http___en.wikipedia.org_wiki_Caracalla_4.xml
1.1 2.1 2.2 3.1 4.1 4.2 4.3 4.4 5.1 5.2 6.1 6.2 6.3 7.1 7.2 7.3 8.1 9.1 9.2 9.3 9.4 10.1 10.2 10.3 11.1 12.1 12.2 12.3 12.4 12.5 13.1 13.2 13.3 13.4 14.1 15.1 16.1 16.2 16.3 16.4 17.1 17.2 17.3 17.4 18.1 18.2 18.3 18.4 19.1 20.1 20.2 20.3 20.4 20.5 20.6 20.7 20.8 21.1 22.1 22.2 22.3 22.4 22.5 23.1 23.2 23.3 23.4 23.5 23.6 23.7 24.1 25.1 25.2 25.3 26.1 26.2 26.3 26.4 26.5 26.6 27.1 27.2 27.3 27.4 27.5 27.6 28.1 28.2 28.3 28.4 29.1 30.1 31.1 31.2 32.1 33.1 34.1 35.1 36.1 37.1 38.1 38.2 38.3 39.1 39.2 40.1 41.1 41.2
Каракала Марк Аврелий Север Антонин Август, роден като Луций Септимий Басиан (на латински: Lucius Septimius Bassianus) e римски император през периода 211-217. Прякорът Каракала идва от качулатите туники "Caracalla" (вид ямурлук), които носел и раздавал на народа. [редактиране] Ранни години Басиан, по-късно Каракала, е роден в Лугдунум (дн. Лион) през 186 г., в семейството на бъдещия император от либийски произход Септимий Север и сирийката Юлия Домна. Когато през 193 г. Север се впуска в борбата за императорска власт, неговият едва 8-годишен син получава ранг цезар (ок. 195 - 196 г.), приема официалното тронно име Антонин и придружава баща си през повечето време. След като в четиригодишна гражданска война, Септимий Север окончателно утвърждава властта си над цялата империя, той издига сина си в съимператор с титлата август (198), а на по-младия си син Гета дава ранг цезар. Двамата братя били определени за наследници, но отношенията им постепенно се превръщат в непрестанна вражда. От начало в детството си Каракала се отличавал с дружелюбен и весел нрав. Когато пораснал, у него настъпила промяна - станал затворен, мрачен и раздразнителен, склонен към жестокост и подлост. Историците отдават тази промяна на сложната и напрегната обстановка, която заобикаляла младия престолонаследник. През 202 г. младият Антонин е сгоден за Фулвия Плавцила, дъщеря на преторианския префект Плавциан. Плавцила получава титлата Августа и ражда на Каракала дъщеря (името ѝ не е известно) през 204 г., но през 205 г. бащата на Плавцила е уличен в заговор срещу императорското семейство и бива екзекутиран. Плавцила е заточена на остров Липари и по-късно убита по желание на бившия и съпруг, който никога не се оженил повече. [редактиране] Съвместно управление Колкото повече възмъжавал Антонин, или Каракала, толкова повече се усилвала взаимната ненавист с Гета, комуто завиждал, че е любимец на баща им. През 208 - 211 г. братята придружават Септимий Север в похода му срещу скотите и пиктите в Британия. Каракала показал острия си нрав в скандали с баща си и брат си, заплашвайки дори да ги убие, нещо което огорчило Север и ускорило болестта му, от която не след дълго починал. Преди да склопи очи старият император им завещал властта със заръката да бъдат щедри с армията и да не се карат. След края на похода в Британия братята получават титлата "Британски", завръщат се в Рим поотделно, празнуват два отделни триумфа, а двореца на Палатин е разделен на две части, с два отделни входа. Всеки прави опити да отрови другия, но безрезултатно. Двамата усилено привличали съмишленици, и въпреки опитите на майка им Юлия Домна да ги примири, те се готвели да поделят империята, като Каракала щял да вземе западната част, а Гета изтока. [редактиране] Убийството на Гета След кратък период на съвместно управление Гета загива от ръката на брат си. При един от поредните опити на Юлия Домна да сдобри синовете си, Каракала, разгневен от думите на по-малкия си брат, извадил скрит меч и го убил. Разтичал се като обезумял из коридорите на двореца, викайки, че едвам се е спасил от покушение. Втурнал се в лагера на преторианците, където обявил, че награждава всеки от тях с 2500 драхми в чест на спасението и единовластието си. По думите на древните историци за ден изхарчил всичко, което Септимий Север събирал в продължение на години. Истината не останала скрита, но народа приел властта на братоубиеца, който обожествил Гета с думите: "Нека да е божествен, стига само да не управлява". Знаейки, че брат му е имал повече привърженици от него, които съжаляват за смъртта му, Каракала организирал техни арести и екзекуции осъдени като врагове на държавата. Във вълната от насилие, заляла империята за около година, над 20 хиляди души, главно сенатори и знатни, намерили смъртта си по мъглявото обвинение, че са "приятели на Гета". Загинал и известният юрист, префекта Папиниан поради несъгласие с политиката на императора. [редактиране] Самостоятелно управление Установил