http___en.wikipedia.org_wiki_Haydn_and_Mozart_3.xml
1.1 2.1 2.2 2.3 3.1 3.2 4.1 4.2 5.1 6.1 7.1 8.1 9.1 10.1 11.1 12.1 13.1 14.1 15.1 16.1 16.2 16.3 16.4 16.5 16.6 16.7 16.8 16.9 16.10 16.11 17.1 17.2 17.3 17.4 17.5 17.6 17.7 17.8 17.9 17.10 17.11 17.12 18.1 18.2 18.3 19.1 20.1 20.2 20.3 20.4 20.5 20.6 20.7 20.8 20.9 20.10 20.11 20.12 20.13 20.14 20.15 20.16 21.1 21.2 21.3 21.4 21.5 21.6 21.7 21.8 21.9 21.10 21.11 21.12 22.1 23.1 23.2 23.3 23.4 23.5 23.6 23.7 23.8 23.9 23.10 24.1 24.2 24.3 24.4 24.5 24.6 25.1 25.2 25.3 25.4 25.5 26.1 27.1 27.2 27.3 27.4 27.5 28.1 28.2 28.3 29.1 29.2 29.3 29.4 30.1 31.1 31.2 31.3 31.4 31.5 32.1 32.2 32.3 33.1 33.2 33.3 33.4 33.5 33.6 33.7 33.8 34.1 34.2 34.3 34.4 34.5 35.1 36.1 36.2 36.3 36.4 36.5 36.6 37.1 37.2 37.3 37.4 37.5 37.6 37.7 37.8 38.1 39.1 39.2 39.3 39.4 39.5 39.6 39.7 39.8 40.1 40.2 40.3 40.4 40.5 40.6 40.7 40.8 41.1 41.2 41.3 41.4 42.1 42.2 42.3 43.1 44.1 44.2 44.3 44.4 44.5 45.1 45.2 46.1 47.1 47.2 47.3 48.1 49.1 50.1 50.2 50.3 50.4 50.5 50.6 50.7 51.1 51.2 51.3 51.4 51.5 51.6 52.1 53.1 53.2 53.3 53.4 53.5 53.6 53.7 54.1 54.2 55.1 55.2 55.3 55.4 56.1 56.2 56.3 57.1 57.2 57.3 58.1 58.2 58.3 58.4 58.5 58.6 58.7 59.1 60.1 60.2 61.1 62.1 62.2 63.1 63.2 64.1 65.1 66.1 67.1 68.1 68.2 69.1 69.2 70.1 71.1 71.2 72.1 73.1 73.2 73.3 73.4 74.1 74.2 74.3 75.1 75.2 75.3 76.1 76.2 76.3 78.1 80.1 82.1 84.1 85.1 85.2 85.3 86.1 87.1 88.1 89.1 90.1 91.1 92.1 93.1 94.1 95.1 96.1 97.1 98.1 99.1 100.1 101.1 102.1 103.1 105.1 106.1 107.1 108.1 109.1 110.1 111.1 112.1 114.1 116.1 117.1 118.1 119.1 120.1 121.1 122.1 123.1 124.1 125.1 126.1 126.2 127.1 127.2 128.1 128.2 129.1 129.2 130.1 130.2 131.1 131.2 132.1 132.2 133.1 133.2 134.1 134.2 135.1 135.2 136.1 136.2 137.1 137.2 138.1 139.1 140.1 141.1 142.1 143.1 144.1 145.1 146.1 147.1 148.1 149.1 150.1 151.1 152.1 153.1 154.1 155.1 156.1 157.1 158.1 159.1 160.1 161.1 162.1 163.1 164.1 165.1 166.1 167.1 168.1 169.1 170.1 171.1 172.1 173.1 174.1 175.1 176.1 177.1 178.1 179.1 179.2 179.3 180.1 180.2 180.3 181.1 181.2 181.3 181.4 181.5 181.6 181.7 181.8 182.1 182.2 182.3 183.1 183.2 183.3 184.1 184.2 185.1 185.2 185.3 185.4 185.5 186.1 187.1 188.1 188.2 188.3 188.4 189.1 189.2 189.3 189.4 189.5 190.1 190.2 191.1 192.1 192.2 193.1 193.2 193.3 194.1 194.2 195.1 196.1 196.2 196.3 196.4 196.5 197.1 197.2 197.3 198.1 199.1 200.1 200.2 201.1 202.1 203.1
Йозеф Хайдн Франц Йозеф Хайдн (на немски: Franz Joseph Haydn), (31 март 1732 — 31 май 1809) е австрийски композитор според някои от хърватски произход [1], представител на виенската класическа школа. Изключително продуктивен творец, често наричан баща на класическата симфония и баща на струнния квартет. Изиграва важна роля в развитието на клавирното трио и сонатната форма.[2][3] Наричан е баща на симфонията. По-голямата част от своя професионален живот прекарва в имението на унгарските князе Естерхази, откъснат от другите композитори и музикалните течения. Своята изолираност и отсъствие на влияние върху неговото творчество Хайдн коментира с думи:„аз бях принуден да бъда оригинален“.[4] По негово време той е един от най-известните композитори в Европа. Йозеф Хайдн е брат на композитора Михаел Хайдн и тенора Йохан Евангелист Хайдн. Той е близък приятел на Волфганг Амадеус Моцарт и учител на Лудвиг ван Бетовен. Съдържание - 1 Биография - 2 Характер и външност - 3 Творчество - 4 Интересни факти - 5 Послеслов - 6 Произведения - 7 Източници - 8 Външни препратки Биография[редактиране | редактиране на кода] Детство[редактиране | редактиране на кода] Роден е в село Рорау (нем. Rohrau) със словашкото име Тръстеник на река Литава, близо до гр. Хайнбург на Дунав (Hainburg an der Donau) в областта Градище западно от събирането на днешните граници на Австрия, Словакия и Унгария, в семейството на Матиас Хайдн (Mathias Haydn) — майстор на каруци, и Мария Колер (Maria Koller) — готвачка в замъка на местния аристократ. Точни данни за рождената дата на композитора не съществуват. Официално е известна само датата на негово кръщаване — 1 април 1732 г. Според самия Хайдн той е роден на 31 март, докато според някои от роднините му датата е 1 април. [5] [6] [7] Родителите на Хайдн нямат музикално образование, но бащата е ентусиазиран народен певец и самоук изпълнител на арфа. Семейството често се събира с приятели и съседи, за да пеят заедно [8]. От многодетното семейство излизат трима професионални музиканти — Йозеф и неговите братя Михаел Хайдн (Michael Haydn), също композитор и Йохан Евангелист Хайдн (Johann Evangelist Haydn) — тенор. Родителите на Хайдн отрано забелязват музикалния талант на сина си и знаейки, че в малкото селце няма големи перспективи за негово развитие, изпращат детето при своя роднина Йохан Матиас Франц, учител по хорово майсторство в Хайнбург, на около 16 километра. Той отива там 6-годишен и повече никога не се връща да живее при родителите си. Животът му при Франц не е лесен — малкият Хайдн често гладува и е обект на подигравки заради плачевното състоянието на облеклото му. Но там той започва обучението си и скоро свири на клавесин и цигулка. Започва да пее и в църковния хор. Две години по-късно е забелязан от Георг фон Ройтер (Georg von Reutter) — диригента на катедралата „Свети Стефан“ във Виена, който търсел млади таланти за хора си. Хайдн минава прослушване и през следващите девет години работи във Виена като хорист, последните четири от тях заедно с по-младия си брат Михаел. Подобно на Франц, Ройтер също не се грижи за своите хористи и те често остават недохранени. Децата се радват, когато имат представления пред аристократическата публика, защото при тези случаи успяват да задоволят глада си, хапвайки от масата на господарите. Постепенно гласът на Хайдн се развива и той получава солови партии. Заедно с хора пее на градските празненства, сватби, погребения, придворни тържества. Съществува грешно мнение, че през 1741 г. Хайдн пее на погребалната панахида на Антонио Вивалди. Поради липса на средства за погребението на Вивалди не бе поръчана музика и не е имало хор, който да пее. Ройтер не се занимава системно с музикалното образование на Хайдн и уменията, които той придобива през този период, са резултат на неговата дейност като професионален певец. Макар много ценни уменията са само практически, тъй като по време на работата си като хорист Хайдн не получава сериозно обучение по музикална теория и композиция. Независимо от това през 1749 г. създава първите си две големи меси. На свободна практика[редактиране | редактиране на кода] През 1749 г. Хайдн вече е възмъжал, гласът му е променен и той не може да изпълнява сопрановите партии в хора. Управата на хоровото училище към катедралата използва дребен повод, за да го уволни и 17-годишният Хайдн се оказва на улица без средства и подслон. Първите няколко месеца той живее при приятеля си Йохан Михаел Шпанглер (Johann Michael Spangler), който обитава с цялото си семейство таванска стая. След това успява