http___en.wikipedia.org_wiki_Western_calligraphy_2.xml
1.1 2.1 2.2 3.1 3.2 3.3 4.1 4.2 4.3 4.4 5.1 6.1 7.1 8.1 9.1 10.1 11.1 12.1 13.1 14.1 14.2 15.1 16.1 16.2 16.3 16.4 16.5 16.6 17.1 18.1 19.1 19.2 19.3 19.4 20.1 20.2 21.1 22.1 22.2 22.3 23.1 23.2 23.3 23.4 23.5 24.1 25.1 26.1 26.2 26.3 26.4 26.5 26.6 27.1 27.2 27.3 28.1 29.1 29.2 29.3 29.4 30.1 30.2 31.1 31.2 31.3 32.1 33.1 33.2 33.3 33.4 33.5 34.1 34.2 34.3 34.4 34.5 35.1 36.1 36.2 36.3 37.1 37.2 37.3 38.1 39.1 39.2 39.3 39.4 39.5 40.1 40.2 41.1 42.1 42.2 42.3 43.1 44.1 44.2 44.3 44.4 44.5 44.6 44.7 44.8 45.1 46.1 46.2 46.3 46.4 46.5 46.6 47.1 48.1 48.2 48.3 48.4 48.5 49.1 49.2 50.1 51.1 51.2 52.1 52.2 52.3 52.4 52.5 52.6 52.7 53.1 53.2 53.3 54.1 54.2 54.3 55.1 55.2 55.3 55.4 55.5 56.1 56.2 56.3 56.4 56.5 57.1 57.2 57.3 57.4 57.5 58.1 59.1 59.2 59.3 60.1 60.2 60.3 60.4 60.5 60.6 60.7 60.8 61.1 61.2 61.3 61.4 62.1 62.2 63.1 63.2 63.3 63.4 64.1 65.1 65.2 66.1 66.2 66.3 66.4 67.1 67.2 67.3 68.1 68.2 68.3 69.1 69.2 70.1 70.2 70.3 71.1 72.1 73.1 74.1 74.2 74.3 74.4 75.1 76.1 76.2 76.3 77.1 77.2 78.1 78.2 79.1 79.2 79.3 80.1 81.1 82.1 82.2 82.3 83.1 83.2 83.3 84.1 84.2 85.1 85.2 85.3 86.1 86.2 86.3 87.1 87.2 88.1 89.1 89.2 90.1 90.2 90.3 91.1 91.2 91.3 92.1 93.1 94.1 95.1 95.2 95.3 96.1 97.1 97.2 97.3 98.1 98.2 98.3 99.1 99.2 99.3 100.1 101.1 102.1 103.1 104.1 105.1 106.1 107.1 108.1 109.1 110.1 111.1 112.1 113.1 114.1
Калиграфия Калиграфия (от гр. kάλλoς – „красота“ и Ypaφή – „писане“) е изкуството на красивото писане. Съвременната дефиниция на калиграфската практика е „изкуството на оформяне на знаците по експресивен, хармоничен и майсторски начин“.[1] Историята на красивото писане на ръка е неразривно свързана с историята на писмеността и почерка и се различава според писмените системи – различават се източноазиатска, арабска, еврейска, европейска и др. калиграфии. От друга страна, във всяка отделна школа се забелязва естетическа еволюция, но ограничена от техническите умения, скоростта на преписване и материалните затруднения. Всеки стил на писане се нарича отделен краснопис и понякога има име (например куфийски (среща се и като куфически) стил и насталик в арабската калиграфия). В съвременността калиграфията е жива под формата на хоби и изкуство и дори изживява нов подем с навлизането на компютрите. Тя продължава да процъфтява под формата на функционални ръкописни надписи като покани за сватби или други важни събития, при създаването на шрифтове, оригинални ръкописни логотипи, в религиозното изкуство, при монументалните надписи. Използва се и за реклама, в киното и телевизията, в актове за раждане/смърт, карти и други творби, където изгледът на надписите има значение. В някои творби на изящните изкуства абстрактното изразяване на ръкописните символи дори може да притъпи или направо да заличи тяхната четливост. Съдържание - 1 Материали и инструменти - 2 Историческо развитие - 3 Съвременно развитие - 4 Вижте също - 5 Бележки - 6 Цитирана литература - 7 Външни препратки Материали и инструменти[редактиране | редактиране на кода] Минималният набор от материали и инструменти се състои от хартия или пергамент, перо, четка или друг инструмент за писане и туш или мастило. В съвременната калиграфия могат да се използват писалки с различни цветове, акварел, гваш, спрей с боя (за графити), пастел, въглен и много други. Традиционната източноазиатска калиграфия използва четчици и китайски туш, който обикновено е в твърд вид и течността за писане се приготвя от самия калиграф. В арабската калиграфия традиционно се използва перо от изсушена тръстика или бамбук, а мастилото, което често е цветно, се избира с такава гъстота, че по-големите щрихи в композицията могат да изглеждат много динамични. Освен върху хартия ислямските калиграфи пишат върху керамични плочки, съдове, килими. Монетите са също поле за изява на калиграфското изкуство. През 692 г. ислямският халифат заменя изображенията върху тях с думи, например при златните динари с голям номинал. Най-общо текстът съдържа цитати от Корана. Към X век персийците, които приемат исляма, започват да втъкават надписи върху украсена коприна, които са така ценни, че кръстоносците ги пренасят в Европа като ценна плячка[2]. Историческо развитие[редактиране | редактиране на кода] Източноазиатска калиграфия[редактиране | редактиране на кода] Калиграфията получава своеобразно развитие в страните с логографическа писменост. Двете използвани днес системи от този тип в Източна Азия са китайската писменост и възникналите под нейно влияние японски канджи. Тук за целите на калиграфията се използва обикновено китайски туш и специална четчица. Калиграфията (на китайски: 書法, шуфа, на японски: 書道, шодо:, на корейски: 書藝, сое, в превод „пътят на писмото“) в Източна Азия се смята за важно изкуство, изтънчена форма на живописта, и е оказала влияние върху развитието на живописните стилове с подобна техника, като например гохуа[3]. Характерна черта на източноазиатската калиграфия е, че тя се изучава предимно от аристокрацията и то в продължение на много години, за да се постигне съвършенство. Това изкуство изисква максимална съсредоточеност и спонтанност при изпълнението и е подложено на въздействието на естетиката и практиката на дзен будизма, а в самия дзен тя е средство за медитация, път на познанието и духовно завещание на учителя [4]. Техника[редактиране | редактиране на кода] Традиционната източноазиатска калиграфия използва т.