едноличното си господство в държавата, Каракала се впуснал в бурно и суетно властване, което щяло да остане забележително в историята с неговата екстравагантност и свирепост. Каракала дал големи правомощия на майка си Юлия Домна, а той самият се отправил на военни походи срещу племената по Рейн и Дунав. Поради разхищенията на императора финансите често не достигали. Щом Юлия Домна се оплаквала на сина си от празната хазна, той отговарял: "Не се безпокой, майко, докато държа това, нищо няма да ни липсва!", посочвайки меча си. Един от главните начини за набавяне на допълнителни средства било екзекутирането на богати граждани по различни скалъпени обвинения, след което присвоявал имуществото им. За да спечели популярност сред масите, Каракала организира масови зрелища и раздавания, увеличава войнишките заплати, започва строежа на огромни бани в Рим. Каракала бил верен последовател на бащиния си съвет да угажда на войниците, а останалите да пренебрегва. За 5 години увеличил заплатите им тройно. Към това време се отнася завършването на величествените Бани на Каракала в Рим, най-големите в Античността; всъщност те представлявали цял развлекателен комплекс, включващ освен разнообразни бани и басейни също и театър, библиотека, одеон, спортни площадки, магазини и др. Задушил опозицията в Сената, вече пълновластен господар, Каракала среща нов проблем – липсата на пари, породена от прахосническото начало на управлението му. Конфискациите на имущество на богати граждани и увеличените данъци не спомагат достатъчно за попълване на хазната. В империята постепенно настъпвала сериозна финансова криза, породена от отлива на ценни метали към царство Партия, най-вече посредством увеличения търговски внос на редки и екзотични стоки от изток. Усиленото монетосечене и девалвацията на денария (обезценил се на ок. 40-45 % сребро) води до въвеждането на нова монета - двоен денарий, наречен "антониниан" в чест на владетеля (всъщност само 1,5 пъти по-тежък от обикновения денарий). [редактиране] Едикт на Каракала (212 г.) Финансовите трудности биват донякъде преодолени чрез хитър ход, предложен от съветниците на императора. Това било издаването на едикт, повеляващ, че всички свободни жители на Римската империя придобиват статут на граждани - Constitutio Antoniniana (т.нар. Едикт на Каракала от 212 г.). Заедно с формалното добиване на права, мнозинството от населението добивало и задължения, сред които и увеличен брой данъци и такси. Ето защо едиктът не бил посрещнат с въодушевление и се споменава мимоходом от древните автори. Днешните историци обаче считат Едикта на Каракала за един от най-важните документи, ознаменуващ края на процеса на изравняване на старите римски граждани и обикновеното население на провинциите, превръщащ жителите на цялата империя в равноправни помежду си поданици на императора. Разбира се, привилегията на римското гражданство отдавна била загубила съдържание и всички признати за граждани си оставали политически безгласни, без да получат почти никаква полза от новия си статус. Сред преките последици от едикта обаче са увеличаването на данъчното тегло върху населението предопределящ началото на упадъка на градските центрове в държавата. [редактиране] Военни походи През 213 - 215 римляните воюват с карпи и язиги, а след това с германски племена по Горен Дунав. В Югоизточна Дакия са построени серия от валове за защита от степните племена северно от Дунав. Смята се, че Каракала постигнал успех не благодарение на пълководчески умения, а чрез измама и коварство. Войната обаче се затягала, поради което той решил да се добере до мир чрез солиден подкуп. Макар и да не постигнал реална победа, той получава титлата "Германски", празнува триумф и се преизпълва с увереност като "Нов Александър". Посредствен като пълководец, Каракала бил неуморим войник, физически силен, въпреки дребния си ръст. Със суровия си начин на живот и поведение внушавал на войниците, че "един от тях е на трона", и така станал много популярен сред тях – защото при поход често вървял пеша, редом с простите легионери, отказвал всякакви удобства, хранел се с войнишка дажба, дори копаел окопи и работел наравно с другите войници. Германите и другите варвари също харесвали Каракала, понеже сключил мир с тях, и дори, според летописеца Херодиан, започнал да ги подражава с вида си ("Често свалял римския плащ от раменете си и го сменял с германски дрехи; виждали го в плащ със сребърна везба, какъвто носят самите германи. Слагал си светли изкуствени коси и ги сресвал по германски..."). Явната