да наема малка стая и е много щастлив, защото намира и стар клавикорд, на който може да свири. Започва тежък десетгодишен период, през който Хайдн работи като музикант на свободна практика. Въпреки голямата бедност и много лишения той е жизнерадостен и не губи надежда. Свири като уличен музикант, работи като учител по музика и същевременно полага усилия да разширява своите музикални познания. Запълва празнотите в своето образование с упражнения по контрапункт по учебника на Йохан Фукс (Johann Joseph Fux), старателно изучава творчество на Йохан Матесон (Johann Mattheson) и клавирните произведения на Карл Филип Емануил Бах (вторият син на Йохан Себастиан Бах) [6]. За тях по-късно казва, че са били от съществено значение за неговото развитие. Хайдн композира музика за оркестри, в които участва и с които свири по кръчми, сватби и други увеселения. В тази среда се запознава отблизо с разнообразната музика на мултиетническата Виена — опит, който намира отражение в неговото творчество. С помощта на приятелите си се запознава с италианския композитор, певец и музикален педагог Никола Порпора (Nicola Porpora). Хайдн работи при него като камериер и преписвач на ноти, съпровожда го при пътуванията. Порпора се държи грубо с него, но същевременно има принос за израстването на младия композитор. При него Хайдн се запознава с неаполитанската оперна школа, получава полезни професионални съвети, научава основи на композицията. През 50-те години на XVIII век Хайдн създава голям брой произведения в различни музкални жанрове. Сред тях е първата му комична опера (зингшпил) "Куцият дявол", която има успешна премиера през 1753 г., но скоро е забранена от цензурата [6]. Талантът на Хайдн получава обществено признание и той забелязва, че много от творбите му се публикуват и продават в музикалните магазини [4]. В периода 1754 — 1756 г. Хайдн често е наеман като допълнителен музикант за баловете в кралския дворец по време на карнавалите, канен е като певец за литургиите в дворцовия параклис по време на Страстна седмица и Великден [9]. Увеличаващата се известност довежда до аристократично покровителство, което е решаващо за кариерата му. През 1756 г. се запознава с граф Карл Йозеф Фюрнберг (Carl Josef Fürnberg), който го кани в своето имение. Графът е любител на инструменталната музика и Хайдн пише за него своите първи струнни квартети. Предполага се, че 1757 е годината, през която по препоръката на Фюрнберг Хайдн е назначен в капелата на граф Максимилиан фон Морцин (Ferdinand Maximilian von Morzin).[6] Той става неговият първи постоянен работодател и в имението му Луковец в Чехия Хайдн композира многобройни дивертименти и малки симфонии. Морцин често е посещаван от унгарския княз Павел Антон Естерхази (Paul II. Anton Esterházy de Galantha), голям любител на музика, който харесва произведенията на Хайдн. Две години по-късно, през 1761 г., когато Морцин е принуден поради финансови затруднения да се раздели с Хайдн, това запознанство се оказа решаващо за съдбата на композитора[10][4][11][12] Капелмайстор при Естерхази[редактиране | редактиране на кода] Княз Естерхази, представител на един от най-богатите и влиятелните родове в Австро-Унгария, поддържа голям оркестър, хор и театър. През 1761 г. той ангажира Хайдн и го назначава за свой вице-капелмайстор. По време на 30-годишната си служба в качеството на придворен музикант Хайдн следва семейството Естерхази в имението им в Айзенщат на около 50 км от Виена, Зимния дворец във Виена и големия замък Естерхаза в Унгария. Неговите задължения включват композиране на музика по поръчка и вкус на княза, ръководство на оркестъра, свирене за и със княза, писане и постановка на опери. Старият капелмайстор Грегор Йозеф Вернер (Gregor Joseph Werner) се грижи само за литургичната музика, която след смъртта му през 1766 г. също става част от отговорностите на Хайдн, повишен в длъжност на капелмайстор. Положението на Хайдн в дома на Естерхази е като на слуга: той е длъжен да носи ливрея, няма право да напуска имението без разрешение, музиката му е собственост на неговия работодател. Той работи неуморно — само за баритон , любимия струнен инструмент на Естерхази, създава 126 творби. Но въпреки ограниченията и голямото натоварване годините при Естерхази са едни от най-успешните и щастливите в живота на Хайдн.[11][12] Князете, отначало Павел Антон, а след неговата кончина пред 1762 г. наследилия го Никола Естерхази (Nikolaus I. Joseph Esterházy de Galantha), са познавачи на музиката, високо ценят своя талантлив капелмайстор и той се радва на възможността всекидневно да работи с оркестър, да чува и проверява всяко свое произведение. През това време Хайдн създава множество различни композиции, а стилът му се развива и се усъвършенства. 1779 г. става преломна в кариерата на Хайдн поради промяна в неговия договор: той получава разрешение да пише не само за Естерхази, но и за други и право да продава своите произведения. Използвайки тази свобода той намалява писането на опери и пренася акцента на своята работа върху композирането на квартети и симфонии. Хайдн почва да води преговори с австрийски и чужди издатели на музикална литература и това бързо и значително допринася за неговата международна популярност. До този момент положението на Хайдн се описва като парадоксално: „водещ композитор на Европа е принуден с договора си да работи като капелмайстор в отдалечен замък в унгарско село“. [13] Възможността да публикува води до създаването на голям брой нови струнни квартети — поредиците Op. 33, 50, 54/55, и 64. Хайдн пише и по поръчка от чужбина — Парижските симфонии (6 броя) и първоначалната оркестрова версия на 'Die sieben letzten Worte unseres Erlösers am Kreuze' (Седемте последни думи на нашия Спасител върху кръст) за Кадис, Испания. През 1790 г. Никола Естерхази умира. Неговият син и наследник Антон не проявява голям интерес към искуствата и изхождайки от икономически съображения прави съкращения сред наетите артисти. Хайдн запазва своето място и по-скоро има положение на пенсионер — задълженията са намалени, заплатата също, но освен нея той получава пенсия, назначена от княз Никола. Княз Антон не търси много услугите на Хайдн и той е свободен да напуска имението и да пътува. Пътувания в Англия[редактиране | редактиране на кода] През 1791 г., немският импресарио Йохан Петер Заломон (Johann Peter Salomon) предлага на Хайдн да посети Англия и да изнесе с голям оркестър нови симфонии. Предложението е изгодно и Хайдн осъществява две пътувания до Лондон ((1791–1792 и 1794–1795), които му носят огромен успех. Публиката щурмува неговите концерти, той се радва на кралски почести, получава почетна титла от Оксфордския университет. Славата му расте, доходите му се увеличават — тези пътувания го правят заможен човек. Той дори обмисля предложението да приеме английско гражданство и да се установи за постоянно в Англия, но все пак се отказва и се връща в Австрия. При първото си завръщане от Англия през юли 1792 г. Хайдн се запознава с младия Бетовен. Това се случва в Германия, недалече от Бон и те се договарят да се срещнат във Виена, където Хайдн дава уроци на Бетовен до своето второ заминаване за Лондон. От музикална гледна точка престоят на Хайдн в Лондон е много плодотворен. По силата на сключените договори той композира по 6 симфонии при всеки престой, които стават върхово постижение в неговото симфонично творчество (поредицата No.93 — No.104). Както винаги работи неуморно и в областта на камерната музика и създава много квартети и триа, сред които са популярните квартет „Конник“ и клавирното трио No.39 „Циганско рондо“. Единствената несполука, която го сполетява е свързана с операта L'anima del filosofo, която той написва по поръчка за кралския театър и която не се изпълнява на тази сцена поради противоречия между краля Джордж III (George William Frederick) и принца на Уелс Джордж IV (George Augustus Frederick).