чрез военни средства. Най-отбележим е примера на Британската империя, която използва политическата слабост на Империята на Великите моголи и, макар и военните действия да са важни в дадени моменти, икономическото и административното инкорпориране на местните елити е от решаващо значение. Въпреки, че първоначално голям брой колонии са създадени за или са предмет на осигуряване на икономически печалби (най-вече през 17 и 18 век), Фийлдхаус предполага, че през 19 и 20 век, в места като Африка и Азия тази идея не е непременно валидна[20]: „Съвременните империи не са изкуствено изградени икономически машини. Втората експанзия на Европа е сложен исторически процес, в който политическите, социалните и емоционалните сили в Европа и в периферията оказват по-голямо влияние, отколкото се смята за империализъм. Отделни колонии могат да обслужват икономически цели, но събирателно никоя империя няма каквато и да е дефинирана функция, икономическа или друга. Империите представляват само определена фаза от непрекъснато променящите се отношения на Европа с останалата част от света: аналогиите с индустриални системи или инвестиции в недвижими имоти са просто подвеждащи.“.[21] По време на този период, европейските търговци имат възможността „да бродят по океаните, да усвояват съответните излишъци от цял свят (понякога мирно, понякога с насилие) и да ги концентрират в Европа.“.[22] Европейската експанзия се ускорява значително през 19 век. С цел снабдяване със суровини, Европа започва да ги внася от други страни. Европейците търсят суровини като багрила, памук, растителни масла и метални руди през океаните. Европа се превръща в производствения център на света.[23] Комуникациите напредват много по време на европейската експанзия. Въвеждането на железницата и телеграфа прави по-лесно общуването с други страни. Железопътната мрежа спомага за транспортирането на стоки и превозването на големи армии.[23] Заедно с навлизането на комуникациите, Европа продължава да развива военните си технологии. Химиците в Европа създават смъртоносни взривни вещества, които могат да бъдат използвани в битки и с напредъка на машините, успяват да създадат по-леки и по-евтини пушки. Оръдията също стават по-скорострелни и по-точни. До края на 19 век (1880-те години) картечницата навлиза като ефективно оръжие на бойното поле. Тази технология дава на европейските армии предимство пред противниците им, докато армиите на по-слабо развитите страни все още воюват с помощта на стрели, мечове, и кожени щитове.[23] Германия[редактиране | редактиране на кода] От първоначалната им родина в скандинавските страни и далечния север на Европа, германските племена се рапръскват в цяла Северна и Западна Европа през средния период на класическата античност, и в южната част на Европа, през в късната античност, завладявайки келтските и други народи. През 800 г., те формират Свещената Римска империя , първата немска империя. Въпреки това, за разлика от Китай, тук няма истинска системна приемственост от Западната Римска империя към германската ѝ наследничка, която е известна като „нито свещена, нито римска, нито империя“[24], и в която съществуват множество по-малки държави в цялата автономна конфедерация. Макар, че към 1000 г. германското завладяване на Централна, Западна и Южна Европа и Италия е пълно, с изключение на мюсюлманска Испания, това не е процес, еквивалентен на империята Хан и Германия остава до голяма степен концептуален термин, отнасящ се до неопределен район на Централна Европа. Германия не е морска сила, и не е единна нация, и участието ѝ в западния империализъм е незначително до края на 19 век, а участието на Австрия е предимно резултат от контрола на Хабсбургите над Първата империя, испанския престол и други кралски династии. След поражението на Наполеон, който става причина за разпадането на първата Германска империя, Прусия и германските държави продължават да стои встрани от тенденциите на империализма, предпочитайки да манипулират европейската система чрез политика, като например тази на Метерних. След като Прусия обединява другите държави във Втората германска империя, дълговременният лидер Ото фон Бисмарк (1862-90) продължително се противопоставя на колониалните придобивки, твърдейки, че усилията по придобиването, поддържането и защитата им няма да компенсират потенциалните ползи. Той смята, че колониите не могат да плащат за себе си, че германската бюрократична система няма да работи добре в безгрижните тропици и дипломатическите спорове за колониите ще отклонят Германия от основния ѝ интерес, самата Европа.