варваризация на императора не била по вкуса на традиционалистите в Рим, най-вече от знатните, и той бил заклеймен от тях като груб варварин. Постепенно, новата "варварска" мода се разпространявала сред народа, а тогата става отживелица. Каракала почитал богинята Изида и други източни култове, освен това бил много суеверен и непрекъснато се допитвал до различни гадатели и астролози, търсейки навсякъде заговори. [редактиране] Кампании на Изток През втората половина на управлението си Каракала се насочил на изток. Той бил известен като голям почитател на Александър Македонски, искал да достигне славата и успехите на своя любимец, но в сравнение с него качествата му били доста скромни. Пратил известие до сенаторите в Рим с което съобщил че великият пълководец се е преродил в него, след което започнал подготовката на нов военен поход. През 215 г. императорът пристигнал в Александрия, Египет, един от най-големите градове в империята, където дочул че се разпространяват обидни насмешки по негов адрес. Населението го наричало "Александър Гетски" - подигравка с мечтата му да се оприличи на Александър Велики и намек за извършеното братоубийство. Носели се и слухове за кръвосмешение с майка му Юлия Домна. Пристигайки, император Каракала поканил младежите от града в цирка под предлог че организира зрелища, след което обградил сградата с личната си гвардия и заповядал събралите се да бъдат изклани до един. След това някои квартали на града били разграбени и разрушени от вилнеещи войници. В погрома загиват десетки хиляди. През 216 г. Каракала нападнал Партското царство, след което предложил мир и съюз, но преди да дочака отговора на владетеля Артабан IV, отново нахлул в Асирия, избил местната партска аристокрация и разрушил семейната гробница на Арсакидите в Арбела. В чест на успехите си приема титлата "Партски". След връщането си в Сирия запланувал нов поход, но през пролетта на 217 г. бил убит от личен охранител, докато облекчавал естествените си нужди край един път близо до Каре (дн. Харан, Турция). Заговорът бил организиран от преторианските префекти, единият от които - Макрин, след това взел властта. Смъртта на Каракала била посрещната с ликуване сред народа и в Сената, но предизвикала най-дълбока скръб сред войниците, които дълго не искали да повярват в това. За християните, които преследвал, а и за повечето от жителите на империята, Каракала бил въплъщение на злото. Обликът му бил сравняван с този на див звяр: със свиреп поглед, косата му била посивяла, а още нямал 30 години, страдал от нервност и епилепсия, похотливостта му била безгранична. Древните историци са особено критични към него. [редактиране] Външни препратки - Животът на Каракала (Historia Augusta at LacusCurtius: Латински текст и английски превод) - Michael L. Meckler: Caracalla (211-217 A.D.) - Constitutio Antoniniana със снимка на папирус Vanderhaeghe, Een historische biografie van Keizer Caracalla (188-217), Universiteit Gent, 2003-2004. - Life of Caracalla - roman-empire.net Caracalla - Италиански сайт за Caracalla [редактиране] Литература - David S. Potter: The Roman Empire at Bay, AD 180–395. London New York 2004, ISBN 0-415-10057-7. - Michael Grant: The Severans. The changed Roman Empire, London 1996 Drexler, Caracallas Zug nach dem Orient und der letzte Partherkrieg (214-217), Halle an der Saale, 1880 Johnston, “Caracalla’s Path. The Numismatic Evidence,” Historica 32, 1983, pp. 58-76.
1.1 2.1 2.2 2.3 2.4 3.1 3.2 3.3 4.1 5.1 6.1 6.2 6.3 7.1 8.1 9.1 9.2 9.3 9.4 10.1 10.2 11.1 11.2 11.3 12.1 12.2 13.1 14.1 14.2 14.3 14.4 15.1 15.2 15.3 15.4 16.1 16.2 16.3 17.1 18.1 19.1 19.2 20.1 21.1 21.2 21.3 21.4 22.1 23.1 24.1 24.2 24.3 25.1 25.2 26.1 27.1 27.2 28.1 29.1 29.2 29.3 29.4 30.1 31.1 32.1 33.1 34.1 34.2 35.1 35.2 35.3 36.1 36.2 36.3 36.4 36.5 37.1 38.1 38.2 38.3 38.4 39.1 40.1 41.1 42.1 43.1 43.2 43.3 43.4 43.5 44.1 44.2 44.3 45.1 46.1 47.1 47.2 48.1 49.1 49.2 50.1 51.1 52.1 53.1 53.2 54.1 55.1 56.1 56.2 57.1 59.1 60.1 61.1 62.1 63.1 64.1 65.1 66.1 67.1 68.1 69.1 70.1 71.1 72.1 73.1 74.1 75.1 76.1 77.1 78.1 79.1