[6] Последни години[редактиране | редактиране на кода] Хайдн окончателно се връща във Виена през 1795 г. По това време княз Антон е починал и неговият наследник Никола II предлага на Хайдн, който формално продължава да е капелмайстор на семейството, да възстанови оркестъра и да пише музика за него. Хайдн приема, но условията вече са корено различни — докато по-рано положението му беше като на слуга, сега той вече се храни на една маса с княза и може да живее отделно в своя голям дом в предградието на Виена. Този дом купува след първото завръщане от Лондон, по настояване на своята жена. Летата прекарва при Естерхази в Айзенщат и за няколко години композира за него 6 меси. През 1797 г. движен от патриотични чувства написва химн в чест на австро-унгарския император Франц II „Gott erhalte Franz den Kaiser“. Тази композиция много години е химн на Австрия, като неговия текст се променя в зависимост от името на на кайзера. По-настоящем мелодията му е в основата на химна на Германия. Впечатлен от ораториите на Хендел, с които се запознава в Лондон, решава да работи и в този жанр и създава "Сътворението на света" и "Годишните времена". Вече в напреднала възраст успява да ги завърши, но работата върху тях отнема много сили. Около 1802 г. състоянието му се влошава до степен, че вече не може да работи. Не е известно, от какво точно е боледувал — страдал е от обща слабост, световъртеж, невъзможност за концентрация и болезнено подути крака. [7] Физическата слабост не му позволява да се появява пред публика. На многобройните покани отговаря с новата си визитна картичка с надпис:„нямам вече сили, стар съм и слаб“. Не успява да присъства на тържеството по повод неговата 73-годишнина. Дните му са помрачени и от загубата на братята — Иохан Евангелист умира на 10 май 1805 г, а Михаел на 10 август 1806 г. Последният триумф е на 27 март 1808, когато в чест на неговата 76-годишнина се организира изпълнението на ораторията „Сътворението на света“. Съвсем слаб композиторът е внесен в залата с кресло и е бурно приветстван от публиката. Поздравяват го високопоставени лица, музиканти, сред които Салиери и Бетовен. Всички усещат, че това е последно сбогуване с композитора. А той, трогнат от посрещането и изтощен от преживяването, няма сили да стои до края и през антракта го връщат у дома.[6] Болният Хайдн прекарва времето си в къщи, обгрижван от домашните слуги, често посещаван от приятели и поклонници, удостояван с почести и награди: през 1803 г. е награден със златния медал на Виена (Salvatormedaille), през 1804 г. става неин почетен гражданин, през 1808 става почетен член на филхармоничното дружество на Санкт Петербург. Пoследните седмици на живота му са неспокойни. Домашната прислуга е разтревожена от бойните действия около Виена, които водят войските на Наполеон. Близо до дома пада снаряд и Хайдн се опитва да успокои своите хора с последните си думи:„Деца мои, не се бойте, там, където е Хайдн, нищо лошо няма да се случи“. [6] Когато Виена капитулира, Хайдн е на смъртно легло и Наполеон нарежда да се сложи охрана около дома на композитора, за да не се нарушава неговия покой. Умира на 31 май 1809 г. на 77-годишна възраст. На панахидата му на 15 юни 1809 г. се изпълнява Реквиемът на Моцарт. Погребват го отначало на виенско гробище, но през 1820 г. по нареждане на Естерхази останките се пренасят в Айзенщат и се погребват в градината на градската църква Бергкирхе. Тогава се открива, че черепът на Хайдн липсва. Той се оказва откраднат от двама поклонници на Хайдн и дълго време не може да се открие. Намира се след години и бива предаден на музикалното дружество на Виена. В течение на много години черепът се съхранява в дом-музей Музикферайн. През 1932 г. наследникът на Никола II, княз Павел Естерхази построява мраморна гробница в Бергкирхе. Целта му е черепът и другите кости да бъдат събрани на едно място, но това се случва едва през 1954 г. Останките на Хайдн намират покой 145 години след смъртта му. Личен живот[редактиране | редактиране на кода] Хайдн се влюбва в една от своите учениици, Тереза Келер (Teresa Keller), дъщеря на заможен майстор на перуки. Но родителите ѝ настояват тя да стане монахиня и през 1756 г. Тереза отива в манастир. Хайдн, имайки постояна работа и сигурен доход, се жени за нейната по-голяма сестра, Мария Ана Келер (Maria Anna Keller). Много скоро става ясно, че бракът е несполучлив.[6] Жена му е свадлива, не проявява никакъв интерес към музика и дори използва листата на партитурите за навиване на косата си. Отношенията им бързо прекъсват, общи деца нямат, но тогавашните закони не им позволяват да се разведат. И двамата имат любовници: Мария Ана има връзка с художника Людвиг Гутенбрун (Ludwig Guttenbrunn), автор на един от портретите на Хайдн; самият Хайдн има дългогодишни отношения с певицата Луиджия Ползели (Luigia Polzelli), която също работи за Естерхази.[11]. Съществува предположение, непотвърдено от биографите на Хайдн, че той е бащата на нейния син. Замъкът Естерхаза се намира на по-голямо разстояние от Виена, отколкото Айзенщат и когато е там Хайдн се чувства по-изолиран и самотен. Той тъгува по Виена, по приятелите си там, сред които е семейството на Петер фон Генцингер (Peter von Genzinger), личния лекар на княз Никола. [6] Приятелството им започва от 1789 г. и в това семейство Хайдн намира всичко, което му липсва в неговия брак. Особено близък е със съпругата, Мариана фон Генцингер (Marianne von Genzinger). Прекрасна певица и пианистка с искрен интерес към музиката на Хайдн и сърдечно отношение тя става за него много скъпа приятелка. Запазени са неговите писма към нея, в които той се оплаква от самотата си и изразява радост по повод няколкото им срещи във Виена; по-късно Хайдн ѝ пише и от Лондон. Нейната ранна кончина през 1793 г. е удар за него. Предполага се, че вариациите във фа минор за пиано са написани по този повод. Другият приятел във Виена е Волфганг Амадеус Моцарт, когото Хайдн среща около 1784 г. Хайдн е изключително впечатлен от работата на Моцарт и щедро го хвали на други хора. Моцарт от своя страна в знак на приятелство посвещава на Хайдн цикъл от шест концерта за пиано. Творчеството и на двамата е благотворно повлияно от това приятелство — Моцарт прецизира своите квартети, а Хайдн обогатява своя симфонии. По време на престоя си в Лондон той намира нови приятели и има кратка любовна връзка с Ребека Шрьотер (Rebecca Schröter), непрофесионална музикантка, вдовица на композитора и пианиста Йохан Шрьотер (Johann Schröter). Те се запознават след като тя моли Хайдн да ѝ дава уроци по музика. Отношенията им остават скрити за обществото и прекъсват напълно след завръщането на Хайдн в Австрия.