[25] Въпреки това, през 1883-84 г. той внезапно променя мнението си и Германия изключително бързо изгражда колониална империя в Африка и южната част на Тихия океан, преди отново да изгуби интерес към империализма. Историците подробно дискутират защо Бисмарк прави точно този внезапен и краткотраен ход.[26] Политикът е наясно, че общественото мнение иска колонии поради престижа на Германия..[27] Бисмарк е повлиян от търговци от Хамбург, и търговци, негови съседи във Фридрихсрух. Създаването на Германската колониална империя протича гладко, като се започва с Германска Нова Гвинея през 1884 г.[28] След разпадането на краткотрайния Трети Райх, и провала на опитите да създаде жизнено пространство в Евразия, Германия е разделена на западна и съветска сфери на влияние до перестройката и разпадането на Съветския съюз. Американски империализъм[редактиране | редактиране на кода] Историкът Донълд Майниг казва, че имперското поведение за САЩ датира най-малкото от покупката на Луизиана, което той описва като „имперска придобивка“ - имперска в смисъл на агресивното навлизане на един народ на територията на друг, в резултат на подчиняването на хората на чужда власт. Политиката на САЩ към американските индианци, казва той, „има за цел да ги моделира в нещо по-подходящо, съобразено с подчиняването на имперските желания.“[29] Учени и писатели от началото на ХХ век като Чарлз Биард и Ендрю Басевич, в подкрепа на ненамесата (понякога се нарича по унизителен начин „изолационизъм“) обсъжда американската политика, която се ръководи от собствените си интереси и експанзионизъм още от времето на писането на Конституцията. Някои политици днес не са съгласни. Пат Бюкенън например твърди, че отношението на съвременните Съединени щати към империята далеч не е това, което бащите-основатели са имали намерение младата република да бъде.[30] Басевич твърди, че САЩ не променят фундаментално външната си политика след Студената война, и тя остава фокусирана върху усилията да разшири своя контрол в целия свят.[31] Тъй като оцелява като суперсила в края на Студената война, САЩ успява да съсредоточи своите дейности в нови посоки за завладяване на бъдещето, според бившия секретар по въпросите на отбраната Пол Улфовиц през 1991 г.[32] Джон Белами Фостър, марксист- социалист и политически активист, а също и професор по социология в университета в Орегон обявява, че според собствения му еко-социалистически и политически модел статутът на единствена свръхсила прави САЩ сега най-опасният за целия свят империалист.[33] Политическият активист Ноам Чомски твърди, че извънредното положение и отричането на империализма са резултат на системна стратегия на пропаганда, за да „произвежда мнение“, както този процес отдавна е описан в други страни.[34] Подчиняване на медиите, според Чомски позволява на елита да фиксира насоката на дискурс и тълкуване, както и самото определение на това, кое представлява новина и кое не.[35] Съветски империализъм[редактиране | редактиране на кода] Болшевишките ръководители ефективно възстановяват формата на управление с приблизително същата компетентност като Романовата империя от 1921 г., но с интернационална идеология. Започвайки през 1923 г., политиката на коренизация помага на местните хора да развиват своите национални култури в рамките на социалистическата държава. Това никога не е официално отменено. Културните и езикови концесии за не-руснаци обаче, спират да се изпълняват и прилагат. Троцки и другите смятат, че революцията може да успее в Русия само като част от световна революция, която в действителност се разпространява в страните от победените [Централни сили]] в Европа малко след Руската революция. Ленин пише подробно по въпроса и заявява, че империализма е най-висшия етап на капитализма. Въпреки това, след смъртта му, [Йосиф Сталин]] създава модела на социализъм в една страна в Съветския съюз. След Втората световна война, Съветският съюз е установил социалистическите режими, по подобие на тези, които е уставил през 1919-20 година в старата Царска империя в областите, завоювани в Източна Европа.[36] Съветският съюз и Народна република Китай поддържат и подкрепят след Втората световна война антиколониалните национално-освободителни движения за прокарването на своите собствени интереси, но не винаги успешно.