Caracalla Caracalla (Latin: Marcus Aurelius Severus Antoninus Augustus;[1] 4 April 188 – 8 April 217) was Roman emperor of Punic and Syrian descent from 198 to 217. The eldest son of Septimius Severus, he reigned jointly with his father from 198 until Severus' death in 211. For a short time he then ruled jointly with his younger brother Geta until he had him murdered later in 211. Caracalla is remembered as one of the most notorious and unpleasant of emperors because of the massacres and persecutions he authorized and instigated throughout the Empire.[2][3] Caracalla's reign was also notable for the Constitutio Antoniniana (also called the Edict of Caracalla or the Antonine Constitution), granting Roman citizenship to all freemen throughout the Roman Empire, which according to historian Cassius Dio, was done for the purposes of raising tax revenue. He is also one of the emperors who commissioned a large public bath-house (thermae) in Rome. The remains of the Baths of Caracalla are still one of the major tourist attractions of the Italian capital. Contents Early life[edit] Caracalla, of mixed Punic and Syrian descent, was born Lucius Septimius Bassianus in Lugdunum, Gaul (now Lyon, France), the son of the later Emperor Septimius Severus and Julia Domna. At the age of seven, his name was changed to Marcus Aurelius Septimius Bassianus Antoninus to create a connection to the family of the philosopher emperor Marcus Aurelius. He was later given the nickname Caracalla, which referred to the Gallic hooded tunic he habitually wore and which he made fashionable. Reign[edit] Murder of brother (211)[edit] His father died in 211 at Eboracum (now York) while on campaign in northern Britain. Caracalla was present and was then proclaimed emperor by the troops along with his brother Publius Septimius Antoninus Geta. Caracalla suspended the campaign in Caledonia and soon ended all military activity, as both brothers wanted to be sole ruler thus making relations between them increasingly hostile. When they tried to rule the Empire jointly they actually considered dividing it in halves, but were persuaded not to do so by their mother. Then in December 211 at a reconciliation meeting arranged by their mother Julia Domna, Caracalla had Geta assassinated by members of the Praetorian Guard loyal to himself, leading to Geta dying in his mother's arms. Caracalla then persecuted and executed most of Geta's supporters and ordered a damnatio memoriae pronounced by the Senate against his brother's memory. Geta's image was simply removed from all coinage, paintings and statues, leaving a blank space next to Caracalla's. Among those executed were his former cousin-wife Fulvia Plautilla, his unnamed daughter with Plautilla along with her brother and other members of the family of his former father-in-law Gaius Fulvius Plautianus. Plautianus had already been executed for alleged treachery against emperor Severus in 205. About the time of his accession he ordered the Roman currency devalued, the silver purity of the denarius was decreased from 56.5% to 51.5%, the actual silver weight dropping from 1.81 grams to 1.66 grams – though the overall weight slightly increased. In 215 he introduced the antoninianus, a "double denarius" weighing 5.1 grams and containing 2.6 grams of silver – a purity of 52%.[4] In the Roman provinces[edit] In 213, Caracalla went north to the German frontier to deal with the Alamanni tribesmen who had broken through the limes in the Agri Decumates. The Romans defeated the Alamanni in battle near the river Main, but failed to win a decisive victory over them. After a peace agreement was brokered and a large bribe payment given to the invaders, the Senate conferred upon him the empty title of Germanicus Maximus. He was also addressed by the surname Alemannicus at this time.[5] The following year Caracalla traveled to the East, to Syria and Egypt never to return to Rome. Gibbon in his work describes Caracalla as "the common enemy of mankind". He left the capital in 213, about a year after the murder of Geta, and spent the rest of his reign in the provinces, particularly those of the East. He kept the Senate and other wealthy families in check by forcing them to construct, at their own expense, palaces, theaters, and places of entertainment throughout the periphery. New and heavy taxes were levied against the bulk of the population, with additional fees and confiscations targeted at the wealthiest families.[6] When the inhabitants of Alexandria heard Caracalla's claims that he had killed Geta in self-defense, they produced a satire mocking this as well as Caracalla's other pretensions. In 215, Caracalla savagely responded to this insult by slaughtering the deputation of leading citizens who had unsuspectingly assembled before the city to greet his arrival, and then unleashed his troops for several days of looting and plunder in Alexandria. According to historian Cassius Dio, over 20,000 people were killed.