[15] [16] Характер и външност[редактиране | редактиране на кода] Хайдн е известен сред своите съвременици със своя весел и оптимистичен характер. Той има чувство за хумор, обича да се шегува и това намира отражение и в неговите музикални произведения. Работещите под неговото ръководство музиканти ценят създаваната от него сърдечна работна атмосфера и активната му намеса при защита на техните интереси пред Естерхази. Те с обич и уважение го наричат „татко Хайдн“. Това обръщение постепенно се разпространява извън този кръг, използва се и от Моцарт. По отношение на материалните си интереси проявява неотстъпчивост, като търси максимална финансова изгода при сключване на договори за музикални композиции и при преговори с издатели. От друга страна той участва в благотворителните концерти, щедър е към своите роднини и слуги. Хайдн е дълбоко вярващ католик и когато има проблеми с композирането, често се обръща към броеницата, убеден в ползата на тази практика.[51] Ръкописи на своите композиции обикновено започва с „in nomine Domini“ („в името на Господа“) и завършва с „Laus Deo“ („Слава на Бога“). Като цяло не се отличава с привлекателна външност — нисък е на ръст, лицето е с белези от едра шарка (вариола), носът е голям и орлов, обезобразен от полип. [20] Художниците на неговите портрети се стремят да предадат не толкова чертите, колкото излъчването му, в резултат на което няма два портрета, които да си приличат. Според един от неговите биографи Хайдн се чудил, как така бил харесван от толкова красиви жени и се шегувал, че едва ли причината за това е била неговата красота. Творчество[редактиране | редактиране на кода] Творчеството на Йозеф Хайдн включва 104 симфонии (една от най-известните е 101-ва симфония), над 70 струнни квартета, инструментални концерти, 52 сонати за пиано, 24 опери, ораториите "Сътворението" и "Годишните времена", обработки на народни песни. Наричан по традиция баща на симфония и струнен квартет Хайдн има постижения във всички музикални жанрове, в които е работил и оригинални приноси в инструменталната музика. Неговият начин на оркестриране чрез балансиране на оркестровите групи и майсторско включване на отделните инструменти става класически. Хайдн допринася за развитието на симфония и нейното налагане като една от основните форми в областта на инструменталната музика. Композициите му постепенно утвърждават симфонична структура от четири части: алегро (бързо) - адажио (бавна) - менует (танцувална) - алегро. Но формата не се абсолютизира — почти всички лондонски симфонии започват с адажио. Хайдн разнообразява сонатните форми чрез създаване на сонатно рондо и вариации на две теми. Любимият подход на Хайдн да използва контрастност се превръща в принцип за големите музикални форми — контрастно подрежда не само частите на симфонията и сонатата, но развива контрастно и отделните им части. Жизнерадостната и мелодичната музика на Хайдн е разбираема за широката публика. Неговите симфонии са като картинни илюстрации и названията, които те носят, в повечето случаи са дадени след изпълнението на творбите и отразяват начина, по който публиката ги възприема. Много от идеите за своите музикални теми Хайдн черпи от мелодиите на австрийската, чешката и хърватската фолклорна музика. Особено голямо влияние оказват изпълненията на циганските музиканти и той има няколко произведения написани в този стил. Изобретателен и весел Хайдн е известен със своите развлекателни композиции и най-вече с музикалните шеги. Той често използва неочаквани обрати, внезапни включвания на тимпани и объркващи музикални паузи. Музикални шеги[редактиране | редактиране на кода] Хайдн обича да се шегува с публиката си и често включва изненади в своите творби. Една от най-известните се съдържа в симфонията No. 94 в сол мажор, втората от Лондонската поредица. След изпълнението в Лондон тя става популярна под името „Сюрприз“ заради шегата в нея. Втората част на творбата започва с бавна тема, която се прекъсва с внезапен тимпанен удар. Задремалите сред публиката веднага се събуждат, останалите очакват продължение в същия дух, ала музиката продължава в спокойно темпо, все едно нищо не се е случило. Публиката вече е готова за нов внезапен фортисимо акорд, но пак е изненадана — в последвалите вариации той не се повтаря. На немски тази симфония се нарича „Mit dem Paukenschlag“ —„С тимпанен удар“. Финалът на симфония No. 60, наречена „Разсеяният“, съдържа една от най-прочутите музикални шеги на Хайдн: неочаквано музиката се превръща в оркестров дисонанс, защото цигулките изведнъж „се сещат“, че имат нужда от настройване на струните и го правят в течение на 10-15 секунди. След което оркестърът продължава да свири, запазвайки пълна невъзмутимост. Струнният квартет в ми-бемол, „Шегата“ (Op. 33, No. 2), е изпъстрен със шеги, но най-голямата закачка с публиката е във финалната част. Преди края музиката спира, но след малко мелодията отново започва, пак спира, и това се повтаря отново и отново, докато най-накрая мелодията е завърщена. И тогава, след като всички мислят, че това е краят, отново се изпълнява първата фраза — вече наистина за последен път. В резултат публиката е изцяло объркана и не знае, кога да аплодира. Симфония No.70: Финалната част се свири с пет повтарящите се ноти, отначaло тихо, после още по-тихо и неочаквано форте. Това нелепо нещо се повтаря няколко пъти и изведнъж се прекъсва с мощна и сериозна фуга в стила на Бетовен. В края на фугата отново се връща 5-нотната шегичка, превръщайки всичко в едно голямо забавление. Симфония No.61: Финалът пак съдържа шега. Мелодията е подобна на ловна песен, но всяка музикална фраза завършва с „коментар“ на обои, състоящ се от две ноти. Цялата част обоите свирят само тези две ноти, отново и отново. Симфония No.45 има название „Прощална“. Тя не съдържа шега, но има история, в която Хайдн проявява своето остроумие. Той и оркестърът много дълго се намират в замъка Естерхаза, откъснати от домовете и семействата си в Айзенщат. Продължилият престой тежи на оркестрантите, те са уморени, мечтаят за почивка и искат да се връщат в Айзенщат. Хайдн намеква за това на княза чрез музика: по време на финалното (и неочаквано като последна част на симфония) адажио музикантите един по един спират да