[37] Въпреки че Съветският съюз не е била управлявана от император и се самообявява за анти-империалистическа, някои критици твърдят, че тя проявява общите и сходни тенденции на историческите империи. Някои учени твърдят, че Съветският съюз е хибриден, съдържащ елементи, общи за както за многонационалните империи, така и за националните държави. Друга спорна точка, защитавана от някои учени и критици е, че СССР всъщност практикува колониализъм, както други империалистически сили.[38] Оправдаване на империализма[редактиране | редактиране на кода] Спорен аспект на империализма е защитата на властта на империята и оправдаването на подобни действия. Най-спорна от всички е обосновката на империализма, извършен на рационални основания. Хобсън определя тази обосновка: „Желателно е земята да бъде населена, управлявана и развивана, доколкото е възможно, от расите, които могат да си справят най-добре, т.е. от раси с най-висока социална ефективност.“.[39] Това е изцяло расов аргумент, който обръща внимание на други идеи — например за бремето на белите, широко разпространена в началото на 20 век. Технологичната и икономическата ефективност често са подобрявани в територии, подвластни на империализма чрез изграждането на пътища и въвеждането на различни иновации. Въпреки това, по-голямата част от изгодите от тези инфраструктурни подобрения обикновено са за имперската държава или са използвани от местната администрация. По този начин например, бързото възприемане на научните методи по целия свят е отчасти страничен ефект от империализма на Британската империя.[40] Принципите на империализма често са дълбоко свързани с политиките и практиките на британския империализъм „по време на последното поколение, и продължава по-скоро като диагноза, отколкото като историческо описание.“. [41] Британската империалистическа стратегия често, но не винаги, използва концепцията за terra nullius (латински израз, който произлиза от значението на термина „пуста земя“ в римското право). Австралия може да служи като пример във връзка с британския империализъм — британските поселища и колониално управление на континента през осемнадесети век се основава на terra nullius, а колонистите считат земите за неизползвани от нейните оскъдни жители. Литература[редактиране | редактиране на кода] - Guy Ankerl, Coexisting Contemporary Civilizations: Arabo-Muslim, Bharatai, Chinese, and Western, Geneva, INU PRESS, 2000, ISBN 2-88155-004-5. - Robert Bickers/Christian Henriot, New Frontiers: Imperialism's New Communities in East Asia, 1842–1953, Manchester, Manchester University Press, 2000, ISBN 0-7190-5604-7 - Барбара Буш, Imperialism and Postcolonialism (History: Concepts,Theories and Practice), Longmans, 2006, ISBN 0-582-50583-6 - John Darwin (author), After Tamerlane: The Rise and Fall of Global Empires, 1400–2000, Penguin Books, 2008, ISBN 0-14-101022-3 - Niall Ferguson, Empire: How Britain Made the Modern World, Penguin Books, 2004, ISBN 0-14-100754-0 - Michael Hardt and Toni Negri, Empire, Harvard University Press, 2000, ISBN 0-674-00671-2 Hobsbawm, The Age of Empire, 1875–1914, Abacus Books, 1989, ISBN 0-349-10598-7 Hobsbawm, On Empire: America, War, and Global Supremacy, Pantheon Books, 2008, ISBN 0-375-42537-3 Hobson, Imperialism: A Study, Cosimo Classics, 2005, ISBN 1-59605-250-3 - Michael Hudson, Super Imperialism: The Origin and Fundamentals of U.S. World Dominance, Pluto Press, 2003, ISBN 0-7453-1989-0 - Роза Люксембург, The Accumulation of Capital: A Contribution to an Economic Explanation of Imperialism - Petringa, Maria, Brazza, A Life for Africa, Bloomington, IN: AuthorHouse, 2006. - Edward Said, Culture and Imperialism, Vintage Books, 1998, ISBN 0-09-996750-2 - Simon C. Smith, British Imperialism 1750–1970, Cambridge University Press, 1998, ISBN 0-521-59930-X - Stuchtey, Benedikt, Colonialism and Imperialism, 1450-1950, European History Online, Mainz: Institute of European History, 2011, retrieved: July 13, 2011. Ленин. Империализм, как высшая стадия капитализма - Джон Хобсън. Империализм. - Юрий Семенов. Концепции империализма — глава из книги «Философия истории» - Ърнест Езра Мандел. Марксистская теория империализма и ее критики - Борис Кагарлицки От империй к империализму Източници[редактиране | редактиране на кода] - ↑ Johnston, Ronald John (2000). The Dictionary of Human Geography (4th ed.). Wiley-Blackwell. p. 375. - ↑ http://i-cias.com/e.o/imperialism.htm Ottoman Empire, French Empire, Encyclopedia of the Orient - ↑ http://www.loc.gov/exhibits/empire/ The Empire that was Russia, Library of Congress - ↑ Beissinger, Mark R. 2006 "Soviet Empire as 'Family Resemblance,'" Slavic Review, 65 (2) 294-303; Dave, Bhavna. 