нар. „четири съкровища“ (文房四寶/文房四宝) или „четири приятеля“ (на корейски: 문방사우) за изписване на китайските букви: четчици за туш, китайски туш в твърд вид, приспособление (камък за стриване) за приготвяне на течен туш и хартия. Към тях могат да се добавят подложки и тежести за хартията. Основните параметри, определящи крайния резултат в работата на калиграфа, са формата, размерът, материалът на косъма на четката, цветът и плътността на туша (мастилото), както и качествата на хартията – нейната повърхност и способност да попива мастилото. Техниката на писане е също много важна. Калиграфът определя какво количество туш ще вземе с четката и след това как ще нанася с нея щрихите. Тук играят роля натискът, наклонът и посоката на движение. В крайна сметка „духът“ на калиграфията се определя от скоростта, ускоренията и забавянията на ръката, обръщанията, ъглите и редът на полагане на щрихите. Китайска калиграфия[редактиране | редактиране на кода] Писменият китайски език си служи с китайски йероглифи (漢字/汉字 пинин: hànzì), които са сигли: всеки символ представлява семема или морфема (смислена частица на езика), както и една сричка; писменият език по този начин може да бъде определен като морфемо-сричково писмо. Китайските йероглифи се изменили с времето от най-ранните си форми. Идеята, че всички китайски йероглифи са или пиктограми, или идеограми, е погрешна: повечето йероглифи съдържат фонетични части и са комбинирани с фонетични компоненти и семантични корени. Само най-простите йероглифи, като жън 人 (човек), жъ 日 (слънце), шан 山 (планина), шуей 水 (вода), имат изцяло пиктографски произход. През 100 г., бележитият учен Сю Шън (許慎, Xǚ Shèn) от династия Хан, класифицира йероглифите в шест категории, а именно пиктограми, прости идеограми, сложни идеограми, фонетични заемки, фонетични сложни и производни йероглифи. От тях само 4% са пиктограми и 80-90% са фонетичен комплекс, съставен от семантичен елемент, който носи значението, и фонетичен елемент, който показва произношението. В речника Канси има признати 214 корена, които дават семантичното значение. Съвременните йероглифи са стилизирани съгласно стандартната азбука (楷书/楷書 kǎishū). В източноазиатската калиграфия се използват много други писмени стилове, включително графичен стил (печатен) (篆书/篆書 zhuànshū), курсивен шрифт (небрежно писмо)(草书/草書 cǎoshū) и графичен стил (чиновническо писмо) (隶书/隸書 lìshū). Художниците калиграфи могат да пишат както традиционни, така и опростени йероглифи, но повечето предпочитат традиционните. Японска калиграфия[редактиране | редактиране на кода] Японската калиграфия се появява през VII век въз основа на китайските стилове. Японските калиграфи създават няколко нови стила, които се отличават с по-голяма простота и емоционалност. Японските логограми обозначават цели понятия, притежават дълбок философски смисъл и способстват за формиране на структурно-образно възприятие у хората. През епохата Едо (1600—1868) се появяват декоративни стилове като кабуки-модзи и дзьо-рури-модзи, които са използвани при създаването на афиши и програми за театрите Кабуки и Дзьорури[4]. Изкуството на японската калиграфия изисква максимална съсредоточеност и спонтанност при изпълнението. Намирайки се под въздействието на естетиката и практиката на дзенбудизма, в самия дзен тя е средство за медитация, път на познание и духовно завещание на учителя[4]. Съвременната японска калиграфия запазва многовековните традиции и на тяхна основа създава и развива нови направления. В 1948 г. е създадена „Асоциация на майсторите на съвременната калиграфия“, която и до днес е една от водещите световни организации и организира ежегодни изложби. Характерна особеност на японската калиграфия от XX век са окрупнените и обобщени образи, изписани в динамичен маниер, както и принципът на „артистична игра с четка и туш“[4]. Арабска калиграфия[редактиране | редактиране на кода] Арабската калиграфия (араб. хатт (خط), производна от „линия“ или „дизайн“.[5]) заема особено място в ислямското изкуство и възниква в процеса на преписване на Корана. По тази причина написаното слово само по себе получава сакрален смисъл. По думите на Кази-Ахмед ибн Мирмунши ал-Хюсейн (16 в.) „мистичното отношение към писаното слово в мюсюлманския Изток превръща самия процес на преписване на Корана в акт, тясно свързан с религиозната догма на опрощаване на греховете“. Историята на арабско-ислямската калиграфия е неразривно свързана с историята на самия Коран и с необходимостта от записване и украсяване на Божието слово. Ранните арабски стилове се развиват по време на Умаядската династия (661–750) и в началния период от управлението на Абасидите (750–1258). Още през IX век багдадските халифи започнали да събират големи библиотеки и да строят специални центрове (на арабски „Дар ал-хикма“ – дом на мъдростта), в които се трудели преводачи и преписвачи. Благодарение на това през XIII век в Багдад има библиотеки с по няколко десетки хиляди книги. След преминаването от пергамент към хартия много повече писари започват да преписват Корана и да превеждат гръцки, пехлевийски (средноперсийски) и коптски книги по история и медицина. В някои от тях вече има рисунки и географски карти. По-късно се появяват поетически сборници (дивани), генеалогични трудове и др. Калиграфски стилове[редактиране | редактиране на кода] Стилът на писане зависи от много фактори: мястото и времето, умението на самия майстор, значение има и цветът на мастилото. Някои ислямски калиграфи използват за преписи на Корана само мастило, което е било в Мека. С разпространението на книгите все по-популярни стават курсивните стилове, които позволяват по-бързо писане. Първите преписи на Корана са направени с куфийски стил (по името на град Куфа), при който буквите имат ъгловати форми. Този стил се развива докъм XII в. и има местни вариации, обусловени от разпространението на арабската писменост през този период от Средна Азия до Ал-Андалус (Пиренейския полуостров). Появяват се разновидности като характерните за Иран източен и квадратен куфийски шрифт, западноафриканският магребски шрифт, развива се класическият орнаментиран куфийски шрифт, който се използва и до днес в архитектурата и декоративното изкуство. След XII в. куфийският стил се запазва като „литургичен”, използван предимно за свещени текстове, докато курсивните стилове (например сулус[6]) се използват широко в области, които не са тясно свързани с религията. Краят на Абасидския халифат бележи поврат в развитието на калиграфското изкуство. В Иран и Средния изток се появява нов шрифт – насталик, който и до наши дни определя калиграфската естетика в този регион. В Близкия Изток във важен център се превръща Египет, където продължава еволюцията на монументалните курсивни шрифтове като сулус и мухаккак. Тогава се оформя и групата от шест „канонични” шрифта – сулус, мухаккак, насх, тауки, райхани и рика. В Западна Африка се запазва използваният в първите столетия от историята на исляма магребски шрифт.