[citation needed] Domestic Roman policy[edit] Affiliation with the army[edit] During his reign as emperor, Caracalla raised the annual pay of an average legionary to 675 denarii and lavished many benefits on the army which he both feared and admired, as instructed by his father Septimius Severus who had told both him and his brother Geta on his deathbed always to mind the soldiers and ignore everyone else. Caracalla did manage to win the trust of the military with generous pay raises and popular gestures, like marching on foot among the ordinary soldiers, eating the same food, and even grinding his own flour with them.[7] With the soldiers, "He forgot even the proper dignity of his rank, encouraging their insolent familiarity," according to Gibbon.[6] "The vigour of the army, instead of being confirmed by the severe discipline of the camps, melted away in the luxury of the cities." Seeking to secure his own legacy, Caracalla also commissioned one of Rome's last major architectural achievements, the Baths of Caracalla, the second largest public baths ever built in ancient Rome. The main room of the baths was larger than St. Peter's Basilica, and could easily accommodate over 2,000 Roman citizens at one time. The bath house opened in 216, complete with libraries, private rooms and outdoor tracks. Internally it was lavishly decorated with gold-trimmed marble floors, columns, mosaics and colossal statuary. Edict of Caracalla (212)[edit] The Constitutio Antoniniana (Latin: "Constitution [or Edict] of Antoninus") (also called Edict of Caracalla or Antonine Constitution) was an edict issued in 212 by Caracalla which declared that all free men in the Roman Empire were to be given full Roman citizenship[8] and all free women in the Empire were given the same rights as Roman women. Before 212, for the most part only inhabitants of Italia held full Roman citizenship. Colonies of Romans established in other provinces, Romans (or their descendants) living in provinces, the inhabitants of various cities throughout the Empire, and small numbers of local nobles (such as kings of client countries) held full citizenship also. Provincials, on the other hand, were usually non-citizens, although many held the Latin Right. The Roman Historian Cassius Dio contended that the sole motivation for the edict was a desire to increase state revenue, coupled with the debasement of the currency, needed to pay for the new pay raises and benefits conferred on the military.[9] At the time aliens did not have to pay most taxes that were required of citizens, so although nominally Caracalla was elevating their legal status, he was more importantly expanding the Roman tax base. The effect of this was to remove the distinction that citizenship had held since the foundation of Rome and as such the act had a profound effect upon the fabric of Roman society.[10] War with Parthia[edit] According to the historian Herodian, in 216, Caracalla tricked the Parthians into believing that he was sincere in his marriage and peace proposal, but then had the bride and guests massacred after the wedding celebrations. The thereafter ongoing conflict and skirmishes became known as the Parthian war of Caracalla.[11] Assassination (217)[edit] While travelling from Edessa to continue the war with Parthia, he was assassinated while urinating at a roadside near Carrhae on 8 April 217 (4 days after his 29th birthday), by Julius Martialis, an officer of his personal bodyguard. Herodian says that Martialis' brother had been executed a few days earlier by Caracalla on an unproven charge; Cassius Dio, on the other hand, says that Martialis was resentful at not being promoted to the rank of centurion. The escort of the emperor gave him privacy to relieve himself, and Martialis then ran forward and killed Caracalla with a single sword stroke. While attempting to flee, the bold assassin was then quickly dispatched by a Scythian archer of the Imperial Guard.[6] Caracalla was succeeded by his Praetorian Guard Prefect, Macrinus, who (according to Herodian) was most probably responsible for having the emperor assassinated. His nickname[edit] According to Aurelius Victor in his Epitome de Caesaribus, the agnomen "Caracalla" refers to a Gallic cloak that Caracalla adopted as a personal fashion, which spread to his army and his court.