2007 Kazakhstan: Ethnicity, language and power. Abingdon, New York: Routledge. - ↑ http://www.jstor.org/pss/20031013 Foreign Affairs, Vol. 32, No. 1, Oct., 1953 - Soviet Colonialism In Central Asia by Sir Olaf Caroe - ↑ http://www.britishempire.co.uk/ The British Empire - ↑ http://pubs.socialistreviewindex.org.uk/isj93/rees.htm John Rees, Imperialism: globalization, the state and war, International Socialism Journal 93, Winter 2001 - ↑ J.F. Gjersø, The Congo Free State – A Latifundium of Terror 16/04/2010 - ↑ а б "Imperialism." 'International Encyclopedia of the Social Sciences, 2nd edition. - ↑ Oxford English Dictionary online (subscription required) - ↑ Imperialism (статия в academickids.com) - ↑ Imperialism (статия в wordiq.com) - ↑ Pax Britannica (статия в academickids.com) - ↑ Clayton, P. Imperialism and colonialism. In Enemies and passing friends: settler ideologies in twentieth-century Ulster, Chap. 1, pages pp. 9-32. London: Pluto Press (1996) - ↑ Hobson J.A.: Imperialism, A Study (1902) на www.marxists.org - ↑ Ленин В. Империализм, как высшая стадия капитализма на libbox.info - ↑ The Age of Imperialism, 1850–1914. // Google docs. Посетен на December 30, 2010. - ↑ The United States and its Territories: 1870–1925 The Age of Imperialism. // University of Michigan. Посетен на February 23, 2011. - ↑ Louis, Wm. Roger. (1976) Imperialism page 4. - ↑ Painter, J. & Jeffrey, A., 2009. Political Geography 2nd ed., Sage. pg.183-184 - ↑ Painter, J. & Jeffrey, A., 2009. Political Geography 2nd ed., Sage. pg.184 - ↑ Harvey, D., 2006. Spaces of Global Capitalism: A Theory of Uneven Geographical Development, Verso. pg. 91 - ↑ а б в Adas, Michael и др. Turbulent Passage A Global History of the Twentieth Century. Fourth Edition. Pearson Education, Inc., 2008. - ↑ според Волтер - ↑ Thomas Pakenham, The Scramble for Africa: White Man's Conquest of the Dark Continent from 1876-1912 (1992) ch 12 - ↑ Paul M. Kennedy, The Rise of the Anglo-German Antagonism, 1860-1914 (1988) ch 10 - ↑ Hans-Ulrich Wehler, "Bismarck's Imperialism 1862–1890," Past & Present, (1970) 48: 119–55 online - ↑ Hartmut Pogge von Strandmann, "Domestic Origins of Germany's Colonial Expansion under Bismarck" Past & Present (1969) 42:140–159 online; Crankshaw, pp. 395–7 - ↑ Оформяне на Америка: Географско перспектива на 500-годишна история, том 2: континентална Америка, 1800-1867. - ↑ Buchanan, Pat. A Republic, Not an Empire: Reclaiming America's Destiny. Washington, DC, Regnery Publishing, 1999. - ↑ Американската империя: реалности и последици на американската дипломация. - ↑ ERIC SCHMITT, "Washington at Work; Ex-Cold Warrior Sees the Future as 'Up for Grabs'" The New York Times December 23, 1991. - ↑ Foster, John Bellamy. The New Age of Imperialism. // Monthly Review. July–August 2003. - ↑ Edward Hallett Carr, The Twenty Years' Crisis 1919–1939: An Introduction to the Study of International Relations, 1939. - ↑ Chomsky, Noam. Manufacturing Consent. Pantheon Books, 1988. Посетен на October 8, 2009. - ↑ The Soviet Union and Europe after 1945. // The U.S. Holocaust Memorial Museum. Посетен на December 30, 2010. - ↑ Melvin E. Page. Colonialism: an international social, cultural, and political encyclopedia. - ↑ Soviet Colonialism in Central Asia. // Foreign Affairs 32 (1). 1953. с. 135–144. - ↑ Hobson, J. "Imperialism: a study." Cosimo, Inc., 2005. pg. 154 - ↑ http://books.google.com/books?id=L5wdAAAAIAAJ&lpg=PA243&ots=Krjpr-iAPF&dq=scientific%20revolution%20british%20imperialism&pg=PA243#v=onepage&q&f=false - ↑ Hobson, J. "Imperialism: a study." Cosimo, Inc., 2005. pg.
1.1 2.1 2.2 2.3 2.4 2.5 3.1 3.2 4.1 5.1 6.1 7.1 7.2 7.3 7.4 8.1 9.1 10.1 11.1 12.1 13.1 14.1 15.1 16.1 17.1 18.1 19.1 20.1 20.2 20.3 20.4 21.1 21.2 31.1 33.1 36.1 37.1 39.1 40.1 41.1 44.1 45.1 46.1 46.2 46.3 47.1 48.1 49.1 50.1 51.1 52.1 53.1 54.1 55.1 56.1 57.1 58.1 59.1 60.1 61.1 62.1 63.1 63.2 63.3 64.1 64.2 65.1 65.2 66.1 66.2 66.3 67.1 67.2 67.3 68.1 68.2 68.3