[6] В Моголската империя, Иран и Османската империя държавната администрация често използва фермани, защото макар султанът да притежава авторитет като главен застъпник на шариата, се налага издаването на допълнителни декрети. Ферманите са писани на ръка и скрепени с печата на султана и са образци на арабското калиграфско изкуство. Особености[редактиране | редактиране на кода] Коранът директно забранява на хората да изобразяват хора, животни или Аллах, защото се счита, че да боготвориш Аллах чрез картина е богохулство. Аналогично правило се разпростира и върху изображението на всяко друго същество, дори и неотнасящо се към религията, практически по същите причини. Но е разрешено да се изписват калиграфски форми, от които може да се образува изображение (калиграма). Пропорции[редактиране | редактиране на кода] Арабските майстори се отнасят към калиграфията като към точна наука. При изписването на думите се отчита височината на вертикалните букви и ширината на думата в реда. Ширината на буквата е съставена от два или три ромба (или точки)[8]. Основен елемент при съставянето на пропорциите е размерът на първата буква от арабската азбука „алиф“, която представлява права вертикална черта. Височината на алиф е от 3 до 12 точки в зависимост от стила и индивидуалния почерк на калиграфа. Ширината на алиф е равна на една точка. Алиф служи и за диаметър на мислен кръг, в който могат да се впишат всички арабски букви. По този начин всеки писар сам установява пропорциите си по три елемента: височината и ширината на алиф и мисленият кръг, описан около него. Калиграми[редактиране | редактиране на кода] Калиграмите са зооморфни, антропоморфни и фигурални композиции, съставени от букви. Най-често за тях се използват популярни фрагменти от Корана. Техният статут в ислямската артистична традиция е особен и богословите гледат на тях с подозрение, защото с тях дискретно се заобикаля забраната за изобразяване на живи същества. Измежду най-популярните форми на калиграми са птиците, които имат и религиозно значение – достатъчно е да се спомене митологичната птица Симург, символ на Бога при персийските мистици. Формата на щъркел е придобила голяма популярност главно благодарение на османския калиграф от XVIII век Мустафа Раким, създал най-известната такава калиграма. На шиитите принадлежи друга любима форма – тази на лъва, символизиращ Али Ибн Аби Талиб, а калиграмата във формата на светилник често се появява в михраба на сунитските джамии – алюзия към кораничните знамения.[6] Еврейска калиграфия[редактиране | редактиране на кода] Специфична форма на еврейската калиграфия е микрокалиграфията или микрографията (на гръцки: MιkpoYpaφίa), която се развива през IX век и има свои паралели в християнството и исляма[9]. При нея се изписват миниатюрни еврейски букви, с които се изграждат по-едри геометрични и абстрактни форми. Обичайно се изпълняват в черно и бяло, но има и цветни произведения, които са особено впечатляващи. Така чрез изписване на дребен текст се изгражда изображение, което гледано отдалеч, се възприема само като изображение, но отблизо може да се разчете и изграждащият го текст. Един съвременен аналог на тази техника е фотографската мозайка. Тази форма на изкуство, както и при калиграмите, спазва забраната за изобразяване на хора и животни, наложена на евреите от втората от десетте Божи заповеди, като предлага решение за художника, който спазва еврейския закон, защото изписва само текст. Същата форма на микрография се прилага и при арабската калиграфия. Западноевропейска калиграфия[редактиране | редактиране на кода] Западноевропейската калиграфия се разпознава по латинската азбука, която се развива от финикийската през гръцката и етруската азбука. Ръчно изписани букви, чиято форма е плод на 3000 години еволюция, се използват в Европа докъм средата на XV век, когато е изобретено книгопечатането. Първата латинска (или още римска) азбука се появява около 600 г. пр. Хр. в Рим и през II и III век се развиват римската имперска писменост, съдържаща само главни букви с еднаква височина (стил унциал), и римското ръкописно писмо (на английски: Roman cursive) за ежедневна употреба. В своя апогей Римската империя се разпростира в почти целия познат тогава свят, достигайки на север до остров Великобритания. След нейния упадък литературното ѝ влияние се запазва чрез религията. Когато преписвачите и културният живот се преместват към манастирите, унциалът бива избран като по-удобен за преписване на Библията и други религиозни текстове. Всеки регион развива свой собствен стандарт, носещ името на съответния манастир, като в повечето случаи стилът става почти ръкописен (полуунциал) и слабо четлив. Именно манастирите успяват да запазят калиграфската традиция по време на IV и V век, когато Римската империя се разпада. В европейската средновековна литература през Тъмните векове калиграфията играе незаменима роля за запазване и разпространяване на всички книги. За да се запази целостта на текста, изписването до известна степен се променя, като често се използват абревиатури и лигатури (слято писане на букви). В Европа, за разлика от исляма и юдаизма, религиозните книги съдържат илюстрации и рисунки. Християнските църкви спомагат за развитието на калиграфията чрез извършването на многобройни преписи на Библията, особено на Новия завет, и на други текстове. Преписването се извършва предимно в стил унциал и полуунциал. През VII-VIII век настъпва разцветът на илюстрованите ръкописи от типа на Линдисфарнските евангелия, Келската книга и Book of Durrow. Каролингският Ренесанс насърчава още повече дейността на писарските центрове и в резултат е разработен нов стил на писане, развит от няколко известни манастира през VIII в. Стиловете унциал и полу-унциал съдържат само главни букви еднаква височина. От бързо написани на ръка текстове постепенно се развиват стилове с малки букви (минускули), наречени курсиви, които първоначално се използват само за бизнес кореспонденция, но не и за официални текстове. Малките букви имат окончания, протягащи се над и под еднородното тяло. Ученият богослов Алкуин от Йорк въвежда простата, четлива, красива и изчистена от лигатури форма на буквите, наречени каролингски минускули и в религиозните текстове. През XI в. каролингският шрифт еволюира в готически (на английски: blackletter), който е по-компактен и позволява на страницата да се събере повече