свирят, загасват свещта на своя пюпитър и напускат подиума. На края остават само двама, единият от които е самият Хайдн. Никола Естерхази изглежда разбира намека и още на следващия ден музикантите се връщат у дома. Интересни факти[редактиране | редактиране на кода] - Хайдн никога не използва името си Франц. Като дете го наричат Зеперл (Sepperl), умалително на Йозеф. - Хайдн цял живот пази чука на баща си в специално изработена декоративна кутия. - Младият Хайдн отрязва плитката на своя колега от хора към катедралата Св. Стефан и това е поводът за неговото уволняване. - В двореца Естерхаза Хайдн, за да се подобри акустиката, настоява да се изкърти мраморния под на концертната зала и да се замени с дюшеме. Дървената настилка е запазена до днес. - Хайдн много обича вино и настоява то да бъде част от неговото заплащане. - Хайдн и Моцарт заедно свирят струнни квартети във Виена през 80-те години на XVIII век. - Бетовен е толкова респектиран от струнните квартети на Хайдн, че за да избегне сравнение с тях преобразува своите ранни работи и ги публикува като клавирни произведения. - В Англия Хайдн получава покана от кралското семейство да остане, като му се предлага апартамент в двореца Уиндзор. - По времето на Хайдн, неговият брат Микаел е смятан за по-добър композитор на литургичната музика. Хайдн също го признава. - През бедния период от живота си Брамс прекарва нощите в Музикферайн, тъй като няма свой дом. При композиране той използва за вдъхновение черепа на Хайдн, която по това време се пази там. - При първите изпълнения на "Годишните времена" в кралския дворец сопрановата партия се изпълнява от съпругата на императора Франц I. - 100-годишнината от смъртта на Хайдн се отбелязва от група френски композитори със съчинени в негова чест произведения. Сред тях са: „Homage à Haydn“ на Клод Дебюси, „Menuet sur le nom de Haydn“ на Морис Равел, „Prélude élégiaque“ на Пол Дюка. Послеслов[редактиране | редактиране на кода] Предполага се, че от големия брой произведения на Хайдн не всички са намерени. Като една от причините се изтъква фактът, че те са собственост на фамилията Естерхази и са извън обществен достъп. През 1932 г. светът тържествено отбелязва 200-годишния юбилей на Хайдн и по този повод се провежда издирване на неговите съчинения. Тогава в резултат на търсене из архивите и библиотеките — църковни и частни — са намерени над 400 неизвестни преди ръкописи. Малко по-забравен от широката публика в сравнение с Моцарт и Бетовен, Хайдн привлича нейния интерес отново през 1959 г., когато се отбелязват 150 години от неговата кончина. По този повод във всички големи градове звучи музиката му. В старинния замък на Естерхази се изпълнява ораторията „Годишни времена“ и се представя изненада — смятана за загубила се симфония „La Passione“. По повод 200-години от смъртта 2009 г. е обявена за Годината на Хайдн. Музикалните прояви се провеждат по целия свят, а в Австрия програмата на културните празненства съдържа около 1500 концерта, оперни спектакли и изложби. И отново центърът на събитията е замъкът Естерхаза, където се свирят неговите симфонии. В България Световната година на Хайдн се отбелязва с първата на българска сцена постановка на операта "Истинското постоянство" (La Vera Costanza). Постановката е европейска копродукция, в която участват Националната опера и балет, Националната музикална академия "Проф. Панчо Владигеров", Кралския театър — Мадрид, Театро Комунале — Тревизо, Опера Роял — Валония, и Операта на Руан. Банкнота 20 шилинга, Австрия, 1950 г. Монета 20 шилингa, Австрия, 1982 г., по случай 250-години от рождението на Йозеф Хайдн Пощенска марка, ФРГ, 1959 г., по случай 150-години от смъртта на Йозеф Хайдн Произведения[редактиране | редактиране на кода] Антони ван Хобокен (Anthony van Hoboken) създава пълен списък на произведенията на Хайдн, известен като каталог на Хобокен. Изброените в списъка долу симфонии са номерирани според този каталог. При другите творби пълните каталожни номера на Хобокен са дадени в скоби. Оркестрови произведения[редактиране | редактиране на кода] - 107 симфонии, сред които: - Симфония No.6 в ре мажор, „Le matin“ („Утро“, 1761)) - Симфония No.7 в до мажор, „Le midi“ („Обед“, 1761) - Симфония No.8 в сол мажор, „Le soir“ („Вечер“, 1761) - Симфония No.22 в ми-бемол мажор, „Der Philosoph“ („Философът“, 1764) - Симфония No.30 в до мажор, „Alleluja“ („Алилуя“ 1765) - Симфония No.31 в до мажор, „Hornsignal“ („Със сигнал от рог“, 1765) - Симфония No.43 в ми-бемол мажор, „Merkur“ („Меркурий“, 1771) - Симфония No.44 в ми минор, „Trauer-Sinfonie“ („Траурна“, 1771) - Симфония No.45 в фа-диез минор, „Abschiedssinfonie“ („Прощална“, 1772) - Симфония No.48 в до мажор, „Maria Theresia“ („Мария Терезия“, 1773) - Симфония No.49 в фа минор, „La Passione“ („Страстна“, 1768) - Симфония No.53 в ре мажор, „L'Impériale“ („Императорска“, 1775) - Симфония No.55 в ми-бемол мажор, „Der Schulmeister“ („Учителят“, 1774) - Симфония No.59 в ла мажор, „Feuer“ („Огнена“, 1768) - Симфония No.60 в до мажор, „Il distratto“ („Разсеяният“, 1775) - Симфония No.73 в ре мажор, „La Chasse“ („Ловът“, 1781) - Парижки симфонии - Симфония No.82 в до мажор, „L'Ours“ („Мечката“, 1786) - Симфония No.83 в сол минор, „La Poule“ („Кокошката“, 1785 - Симфония No.84 в ми-бемол мажор, „In nomine Domini“ („В името Господне“, 1786) - Симфония No.85 в си-бемол мажор, La Reine („Царицата“, 1785/1786) - Симфония No.86 в ре мажор (1786) - Симфония No.87 в ла мажор (1786) - Парижки симфонии - Симфония No.92 "Оксфордска" /1789/ - Лондонски симфонии, сред които: - Симфония No.94 в сол мажор, „Mit dem Paukenschlag“ („Сюрприз“ или „С тимпанен удар“, 1791) - Симфония No.96 в ре мажор, „Le Miracle“ („Чудото“ 1791) - Симфония No.100 в сол мажор, „Militär“ („Военна“, 1794) - Симфония No.101 в ре мажор, „Die Uhr“ („Часовникът“, 1794) - Симфония No.103 в ми-бемол мажор, „Mit dem Paukenwirbel“ („Тремоло с тимпани“, 1795) - Симфония No.104 в ре мажор, „London“ („Лондон“, 1795) - Лондонски симфонии, сред които: Сценични произведения[редактиране | редактиране на кода] - 24 опери, сред които: - „Acide e Galatea“ (1762, Hob. XXVIII:1) - „La Canterina“ (1766, Hob. XXVIII:2) - „Lo Speziale“ (1768, Hob. XXVIII:3) - „Le pescatrici“ (1769, Hob. XXVIII:4) - „L’Infedeltà Delusa“ (1773, Hob. XXVIII:5) - „L’Incontro improvviso“ (1775, Hob. XXVIII:6) - „Il Mondo della Luna“ (1777, Hob. XXVIII:7) - „La vera constanza“ (1777/78, Hob. XXVIII:8) - „L’Isola Disabitata“ (1779, Hob. XXVIII:9) - „La fedeltà premiata“ (1780, Hob. XXVIII:10) - „Orlando Paladino“ (1782, Hob. XXVIII:11) - „Armida“ (1784, Hob. XXVIII:12) - „L’Anima del Filosofo – Orfeo ed Euridice“ (1791, Hob. Литургични произведения[редактиране | редактиране на кода] - 14 меси: - „Missa brevis“ (~1750, Hob. - „Missa Sunt bona mixta malis“ (1768, Hob. - „Missa Rorate coeli desuper“ (~ 1750, Hob. - „Missa in honorem Beatissimae Virginis Mariae“ (1770, Hob. - „Missa Cellensis