[12] Cassius Dio[13] and the Historia Augusta[14] agree that his nickname was derived from his cloak, but do not mention its country of origin. Portrait[edit] His official portraiture as sole emperor marks a break with the detached images of the philosopher–emperors who preceded him: his close-cropped haircut is that of a soldier, his pugnacious scowl a realistic and threatening presence. This rugged soldier–emperor iconic archetype was adopted by most of the following emperors who depended on the support of the troops to rule, such as Maximinus Thrax.[15] Herodian describes Caracalla as not tall, but robust. He preferred Germanic clothing, caracalla being the name of the short Gaulish cloak that he made fashionable, and often wore a blond wig.[16] Vgl. Cassius Dio 79 (78),9,3: Cassius Dio mentions that the emperor liked to show a "wild" facial expression.[17] We can see how he wanted to be portrayed to his people through many surviving busts and coins. Images of the young Caracalla cannot be well distinguished from his younger brother Geta. On the coins the older brother Caracalla was however shown with laureate since becoming Augustus in 197 while Geta is bareheaded until himself becoming Augustus in 209.[18] Especially between 209 and their father's death in February 211 both brothers are shown as mature young men, ready to take over the empire. Between the death of the father and the assassination of Geta towards the end of 211 Caracalla's portrait remains static with a short full beard, while Geta develops a long beard with hair strains like his father, a strong indicator for the effort to be seen as the "true" successor to their father. The brutal murder of Geta made this claim obsolete of course.[18] Legendary king of Britain[edit] Geoffrey of Monmouth's legendary History of the Kings of Britain makes Caracalla a king of Britain, referring to him by his actual name "Bassianus", rather than the nickname Caracalla. In the story, after Severus's death the Romans wanted to make Geta king of Britain, but the Britons preferred Bassianus because he had a British mother. The two brothers fought a battle in which Geta was killed and Bassianus succeeded to the throne. He ruled until he was betrayed by his Pictish allies and overthrown by Carausius, who, according to Geoffrey, was a Briton, rather than the historically much later Menapian Gaul that he actually was.[19] See also[edit] References[edit] - ^ In Classical Latin, Caracalla's name would be inscribed as MARCVS AVRELIVS SEVERVS ANTONINVS AVGVSTVS. Life of Caracalla at Ancient History Encyclopedia - ^ "Caracalla" A Dictionary of British History. John Cannon. Oxford University Press, 2001. Oxford Reference Online. Oxford University Press. "Caracalla" World Encyclopedia. Oxford Reference Online. Oxford University Press. - ^ Tulane University "Roman Currency of the Principate" - ^ Everyman's Smaller Classical Dictionary, 1910, p.31 - ^ a b c Gibbon, Edward, The Decline And Fall Of The Roman Empire, Vol. Chapter 6. - ^ Caracalla - ^ "Late Antinquity" by Richard Lim in The Edinburgh Companion to Ancient Greece and Rome. Edinburgh: Edinburgh University Press, 2010, p. 114. - ^ http://penelope.uchicago.edu/Thayer/E/Roman/Texts/Cassius_Dio/78*.html - ^ Lethart, P. "Defending Constantine the Twilight of an Empire and the Dawn of Christendom", pg 35 - ^ Herodian's Roman History, chapter 4.11: Caracalla's Parthian War, translated by Edward C. Echols (Herodian of Antioch's History of the Roman Empire, 1961 Berkeley and Los Angeles), online at Livius.org - ^ Aurelius Victor, Epitome de Caesaribus 21 (translation). For information on the caracallus garment, see William Smith Dictionary of Greek and Roman Antiquities: "Caracalla" - ^ Cassius Dio, Roman History 79.3 - ^ Historia Augusta: Caracalla 9.7, Septimius Severus 21.11 - ^ Metropolitan Museum of Art: Portrait head of the Emperor Caracalla". acc. - ^ Herodian 4,7 and 4,9,3. - ^ a b Andreas Pangerl: Porträttypen des Caracalla und des Geta auf Römischen Reichsprägungen - Definition eines neuen Caesartyps des Caracalla und eines neuen Augustustyps des Geta; Archäologisches Korrespondenzblatt des RGZM Mainz 43, 2013, 1, 99-116 - ^ Geoffrey of Monmouth, Historia Regum Britanniae 5.2–3 External links[edit] - Life of Caracalla (Historia Augusta at LacusCurtius: Latin text and English translation) - 188 births - 217 deaths - 217 crimes - Carthaginians - People of Roman Syria - Severan dynasty - Septimii - Aurelii - Ancient Romans in Britain - People from Lugdunum - Roman emperors murdered by the Praetorian Guard - Deified Roman emperors - 2nd-century Roman emperors - 3rd-century Roman emperors - Imperial Roman consuls - Damnatio memoriae - Royal Family of Emesa