текст[11]. Готическите калиграфски стилове стават преобладаващи в Европа и през 1454 г., когато Йохан Гутенберг създава първата печатарска преса в Майнц, Германия, той избира готическата калиграфия като образец за своя първи печатен шрифт. По-точно за модел на първите букви за механичен набор служи ръкописното писмо, известно като textur или textualis, използвано от писарите из немскоезичните територии, оформило се под силното влияние на готическия ръкописен шрифт. В Германия центрове на калиграфията през Средновековието са Аугсбург и Нюрнберг. Известни калиграфи са аугсбургецът Улрих Талер и нюрнбергските семейства Глокендон и Нойдьорфер. В отговор на навлизането на печатните книги, които стават по-достъпни, но не са особено красиви, по време на Ренесанса и на барока се появява стремеж към по-красиво ръчно изписване, както и към създаване на нови печатни шрифтове. Този процес процъфтява най-вече в Италия, Франция и Англия, където специализираните книги за краснопис се множат. През XV век каролингските текстове са преоткрити отново и стават основа за създаването на шрифта „хуманистичен минускул“ или littera antiqua. През XVII век във Франция поради големия поток от документи, изписани с най-различни почерци, на държавно ниво се взема решение писането да става само с три стила: Coulee, Rhonde и бързописен стил, наречен Bastarda. През XVIII век из Европа и по света се разпространяват английските шрифтове[12]. Източноевропейска калиграфия[редактиране | редактиране на кода] В славянската писменост, започнала своето развитие през IX век, писмената система и нейният външен вид силно се различават от тези при латинския език. В продължение на няколко века се употребяват заедно глаголица и кирилица, но постепенно кирилицата се налага, като отделни откъси или думи на глаголица се откриват в кирилски ръкописи до XIV век. След IX век в зависимост от предназначението на текста се развиват различни шрифтове – устав, полуустав, попгерасимово писмо, всички под силно влияние на гръцкия минускул (бързопис). Най-ранната форма на изписване на кирилицата получава наименованието устав. Той, както и глаголицата, се изписва само с малки букви. Главната му особеност е силна отчетливост и прави линии в начертанията на буквите. Болшинството форми са ъгловати, буквите имат широк, тежък характер, изписват се с широко перо, а между думите липсва разстояние. Към XIV век започва развитието на по-олекотения стил полуустав. За него е характерно по-светло и закръглено изписване с по-дребни букви. Има голям брой знаци над редовете (например „титла“ и „слово титла“ използвани в богослужебните книги), въведени са и препинателни знаци. Буквите са с по-голяма подвижност и размах, имат множество долни и горни камшичета.[13] Усъвършенства се и оформлението на ръкописните книги. Под влияние на украсата, възприета във византийските ръкописи, през XIII—XIV век в славянските книги се налагат заставки (украсени композиции преди началото на блок с текст), инициали (украсена начална буква) и концовки (завършващи орнаментални мотиви в края на текста). Появяват се илюстративни цикли в царските кодекси – като Томичовия псалтир около 1360 г., Лондонското евангелие от 1356 г., Манасиевата летопис от 1344-45 г., Мюнхенския сръбски псалтир от края на XIV век, Киевския псалтир от 1397 г. Първата буква се украсява и оцветява в червен, син или зелен цвят или се изписва със злато. Най-значимите писарски средища в България през ХV-ХVІІІ в. са манастирите в Етрополе, Карлово, Аджар, Куклен, Котел. Ръкописите, произлезли от Етрополската калиграфска школа, са изписани с шрифт „етрополски калиграфски полуустав” с изразен орнаментален характер и подчертана геометрична правилност[14]. Ръкописното писмо за ежедневна употреба почти не е изучавано в българските килийни училища. Това последователно свързване на буквите в цяла дума е изучавано допълнително и е наричано „вързано писмо“. Такъв начин на писане са изучавали само по-напредналите ученици и е белег за високо ниво на грамотност[15]. След Освобождението с калиграфско ръкописно изписване на текста са създавани и подписвани държавните документи на Народното събрание, княз Александър Батенберг и цар Фердинанд. Съвременно развитие[редактиране | редактиране на кода] След като книгопечатането става широко разпространено, изготвянето на илюстровани ръкописи започва да запада, но това не означава край на калиграфията.[16] В края на XIX век се наблюдава възраждане на интереса към нея, под въздействие на естетиката и философията на Уилям Морис. В началото на XX век калиграфията в Англия преживява нов разцвет с работата на Едуард Джонстън, който се сочи за баща на съвременната калиграфия.[17][18][19] Джонстън отделя голямо внимание на естетиката, изучава илюстровани ръкописи в Британския музей и образци на съвременните му архитекти. Той има интерес към калиграфия с писалка с широк писец, днес стилът е наричан Foundational hand. Със своята загриженост за ценностите в занаятите и с ентусиазма си към оформлението на буквите той прехвърля мост между движението Изкуства и занаяти и популярните шрифтове в книгопечатането. Известен е с работата си като преподавател и автор на редица книги – неговата Writing & Illuminating, & Lettering (1906) оказва голямо влияние върху поколения английски типографи. Друго известно име в Англия е това на Грейли Хюит, ученик на Джонстън[18]. Негова е заслугата за съживяване на интереса към прилагането на златно фолио в калиграфията, а между 1915 и 1943 г. проектира множество шрифтове. Хюит е сред основателите на първото калиграфско дружество Society of Scribes & Illuminators през 1921. Други известни калиграфи от XX век са Анна Симонс, Рудолф Лариш, Рудолф Кох. Техните работи са свързани не само с калиграфията, но и с изработката на нови шрифтове, които продължават да се използват. Шрифтовете, включени във всеки софтуер за текстообработка или в професионални дизайнерски програми като Adobe InDesign, дължат много на работата на такива дизайнери.