in honorem Beatissimae Virginis Mariae“ (1766, Hob. - „Missa Sancti Nicolai“, (1772, Hob. - „Missa brevis Sancti Johannis de Deo“ (~1778, Hob. - „Missa Cellensis“ (1782, Hob. - „Missa in tempore belli“ (1796, Hob. - „Missa Sancti Bernardi de Offida“ (1796, Hob. - „Missa in angustiis“ (1798, Hob. - „Theresienmesse“ (1799, Hob. - „Schöpfungsmesse“ (1801, Hob. - „Harmoniemesse“ (1802, Hob. - 6 оратории, сред които: - „Die Schöpfung“ („Сътворение“, 1796–1798, Hob. - „Die Jahreszeiten“ („Годишни времена“, 1799-1801, Hob. - „Die sieben letzten Worte unseres Erlösers am Kreuze“ („Седемте последни думи на нашия Спасител върху кръст“, 1796, Hob. - „Il ritorno di Tobia“ („Завръщане на Тобий“, 1775, Hob. Солови концерти[редактиране | редактиране на кода] - 2 концерта за хорн - 6 концерта за орган - 11 концерта за пиано - 5 концерта за лира - 4 концерта за баритон - 1 концерт за тромпет - 4 концерта за цигулка - 2 концерта за виолончело: Камерна музика[редактиране | редактиране на кода] - 83 струнни квартета - 46 клавирни триа - 21 струнни триа - 126 за баритон, виола (или цигулка) и чело Клавирна музика[редактиране | редактиране на кода] - 52 сонати Вокални произведения[редактиране | редактиране на кода] Източници[редактиране | редактиране на кода] - ↑ William Henry Hadow: Hrvatski skladatelj: bilješke prema studiji o Josipu Haidenu, 2005. - ↑ Rosen, Charles (1997). The classical style: Haydn, Mozart, Beethoven (2nd ed.). New York: Norton. - ↑ Smallman, Basil (1992). The Piano Trio: Its History, Technique, and Repertoire. Oxford University Press. pp. 16–19. - ↑ а б в г Griesinger, Georg August (1963). "Biographical Notes Concerning Joseph Haydn". In Gotwals, Vernon, translator and editor. Haydn: Two Contemporary Portraits. Milwaukee: University of Wisconsin Press. Превод от немския оригинал: "Biographische Notizen über Joseph Haydn" (1810). Leipzig. Както при Dies, биографията е написана на основата на интервюта с възрастния Хайдн. - ↑ Новак Л. Йозеф Гайдн. Жизнь, творчество, историческое значение. - ↑ а б в г д е ж з и к л Geiringer, Karl; Geiringer, Irene (1982). Haydn: A Creative Life in Music (3rd ed.). University of California. - ↑ а б в Jones, David Wyn (2009) The Life of Haydn. Oxford University Press. - ↑ а б Dies, Albert Christoph (1963). "Biographical Accounts of Joseph Haydn". In Gotwals, Vernon, translator and editor. Haydn: Two Contemporary Portraits. Milwaukee: University of Wisconsin Press. - ↑ Dexter Edge, „New Sources for Haydn's Early Biography“, Lecture at AMS Conference, Montréal, 7 November 1993, (The New Grove Dictionary of Music and Musicians (2001), vol. 11, p. 265) - ↑ Годините, споменати в този абзац, не са сигурни, те се различават в рамките на една-две в зависимост от източника. - ↑ а б в Landon, H. Robbins; Jones, David Wyn (1988). Haydn: His Life and Music. Indiana University Press. - ↑ а б в Webster, James; Feder, Georg (2001). "Joseph Haydn". The New Grove Dictionary of Music and Musicians. Публикувано като отделна книга: The New Grove Haydn. New York: Macmillan. 2002. - ↑ Jones, David Wyn (2009) Oxford Composer Companions: Haydn. Oxford University Press. - ↑ Neil Butterworth "Haydn", "Omnibus Press", London / New York / 1987. - ↑ Robbins Landon, H. (1959) The Collected Correspondence and London Notebooks of Joseph Haydn - ↑ Robbins Landon, H. (1976) Haydn: Chronicle and Works, Vol. 3. Bloomington: Indiana University Press. - ↑ Deutsch, Otto Erich (1965) Mozart: A Documentary Biography. Stanford, CA: Stanford University Press. - ↑ Grove, George, ed.; A dictionary of music and musicians 1450-1889 (1900), Том 1, стр. 702 - ↑ Larsen, Jens Peter (1980). "Joseph Haydn". New Grove Dictionary of Music and Musicians. Публикувано отделно като The New Grove: Haydn. New York: Norton. 1982. - ↑ Hadden, James Cuthbert (2010). Haydn (Reissue ed.). London: Cambridge University Press. - ↑ btvnews.bg Външни препратки[редактиране | редактиране на кода] - Albert Christoph Dies: Biographische Nachrichten von Joseph Haydn. Wien: Camesinaische Buchhandlung, 1810. - Encyclopaedia Britannica: Joseph-Haydn - BBC: Joseph Haydn Видео
1.1 2.1 2.2 3.1 4.1 5.1 5.2 6.1 6.2 6.3 6.4 7.1 8.1 8.2 8.3 8.4 8.5 8.6 9.1 9.2 9.3 10.1 11.1 11.2 12.1 12.2 13.1 14.1 15.1 16.1 17.1 18.1 19.1 20.1 21.1 21.2 22.1 23.1 24.1 25.1 25.2 26.1 26.2 27.1 28.1 29.1 29.2 29.3 29.4 29.5 30.1 31.1 32.1 32.2 32.3 33.1 33.2 33.3 33.4 34.1 34.2 34.3 35.1 36.1 37.1 38.1 38.2 38.3 39.1 40.1 41.1 41.2 42.1 43.1 44.1 45.1 45.2 46.1 47.1 47.2 48.1 48.2 48.3 49.1 50.1 50.2 50.3 50.4 50.5 51.1 52.1 52.2 52.3 52.4 53.1 54.1 55.1 56.1 57.1 57.2 58.1 59.1 60.1 61.1 62.1 63.1 65.1 66.1 67.1 68.1 69.1 70.1 71.1 71.2 72.1 73.1 74.1 75.1 76.1 76.2 77.1 79.1 80.1 81.1 82.1 83.1 84.1 85.1 86.1 86.2 86.3 87.1 87.2 88.1 88.2 88.3 89.1 89.2 89.3 90.1 90.2 90.3 90.4 91.1 91.2 91.3 92.1 92.2 93.1 94.1 94.2 95.1 95.2 95.3 96.1 96.2 97.1 97.2 98.1 98.2 99.1 99.2 100.1 100.2 101.1 101.2
Haydn and Mozart The composers Wolfgang Amadeus Mozart and Joseph Haydn were friends. Their relationship is not very well documented, but the evidence that they enjoyed each other's company and greatly respected each other's work is strong. Contents Background[edit] Haydn was already a famous composer when Mozart was a child. His six string quartets of Opus 20 (1772), called the "Sun" Quartets, were widely circulated and are conjectured (for instance, by Charles Rosen[1]) to have been the inspiration for the six string quartets K. 168-173 that the 17-year-old Mozart wrote during a 1773 visit to Vienna.[2] The two composers probably would not have had an opportunity to meet until after Mozart moved permanently to Vienna in 1781. Haydn was required to reside most of the time at the remote palace of Eszterháza in Hungary, where his employer and patron Prince Nikolaus Esterházy preferred to live. During the winter months, the Prince moved to the ancestral palace of his family in Eisenstadt, bringing Haydn with him. In these periods it was often feasible for Haydn to make brief visits to Vienna, about 40 km away.[3] Meeting[edit] As Jones notes, there were various points in the 1770s and early 1780s when Haydn and Mozart might have met, Haydn visiting Vienna from his normal work venues of Esterháza and Eisenstadt, Mozart from Salzburg. The earliest at which it is likely that they would have met is 22 and 23 December 1783. This was the occasion of a performance sponsored by the Tonkünstler-Societät (a charitable organization for musicians) in Vienna. On the program were works by both Haydn (Jones: "a symphony and a chorus, both probably from Il ritorno di Tobia) and by Mozart ("a new concert aria, probably 'Misero! o sogno! K. 431) and, on the first night, a piano concerto")[4] At the time of this meeting, Haydn was the most celebrated composer in Europe. Mozart's own reputation was definitely on the rise. His opera The Abduction from the Seraglio had been premiered with great success in Vienna and was being produced in several other cities.