Soviet Empire The informal term "Soviet Empire" is used by critics of the Soviet Union to refer to that country's influence over a number of smaller nations during the Cold War. These nations were independent countries with separate governments that set their own policies, but those policies had to remain within certain limits decided by the Soviet Union. Failure to stay within the limits could result in military intervention by the Warsaw Pact. Countries in this situation are often called satellite states. This arrangement was always unofficial, and the Soviet government always denied having any power over other countries. Though the Soviet Union was not ruled by an emperor and declared itself anti-imperialist, critics[1][2] argue that it exhibited tendencies common to historic empires. Some scholars hold that the Soviet Union was a hybrid entity containing elements common to both multinational empires and nation states.[1] It has also been argued that the USSR practiced colonialism as did other imperial powers.[3] [edit] Influence The Soviet Empire is considered to have included the following:[4][5] [edit] The Soviet Union and its satellite states These countries were the closest allies of the Soviet Union. They were members of the Comecon, a Soviet-led economic community founded in 1949. In addition, the ones located in Eastern Europe were also members of the Warsaw Pact. They were sometimes called the Eastern bloc in English and were widely viewed as Soviet satellite states. - Bulgaria - Cuba - Czechoslovakia - East Germany - Hungary - Mongolia - Poland - Romania - North Vietnam/Vietnam (1954-1976/1976-present) - Albania (ended participation in Comecon after 1961 due to Sino-Soviet Split) North Korea was a Soviet ally,[6] but always followed a highly isolationist foreign policy and therefore it did not join the Comecon or any other international organization of Socialist states. [edit] Soviet involvement in the Third World Some countries in the Third World had pro-Soviet governments during the Cold War. In the political terminology of the Soviet Union, these were "countries moving along the socialist road of development", as opposed to the more advanced "countries of developed socialism", which were mostly located in Eastern Europe, but also included Vietnam and Cuba. Most received some aid, either military or economic, from the Soviet Union, and were influenced by it to varying degrees. Sometimes, their support for the Soviet Union eventually stopped, for various reasons; in some cases the pro-Soviet government lost power, in other cases the pro-Soviet forces were overthrown by military coups promoted by the United States (such as in Chile and Brazil), in some cases the pro-Soviet forces gained power by military aid from the Soviet Union (such as in Vietnam), while in other cases the same government remained in power but changed its relations with the Soviet Union. Some of these countries were not Socialist states. They are marked in italic. - People's Republic of the Congo (1969–1991) - People's Democratic Republic of Yemen (1969–1990) - People's Democratic Republic of Ethiopia (1974–1991) - Lao People's Democratic Republic (1975–1991) - People's Republic of Mozambique (1975–1990) - People's Republic of Angola (1977–1991) - Democratic Republic of Afghanistan (1978–1991) - People's Republic of Kampuchea (1979–1989) [edit] Socialist states opposed to the Soviet Union Some Socialist states were openly opposed to the Soviet Union and many of its policies. Though their forms of government may have been similar, they were completely sovereign from the USSR and held only formal ties. Relations were often tense, sometimes even to the point of armed conflict. - Yugoslavia (Informbiro 1948) - Albania (following the Sino-Soviet split) - China (following the Sino-Soviet split) - Cambodia (1975–1979, due to Sino-Soviet split and Cambodian-Vietnamese War) - Somali Democratic Republic (1977–1991, due to the Ogaden War) [edit] See also - Index of Soviet Union-related articles - American imperialism - Cominform - Greater Germanic Reich - Imperialism - Evil Empire - Communist state - Sino-Soviet split - Soviet republics [edit] References - ^ a b Beissinger, Mark R. 2006 "Soviet Empire as 'Family Resemblance,'" Slavic Review, 65 (2) 294-303; Dave, Bhavna. 2007 Kazakhstan: Ethnicity, language and power. Abingdon, New York: Routledge. - ^ http://www.jstor.org/pss/20031013 Foreign Affairs, Vol. 32, No. 1, Oct., 1953 - Soviet Colonialism In Central Asia by Sir Olaf Caroe "Soviet Colonialism in Central Asia". Foreign Affairs 32 (1): 135–144. - ^ Cornis-Pope, Marcel (2004). History of the Literary Cultures of East-Central Europe: Junctures and disjunctures in the 19th and 20th centuries. John Benjamins. - ^ Dawson, Andrew H. (1986). Planning in Eastern Europe. Routledge. - ^ Shin, Gi-Wook (2006). Ethnic nationalism in Korea: genealogy, politics, and legacy. Stanford University Press.