[20][16][21] Съвременната западноевропейска калиграфия не спира своето развитие. Следва да се спомене калиграфският препис на Библията, направен от Доналд Джаксън, официален писар на кралица Елизабет II, по поръчка на бенедектинското абатство и Университета Сейнт Джон в Минесота (на английски: The Saint John's Bible)[22][23] В началото на 1950-те в калиграфията се появява абстрактно направление. Изписаните в този стил йероглифи практически са загубили конкретното си смислово значение и дават израз на експресивната импровизация. Абстрактната калиграфия пренася мислите на автора, неговите чувства и настроение по-открито и непосредствено към зрителя, като при това запазва традиционната култура на владеене на четката за туш[4]. Вижте също[редактиране | редактиране на кода] Бележки[редактиране | редактиране на кода] - ↑ Mediaville 1996, с. 18. - ↑ ((en))Blair, Sheila S.. The art and architecture of islam : 1250–1800. Reprinted with corrections.. New Haven, Yale University Press, 1995. - ↑ рисуване с туш и четки върху коприна или оризова хартия. - ↑ а б в г д ((ru)) Япония от А до Я. Энциклопедия. Посетен на 6 юни 2014. - ↑ Julia Kaestle. Arabic calligraphy as a typographic exercise. - ↑ а б в Атанас Шиников “Ислям и иконография: религиозна знаковост и декоративна ценност на калиграфския шрифт сулус”. // Посетен на 27 май 2014. - ↑ Ira M. Lapidus, A History of Islamic Societies, 2nd ed. Cambridge: Cambridge UP, 2002, pp. 260-261 - ↑ ромбът се образува при докосването на косо подострената тръстикова пръчица към хартията и в арабската калиграфия е единица мярка за отчет - ↑ ((fr)) Torah, Bible, Coran - ↑ ((fr)) Sabard, V.. Calligraphie latine: Initiation. 7th. Fleurus, Paris, 2004. - ↑ ((en)) Lovett, Patricia. Calligraphy and Illumination: A History and Practical Guide. Harry N. - ↑ ((en)) Joyce Irene Whalley. The Art of Calligraphy, Western Europe & America. c. 1980. - ↑ ((ru)) История азбуки – Кириллица XI-XIV вв. (Устав и Полуустав). // Посетен на 13 юни 2014. - ↑ Калиграфско-художествени школи и писарски средища. Образци от славянската ръкописна колекция на Пловдивската народна библиотека. // Посетен на 13 юни 2014. - ↑ Илчев, Захари и др. Разказ за Михайлово, Издателство ПИК, Велико Търново, 2013, с. 121 ISBN 978-954-736-187-4 - ↑ а б Zapf 2007. - ↑ ((en)) The Legacy of Edward Johnston. // The Edward Johnston Foundation. - ↑ а б ((en)) National Art Library modern calligraphy collection. // Музей Виктория и Алберт. Посетен на 20 юни 2014. - ↑ ((en)) Font Designer – Edward Johnston. // Linotype GmbH. Посетен на 5 November 2007. - ↑ Mediaville 1996. - ↑ Henning 2002. - ↑ ((en)) The Saint John's Bible. - ↑ The Saint John's Bible. // Музей Виктория и Алберт. Посетен на 20 юни 2014. Цитирана литература[редактиране | редактиране на кода] - ((en)) Mediaville, Claude. Calligraphy: From Calligraphy to Abstract Painting. Belgium, Scirpus-Publications, 1996. - ((en)) Zapf, H.. Alphabet Stories: A Chronicle of technical developments. Rochester, New York, Cary Graphic Arts Press, 2007. - ((en)) Henning, W.E.. An Elegant Hand: The Golden Age of American Penmanship and Calligraphy. New Castle, Delaware, Oak Knoll Press, 2002. Външни препратки[редактиране | редактиране на кода] - Източноазиатска калиграфия - ((en)) Китайска калиграфия и галерии в китайския онлайн музей - ((en)) Историята на японската калиграфия - Ислямска калиграфия - ((en)) Ислямска калиграфия - ((en)) Калиграфска колекция в музея Sakıp Sabancı Müzesi, Истанбул) - ((en)) Илюстрации на различни ислямски калиграфски шрифтове - Западноевропейска калиграфия - ((en)) Фондация Едуард Джонсън – център за изследване на калиграфията - ((es)) Алкуино – Асоциация за възстановяване на древната калиграфия, Испания - ((fr)) Encre et lumière (мастило и светлина)- френски блог за калиграфия - Други калиграфии - ((fr)) Тибетска калиграфия - ((en)) Еврейска микрография
1.1 2.1 3.1 4.1 4.2 5.1 6.1 7.1 7.2 7.3 8.1 8.2 9.1 10.1 10.2 11.1 11.2 11.3 11.4 11.5 11.6 12.1 13.1 14.1 14.2 15.1 16.1 16.2 17.1 17.2 18.1 19.1 20.1 21.1 21.2 22.1 22.2 22.3 23.1 23.2 23.3 24.1 25.1 25.2 25.3 25.4 26.1 27.1 27.2 28.1 28.2 29.1 30.1 30.2 30.3 30.4 31.1 32.1 33.1 33.2 33.3 34.1 34.2 34.3 34.4 35.1 36.1 37.1 38.1 39.1 40.1 41.1 42.1 43.1 44.1 45.1 46.1 47.1 48.1 49.1 50.1 50.2 51.1 51.2 52.1 52.2 53.1 53.2 54.1 54.2 55.1 55.2 56.1 56.2 56.3 57.1 57.2 58.1 58.2 59.1 59.2 60.1 60.2 61.1 61.2 61.3 62.1 62.2 63.1 63.2 64.1 64.2 65.1 66.1 66.2 66.3 67.1 67.2 68.1 68.2 69.1 69.2 70.1 70.2 71.1 71.2 72.1 72.2 72.3 73.1 73.2 74.1 74.2 75.1 75.2 76.1 77.1 77.2 78.1 78.2 79.1 79.2 80.1 80.2 81.1 81.2 82.1 83.1 83.2 84.1 84.2 85.1 85.2 85.3 86.1 86.2 87.1 87.2 88.1 88.2 89.1 90.1 90.2 91.1 91.2 92.1 93.1 93.2 93.3 94.1 95.1 95.2 96.1 96.2 97.1 97.2 98.1 98.2 99.1 100.1 101.1 102.1 102.2 103.1 104.1 105.1 105.2 106.1 107.1 107.2 107.3 108.1 108.2 109.1 109.2 110.1 111.1 112.1 112.2 113.1 113.2 114.1 114.2 115.1 115.2 116.1 117.1 118.1 119.1 120.1 121.1 122.1 123.1 125.1 126.1 127.1 128.1 129.1 131.1 132.1 133.1 134.1 135.1 136.1 137.1 137.2 138.1 139.1 140.1 140.2 141.1 142.1 142.2 142.3 143.1 144.1 145.1 146.1 147.1 148.1 149.1 150.1 152.1 153.1 154.1 155.1 156.1 157.1 158.1 159.1 160.1 161.1 162.1 163.1
Western calligraphy Western calligraphy (from Greek kάλλoς kallos "beauty" + Ypaφή graphẽ "writing") is the art of writing.[1] A contemporary definition of calligraphic practice is "the art of giving form to signs in an expressive, harmonious and skillful manner."[2] The story of writing is one of aesthetic development framed within the technical skills, transmission speed(s) and material limitations of a person, time and place.[3] A style of writing is described as a script, hand or alphabet.[4] Calligraphy ranges from functional hand lettered inscriptions and designs to fine art pieces where the abstract expression of the handwritten mark may or may not supersede the legibility of the letters.[5] Classical calligraphy differs from typography and non-classical hand-lettering, though a calligrapher may create all of these; characters are historically disciplined yet fluid and spontaneous, improvised at the moment of writing.[6] Calligraphy continues to flourish in the forms of wedding and event invitations, font design/ typography, original hand-lettered logo design, religious art, various announcements/ graphic design/ commissioned calligraphic art, cut stone inscriptions and memorial documents. Also props and moving images for film and television, testimonials, birth and death certificates/maps, and other works involving writing.