[5] Haydn would have been about 52 years old at the time, Mozart about 28. Playing chamber music[edit] Jens Peter Larsen suggests that "quartet playing was central to the contact between Haydn and Mozart",[6] though the documentation of the occasions in which the two composers played or heard quartets or other chamber music together is slim. One report of such an occasion comes from the Reminiscences (1826) of the tenor Michael Kelly. Storace gave a quartet party to his friends. The players were tolerable; not one of them excelled on the instrument he played, but there was a little science[7] among them, which I dare say will be acknowledged when I name them: - First Violin: Haydn - Second Violin: Baron Dittersdorf - Violoncello: Vanhal - Viola: Mozart. - I was there, and a greater treat, or a more remarkable one, cannot be imagined.[8] Both Dittersdorf and Vanhal, though little-remembered now, were well-known composers of the time. The composer Maximilian Stadler also remembered chamber music performances in which Haydn and Mozart participated: the two of them took the viola parts in performances of Mozart's string quintets, K. 515, 516, and 593.[9] Haydn's view of Mozart[edit] Haydn freely praised Mozart, without jealousy, to his friends. For instance, he wrote to Franz Rott,[10] If only I could impress Mozart's inimitable works on the soul of every friend of music, and the souls of high personages in particular, as deeply, with the same musical understanding and with the same deep feeling, as I understand and feel them, the nations would vie with each other to possess such a jewel. To the musicologist Charles Burney, he said "I have often been flattered by my friends with having some genius, but he was much my superior."[11] In a letter to his friend Marianne von Genzinger, Haydn confessed to dreaming about Mozart's work, listening happily to a performance of Mozart's opera The Marriage of Figaro.[12] Mozart's view of Haydn[edit] Mozart's early biographer Franz Niemetschek, who interviewed Mozart's wife Constanze, describes Mozart's esteem for Haydn. In one passage from his biography he says: - High esteem for true merit, and regard for the individual, influenced his judgment of works of art. He was always very touched when he spoke of the two Haydns or other great masters.[13] By "Haydns", Niemetschek refers also to Joseph's brother Michael, who was Mozart's friend and colleague during his years in Salzburg. An often-retold anecdote from Niemetschek is the following: - At a private party a new work of Joseph Haydn was being performed. Besides Mozart there were a number of other musicians present, among them a certain man who was never known to praise anyone but himself. He was standing next to Mozart and found fault with one thing after another. For a while Mozart listened patiently; when he could bear it no longer and the fault-finder once more conceitedly declared: 'I would not have done that', Mozart retorted: 'Neither would I but do you know why? Because neither of us could have thought of anything so appropriate."[14] Niemetschek adds, "By this remark he made for himself yet another irreconcilable enemy." The "Haydn" quartets[edit] Mozart's "Haydn" quartets (K387, K421, K428, K458, K464 and K465) were written during the early years of their friendship, and were published in 1785. They are thought to be stylistically influenced by Haydn's Opus 33 series, which had appeared in 1781. Mozart's dedication of these six quartets to Haydn was rather unusual, at a time when dedicatees were usually aristocrats: - A father who had decided to send his sons out into the great world thought it his duty to entrust them to the protection and guidance of a man who was very celebrated at the time, and who happened moreover to be his best friend. In the same way I send my six sons to you [...] Please then, receive them kindly and be to them a father, guide, and friend! I entreat you, however, to be indulgent to those faults which may have escaped a father's partial eye, and in spite of them, to continue your generous friendship towards one who so highly appreciates it.[15] Haydn in turn was very impressed with Mozart's new work. He heard the new quartets for the first time at a social occasion on 15 January 1785, at which Mozart performed the quartets with "my dear friend Haydn and other good friends".[16] At a second occasion, on 12 February, the last three quartets were performed.[17] Mozart's father Leopold was present, having come from Salzburg to visit. At that time Haydn made a remark to Leopold that is now widely quoted: - Before God and as an honest man I tell you that your son is the greatest composer known to me either in person or by name; he has taste, and, furthermore, the most profound knowledge of composition.[18] It is likely that Mozart would have appreciated the remark, in light of his father's frequently-expressed doubts about his career path. Freemasonry[edit] It may have been Mozart who attempted to bring Haydn into Freemasonry. Mozart joined the lodge called "Zur Wohltätigkeit" ("Beneficence") on 14 December 1784, and Haydn applied to the lodge "Zur wahren Eintracht" ("True Concord") on 29 December 1784. Lodge records show that Mozart frequently attended "Zur wahren Eintracht" as a visitor.[19] Haydn's admission ceremony was held on 11 February 1785; Mozart could not attend due to a concert that night.[6] Although Mozart remained an enthusiastic Mason (see Mozart and Freemasonry), Haydn did not; in fact, there is no evidence that he ever attended a meeting after his admittance ceremony,[6] and he was dropped from the lodge's rolls in 1787. Haydn as Mozart's mentor[edit] Mozart in many ways did not need a mentor by the time he met Haydn; he was already rather successful and for most of his life up to then had been under the very active tutelage of his father Leopold. However, two aspects of the historical record suggest that Haydn did in some sense take Mozart under his wing and offer him advice. First, during the early Vienna years, when Mozart was influenced by Baron van Swieten to take up the study of Baroque counterpoint, Haydn loaned him his personal copy of the famous counterpoint textbook Gradus ad Parnassum, by Johann Joseph Fux, a copy heavily covered with Haydn's personal annotations.[20] There is also the observation that, like many other younger musicians, Mozart addressed Haydn with the honorific term "Papa".[21] For details of this form of address, see Papa Haydn. Form of address[edit] The German language has two sets of second person pronouns, one (Sie, Ihnen, Ihr, etc.) for relatively formal relationships, the other (du, dich, dir, etc.) for more intimate relationships (see T-V distinction). Otto Jahn, in his 1856 Mozart biography, reported that Haydn and Mozart used the du pronouns in conversation, and that such usage was unusual at the time for two people of such different ages, hence evidence for a close friendship.