[7] Contents History[edit] Western calligraphy is the calligraphy of the Latin writing system, and to a lesser degree the Greek and Cyrillic writing systems.[8] Early alphabets had evolved by about 3000 BC. From the Etruscan alphabet evolved the Latin alphabet. Capital letters (majuscules) emerged first, followed by the invention of lower case letters (minuscules) in the Carolingian period.[5] The history of lettering records many excursions into historical obscurity and disuse as well as elaborating the story of what gave rise to contemporary print.[9] Long, heavy rolls of papyrus were replaced by the Romans with the first books, initially simply folded pages of parchment made from animal skins. Reed pens were replaced by quill pens.[10] Christian churches promoted the development of writing through the prolific copying of the Bible, particularly the New Testament and other sacred texts.[11] Two distinct styles of writing known as uncial and half-uncial (from the Latin "uncia," or "inch") developed from a variety of Roman bookhands.[12] The 7th-9th centuries in northern Europe were the heyday of Celtic illuminated manuscripts, such as the Book of Durrow, Lindisfarne Gospels and the Book of Kells.[13] Charlemagne's devotion to improved scholarship resulted in the recruiting of "a crowd of scribes", according to Alcuin, the Abbot of York.[14] Alcuin developed the style known as the Caroline or Carolingian minuscule. The first manuscript in this hand was the Godescalc Evangelistary (finished 783) — a Gospel book written by the scribe Godescalc.[15] Carolingian remains the one progenitor hand from which modern booktype descends.[16] Blackletter (also known as Gothic) and its variation Rotunda, gradually developed from the Carolingian hand during the 12th century. Over the next three centuries, the scribes in northern Europe used an ever more compressed and spiky form of Gothic. Those in Italy and Spain preferred the rounder but still heavy-looking Rotunda. During the 15th century, Italian scribes returned to the Roman and Carolingian models of writing and designed the Italic hand, also called Chancery cursive, and Roman bookhand. These three hands — Gothic, Italic, and Roman bookhand — became the models for printed letters. Johannes Gutenberg used Gothic to print his famous Bible, but the lighter-weight Italic and Roman bookhand have since become the standard. During the Middle Ages, hundreds of thousands of manuscripts were produced:[17] some illuminated with gold and fine painting, some illustrated with line drawings, and some just textbooks.[18] Early Modern era[edit] In the mid-1600s French officials, flooded with documents written in various hands and varied levels of skill, complained that many such documents were beyond their ability to decipher. The Office of the Financier thereupon restricted all legal documents to three hands, namely the Coulee, the Rhonde, (known as Round hand in English) and a Speed Hand sometimes simply called the Bastarda.[19] While there were many great French masters at the time, the most influential in proposing these hands was Louis Barbedor, who published Les Ecritures Financière Et Italienne Bastarde Dans Leur Naturel circa 1650.[19] With the destruction of the Camera Apostolica during the sack of Rome (1527), the capitol for writing masters moved to Southern France. By 1600, the Italic Cursiva began to be replaced by a technological refinement, the Italic Chancery Circumflessa, which in turn fathered the Rhonde and later English Roundhand.[19] In England, Ayres and Banson popularized the Round Hand while Snell is noted for his reaction to them, and warnings of restraint and proportionality. Still Edward Crocker began publishing his copybooks 40 years before the aforementioned.[19] Modern era[edit] Revival[edit] After printing became ubiquitous from the 15th century, the production of illuminated manuscripts began to decline.[20] However, the rise of printing did not mean the end of calligraphy.[21] The modern revival of calligraphy began at the end of the 19th century, influenced by the aesthetics and philosophy of William Morris and the Arts and Crafts movement. Edward Johnston is regarded as being the father of modern calligraphy.[22][23][24] After studying published copies of manuscripts by architect William Harrison Cowlishaw, he was introduced to William Lethaby in 1898, principal of the Central School of Arts and Crafts,who advised him to study manuscripts at the British Museum.[25] This triggered Johnston's interest in the art of calligraphy with the use of a broad edged pen. He began a teaching course in calligraphy at the Central School in Southampton Row, London from September 1899, where he influenced the typeface designer and sculptor Eric Gill. He was commissioned by Frank Pick to design a new typeface for London Underground, still used today (with minor modifications).[26] He has been credited for reviving the art of modern penmanship and lettering single-handedly through his books and teachings - his handbook on the subject, Writing & Illuminating, & Lettering (1906) was particularly influential on a generation of British typographers and calligraphers, including Graily Hewitt, Stanley Morison, Eric Gill and Anna Simons. Johnston also devised the simply crafted round calligraphic handwriting style, written with a broad pen, known today as the Foundational hand, although Johnston never used the terms "Foundational" or "Foundational Hand". Johnston initially taught his students an uncial hand using a flat pen angle, but later taught his hand using a slanted pen angle.[27] He first referred to this hand as "Foundational Hand" in his 1909 publication, Manuscript & Inscription Letters for Schools and Classes and for the Use of Craftsmen.[28] Subsequent developments[edit] Graily Hewitt taught at the Central School of Arts and Crafts and published together with Johnston throughout the early part of the century. Hewitt was central to the revival of gilding in calligraphy, and his prolific output on type design also appeared between 1915 and 1943. He is attributed with the revival of gilding with gesso and gold leaf on vellum. Hewitt helped to found the Society of Scribes & Illuminators (SSI) in 1921, probably the world's foremost calligraphy society. Hewitt is not without both critics[29] and supporters[30] in his rendering of Cennino Cennini's medieval gesso recipes.[31] Donald Jackson, a British calligrapher, has sourced his gesso recipes from earlier centuries a number of which are not presently in English translation.[32] Graily Hewitt created the patent announcing the award to Prince Philip of the title of Duke of Edinburgh on November 19, 1947, the day before his marriage to Queen Elizabeth.[33] Johnston’s pupil, Anna Simons, was instrumental in sparking off interest in calligraphy in Germany with her German translation of Writing and Illuminating, and Lettering in 1910.[22] Austrian Rudolf Larisch, a teacher of lettering at the Vienna School of Art, published six lettering books that greatly influenced German-speaking calligraphers. Because German-speaking countries had not abandoned the Gothic hand in printing, Gothic also had a powerful effect on their styles. Rudolf Koch was a friend and younger contemporary of Larisch. Koch's books, type designs, and teaching made him one of the most influential calligraphers of the 20th century in northern Europe and later in the U.S. Larisch and Koch taught and inspired many European calligraphers, notably Karlgeorg Hoefer, and Hermann Zapf.[34] Calligraphy today[edit] Calligraphy today finds diverse applications. These include graphic design, logo design, type design, paintings, scholarship, maps, menus, greeting cards, invitations, legal documents, diplomas, cut stone inscriptions, memorial documents, props and moving images for film and television, business cards, and handmade presentations. Many calligraphers make their livelihood in the addressing of envelopes and invitations for public and private events including wedding stationery. Entry points exist for both children and adults via classes and instruction books. The scope of the calligraphic art is more than pure antiquarian interest.[35] Johnston's legacy remains pivotal to the ambitions of perhaps most Western calligraphers: “It is possible even now to go back to the child's - something like the early calligrapher's - point of view, and this is the only healthy one for any fine beginning: to this nothing can be added; all Rules must give way to Truth and Freedom.”[36] The multi-million dollar Saint John's Bible project for the 21st century has engaged Donald Jackson with an international scriptorium and is nearing completion. It is designed as a 21st-century illuminated Bible, executed with both ancient and modern tools and techniques. The earlier 20th-century "Bulley Bible" was executed by a student of Edward Johnston's, Edward Bulley.[37] The digital era has facilitated the creation and dissemination of thousands of new and historically styled fonts. Calligraphy gives unique expression to every individual letterform within a design layout which is not the strength of typeface technologies no matter their sophistication.[38] The usefulness of the digital medium to the calligrapher is not limited to the computer layout of the new Saint John's Bible prior to working by hand.[39] Writing directly in the digital medium is facilitated via graphics tablets (e.g. Wacom and Toshiba) and is expected to grow in use with the introduction of Microsoft Windows Vista operating system ("Vista Pen Flicks") in 2007. Apple Inc. introduced a similar "shorthand" facility in their Tiger operating system in 2005. Graphics tablets facilitate calligraphic design work more than large size art pieces.[40] The internet supports a number of online communities of calligraphers and hand lettering artists. Other sub-styles[edit] Other Western sub-styles and their respective century of appearance: - Rustic capitals (6th BC) - Roman cursive (6th BC) - Roman square capitals (6th BC) - Uncial script (2nd) - Carolingian script (7th) - Beneventan script (8th) - Visigothic script (9th) - Gothic script (10th) - Chancery hand (13th) - Textura script (or Gutenberg script) (15th) - Antiqua script (16th) - English script (calligraphy) (18th) Bibliography[edit] - Alexander, J.J.G., Marrow, J.H., & Sandler, L.F. with Moodey, E., & Petev, T.T. (2005) The Splendor of the Word: Medieval and Renaissance Illuminated Manuscripts at the New York Public Library. New York Public Library/ Harvey Miller Publishers - Backhouse, J. (1981) The Lindisfarne Gospels. Phaidon Press - Baines, P., & Dixon, C. (2003) Signs: lettering in the environment. Lawrence King Publishing - Bickham, G. (1743) The Universal Penman London. Dover, New York - Bloem, M., & Browne, M. (2002) Colin McCahon: A Question of Faith. Craig Potton Publishing - Bose, S., & Jalal, A. (2003) Modern South Asia: History, Culture, Political Economy. Routledge, p. 36 - British Library (2007). Collect Britain. Retrieved 22 February 2007. - Brown, M.P. & Lovett, P. (1999) The Historical Source Book for Scribes. British Library - Calderhead, C. (2005) Illuminating the Word: The Making of the Saint John's Bible. Liturgical Press - Cardozo Kindersley, L.L. (2007) The Cardozo Kindersley Workshop. Retrieved 15 April 2007. - Child, H. (1988) Calligraphy Today: Twentieth Century Tradition & Practice. Studio Books - Child, H. ed. (1986) The Calligrapher's Handbook. Taplinger Publishing Co. - Child, H. (1976) Calligraphy Today: A Survey of Tradition and Trends. Cassell & Collier Macmillan Publishers Ltd. - Child, H. (1963) Calligraphy Today: A Survey of Tradition and Trends. Watson-Guptill Publications - Cinamon, G. (2000) Rudolf Koch: Letterer, Type Designer, Teacher. Oak Knoll Press - Cockerell, S. (1945) from "Tributes to Edward Johnston" in Child, H. & Howes, J. ed.s (1986) Lessons in Formal Writing, pp. 21–30. - Daniels, P. T & Bright, W. (1996) The World's Writing Systems. Oxford University Press - de Hamel, C. (2001a) The Book: A History of the Bible. Phaidon Press - de Hamel, C (2001b) The British Library Guide to Manuscript Illumination. British Library - de Hamel, C. (1994) A History of Illuminated Manuscripts. Phaidon Press - de Hamel, C. (1992) Scribes and Illuminators. University of Toronto Press - Diringer, D. (1968) The Alphabet: A Key to the History of Mankind 3rd Ed. Volume 1 Hutchinson & Co. London - Fraser, M., & Kwiatowski, W. (2006) Ink and Gold: Islamic Calligraphy. Sam Fogg Ltd. London - Gaur, A. (2000) Literacy and the Politics of Writing. Intellect Books, p. 98 - Geddes, A., & Dion, C. (2004) Miracle: a celebration of new life. Photogenique Publishers Auckland. - Gilderdale, P. (2006) "What's in a grip? A study of historical pen holds", Letter Arts Review 21(1): 10-27. - Gilderdale, P. (1999) "The Great Copperplate Myth", Letter Arts Review 15(1): 38-47. - Gray, N. (1986) A History of Lettering: Creative Experiment and Letter Identity. Godine - Gray, N. (1971) Lettering as Drawing: Part I The Moving Line. Taplinger Publishing C. New York Bulley Bible (1969–83). Retrieved 28 October 2006. - Harris, D. (1991) Calligraphy: Inspiration, Innovation, Communication. Anaya, London. - Henning, W.E. (2002) An elegant hand: the golden age of American penmanship and calligraphy ed. Melzer, P. Oak Knoll Press, New Castle, Delaware - Herringham, C.J. (transl. 1899) The Book of the Art of Cennino Cennini, an English translation from the Italian Letters of William Graily Hewitt to Sidney Feinberg. Retrieved 15 April 2007. - Hewitt, G. (1930) Lettering: For Students & Craftsmen. Pentalic 1976 ed. - International Typeface Corporation (1982) International Calligraphy Today. Watson-Guptill Publ. New York - Jackson, D. (1981) The Story of Writing. The Calligraphy Centre - Johnston, E. (1906) Writing, Illuminating & Lettering. Dover Publication 1995 ed. - Johnston, E. (1909) Manuscript & Inscription Letters: For schools and classes and for the use of craftsmen, plate 6. San Vito Press & Double Elephant Press, 10th Impression - Kapr, A. (1991) "Calligraphy 91" in Schreibwerkstaat Klingspor Offenbach - Kerr, D.J. (2006) Amassing Treasures for All Times: Sir George Grey, Colonial Bookman and Collector. University of Otago Press/Oak Knoll Press - Knight, S. (1998) Historical Scripts: From Classical Times to the Renaissance. Oak Knoll Press - Knight, S. "The Roman Alphabet" in The World's Writing Systems (supra), pp. 312–332. - Lamb, C.M. ed. (1956) Calligrapher's Handbook. Pentalic 1976 ed. - Letter Arts Review - Luthra, H. L () A Text Book of General Studies Vol II., p. 63 - Mediavilla, C. (1996) Calligraphy. Scirpus Publications - Mitter, P. (2001) Indian Art. Oxford University Press, p. 100 - Morris, W. (1882) From "Making the Best of It" in Hopes and Fears for Art. Hard Press - Neugebauer, F. (1979) The Mystic Art of Written Forms - Pearce, C. (1981 and 2007) The Little Manual of Calligraphy - Paper and Ink Arts - Pearce, C. (1984) The Anatomy of Letters - Taplinger Publishing - Prestianni, J. (2001) Calligraphic Type Design in the Digital Age. Gingko Press - Pott, G. (2006) Kalligrafie: Intensiv Training Verlag Hermann Schmidt Mainz - Pott, G. (2005) Kalligrafie:Erste Hilfe und Schrift-Training mit Muster-Alphabeten Verlag Hermann Schmidt Mainz - Propfe, J. (2005) SchreibKunstRaume: Kalligraphie im Raum Verlag George D.W. Callwey GmbH & Co. K.G. Munich - Reaves, M., & Schulte, E. (2006) Brush Lettering: An Instructional Manual in Western Brush Calligraphy Revised Edition, Design Books New York. - Renard, J. (1999) Responses to 101 Questions on Buddhism. Paulist Press. Religion / World, pp 23–24 - Thomson, G. (2004) Digital Calligraphy with Photoshop. Thomson Learning - Tresser, J. (2006) The Technique of Raised Gilding 2nd Ed. CD-ROM - Trinity College Library Dublin (2006) The Book of Kells DVD-ROM. - Ver Berkmoes, R. () Bali e Lombok p. 45 - Walther, I.F., & Wolf, N. (2005) Masterpieces of Illumination: The world's most beautiful illuminated manuscripts from 400 to 1600. Taschen - Whitley, K.P. (2000) The History and Technique of Manuscript Gilding. Oak Knoll Press - Wieck, R.S. (1983) Late Medieval and Renaissance Illuminated Manuscripts 1350-1525 in the Houghton Library. Harvard College Library - Williams, R.B. (2004) Williams On South Asian Religions And Immigration: Collected Works By Raymond Brady Williams. Ashgate Publishing, Ltd., p. 61 - Zapf, H. (2007) Alphabet Stories: A Chronicle of Technical Developments Cary Graphic Arts Press Rochester New York - Zapf, H. (2006) The world of Alphabets: A kaleidoscope of drawings and letterforms, CD-ROM References[edit] - ^ Mediavilla 1996: 17 - ^ Mediavilla 1996: 18 - ^ Diringer 1968: 441 - ^ Fraser & Kwiatkowski 2006; Johnston 1909: Plate 6 - ^ a b Mediavilla 1996 - ^ see for example Letter Arts Review; Propfe 2005; Geddes & Dion 2004 - ^ Daniels & Bright 1996; Knight 1996 - ^ Walther & Wolf 2005; Gray 1986 - ^ Jackson 1981 - ^ de Hamel 2001a - ^ Trinity College Library Dublin 2006; Walther & Wolf 2005; Brown & Lovett 1999: 40; Backhouse 1981 - ^ Jackson 1981: 64 - ^ Walther & Wolf 2005; de Hamel 1994: 46-48 - ^ de Hamel 1994: 46 - ^ http://www.collectbritain.co.uk/collections/illuminated/ - ^ Kerr 2006; Alexander 2005; de Hamel 2001b & 1992; Wieck 1983 - ^ a b c d Joyce Irene Whalley (c. 1980). The Art of Calligraphy, Western Europe & America. - ^ de Hamel 2001a; de Hamel 1986 - ^ Zapf 2007; de Hamel 2001a; Gilderdale 1999; Gray 1971 - ^ a b "The Legacy of Edward Johnston". The Edward Johnston Foundation. - ^ Cockerell 1945; Morris 1882 - ^ "Font Designer — Edward Johnston". Linotype GmbH. Retrieved 5 November 2007. - ^ such as the Ramsey Psalter, BL, Harley MS 2904 - ^ The Eric Gill Society: Associates of the Guild: Edward Johnston - ^ Gilderdale 1999 - ^ Baines & Dixon 2003: 81 - ^ Tresser 2006 - ^ Whitley 2000: 90 - ^ Herringham 1899 - ^ Jackson 1981: 81 - ^ Cinamon 2001; Kapr 1991 - ^ Zapf 2007; Mediavilla 1996; Child 1988, 1976 & 1963; International Typeface Corporation 1982 - ^ Johnston 1909: contents page - ^ Green 2003 - ^ Zapf 2007: 76-7; Thomson 2004 versus Prestianni 2001 - ^ Calderhead 2005 - ^ Thomson 2004 External links[edit] - Kaligrafos - The Dallas Calligraphy Society, a non-profit guild promoting the calligraphic arts - Friends of Calligraphy, San Francisco, California - New Zealand Calligraphers, a national network of affiliated calligraphy guilds - The Edward Johnston Foundation - Research centre for calligraphy and lettering arts