[22] Jahn relied on the testimony of Mozart's sister-in-law Sophie Haibel as well as Haydn's friend and biographer Georg August Griesinger. Haydn's departure for London[edit] Haydn last saw Mozart in the days before he departed for London in December 1790. The oft-retold tale of their last interactions can be found in the biography of Albert Christoph Dies, who interviewed the elderly Haydn 15 years after the event:[23] - [Haydn's patron] Prince Anton Esterházy granted permission for the journey at once, but it was not right as far as Haydn's friends were concerned ... they reminded him of his age (sixty years),[24] of the discomforts of a long journey, and of many other things to shake his resolve. But in vain! Mozart especially took pains to say, "Papa!" as he usually called him, "you have had no training for the great world, and you speak too few languages." - "Oh," replied Haydn, "my language is understood all over the world!"... - When Haydn had settled ... his household affairs, he fixed his departure and left on 15 December [1790],[25] in company with Salomon. Mozart on this day never left his friend Haydn. He dined with him, and said at the moment of parting, "We are probably saying our last farewell in this life." Tears welled from the eyes of both. Haydn was deeply moved, for he applied Mozart's words to himself, and the possibility never occurred to him that the thread of Mozart's life could be cut off by the inexorable Parcae within the following year. Griesinger gives a different (and probably less romanticized) account of the same occasion:[26] - Mozart said to Haydn, at a happy meal with Salomon, "You will not bear it very long and will probably soon come back again, because you are no longer young." "But I am still vigorous and in good health," answered Haydn. He was at that time almost fifty-nine years old, but he did not find it necessary to conceal the fact. Had Mozart not hastened to an early death on 5 December 1791, he would have taken Haydn's place in Salomon's concerts in 1794. Mozart's death[edit] Haydn, still in London a year later when the news of Mozart's death reached him, was distraught; he wrote to their mutual friend Michael Puchberg, "for some time I was quite beside myself over his death, and could not believe that Providence should so quickly have called away an irreplaceable man into the next world."[27] Haydn wrote to Constanze Mozart offering musical instruction to her son when he reached the appropriate age, and later followed through on his offer.[28] Notes[edit] - ^ In The Classical Style, p. 264 - ^ See Brown 1992 for dates and K. numbers. Brown discusses the history of the conjecture that K. 168-173 were influenced by Haydn, and argues against it at length. - ^ For a listing of occasions when Haydn visited Vienna around this time, see Larsen 1980, pp. 53-55. - ^ Both quotations from Jones (2009:245) - ^ Deutch 1966, various locations - ^ a b c Larsen 54 - ^ Kelly uses the archaic meaning of "science", i.e. "knowledge, learning". - ^ Quote from Webster 1977, p. 393 - ^ Webster and Feder 2001, section 3.iv - ^ Webster and Feder 2001, section iii.4 - ^ The letter is printed in Geiringer 1982, pp. 90–92 - ^ Niemetschek 1798, p. 68 - ^ Niemetschek 1798, p. 69 - ^ Bernard Jacobson (1995) in CD#13 of the Best of the Complete Mozart Edition [Germany: Philips] - ^ Webster and Feder 2001, section 3.4. Deutsch 1965, 234 suggests that on this evening only the first three of the quartets were played. - ^ Deutsch (1965, 236) identifies the four players as having probably been the composer, his father Leopold, and two Barons: Anton and Bartholomäus Tinti, who were Masonic brothers of Mozart. - ^ Leopold Mozart's 16 February 1785 letter to his daughter Maria Anna ("Ich sage ihnen vor gott, als ein ehrlicher Mann, ihr Sohn ist der größte Componist, den ich von Person und den Nahmen nach kenne: er hat geschmack, und über das die größte Compositionswissenschaft.") - ^ Deutsch 1965, multiple listings - ^ White 2006 - ^ Haydn noted this to Georg August Griesinger in 1797; Deutsch (1965, 489). See also the following section. "Auch dutzten sie sich ... -- das war damals bei solchen Altersunterschied ungleich seltner als heutzutage und hatte deshalb auch mehr zu sagen," "They also used 'du' with each other, that was at the time more unusual for such a difference in age than it is nowadays, and thus says more." - ^ Haydn was actually 58 in 1790. - ^ The original reads 1791, an error. - ^ Griesinger 1810, 22-23 For Haydn's friendship with Puchberg see Webster and Feder 2001, section iii.4 - ^ Hughes, p. 78 References[edit] - Brown, Peter (1992) "Haydn and Mozart's 1773 Stay in Vienna: Weeding a Musicological Garden," The Journal of Musicology 192-230 - Deutsch, Otto Erich (1965). Mozart: A Documentary Biography. Stanford University Press. - Dies, Albert Christoph (1810) Biographical Accounts of Joseph Haydn, Vienna. English translation by Vernon Gotwals, in Haydn: Two Contemporary Portraits, Milwaukee: University of Wisconsin Press - Geiringer, Karl; Irene Geiringer (1982). Haydn: A Creative Life in Music (3rd ed.). University of California Press. - Griesinger, Georg August (1810) Biographical Notes Concerning Joseph Haydn. Leipzig: Breitkopf und Härtel. English translation by Vernon Gotwals, in Haydn: Two Contemporary Portraits, Milwaukee: University of Wisconsin Press - Jahn, Otto (1856) W. A. Mozart, vol. Leipzig: Breitkopf und Härtel. 1858 edition posted at Google Books: [1]. (In German) - Jones, David Wyn (2009) "Mozart, Wolfgang Amadeus". Article in David Wyn Jones, ed., Oxford Composer Companions: Haydn. Oxford: Oxford University Press. - Kelly, Michael (1826) Reminiscences of Michael Kelly. Cited in E. Kerr Borthwick (1990), "The Latin Quotations in Haydn's London Notebooks," Music & Letters - Hughes, Rosemary (1970) Haydn (New York: Farrar Straus and Giroux) - Jones, David Wyn (2006) "Haydn", in The Cambridge Mozart Encyclopedia, ed. by Cliff Eisen and Simon Keefe. Cambridge: Cambridge University Press - Larsen, Jens Peter (1980) "Joseph Haydn," article in the 1980 edition of the New Grove. Republished 1982 as a separate volume, The New Grove: Haydn, by W. W. Norton. Page numbers refer to the separate volume version - Niemetschek, Frank (1798) Leben des K. K. Kapellmeisters Wolfgang Gottlieb Mozart, English translation by Helen Mautner. London: Leonard Hyman - Robbins Landon, H.C. (1976-1980) Haydn: Chronicle and Works, Bloomington, IN: Indiana University Press. An extensive compilation of original sources - Schmid, Ernst Fritz and Ernest Sanders (1956) "Mozart and Haydn," The Musical Quarterly 42: pp. 145–161. Available from JSTOR - Webster, James (1977) "The Bass Part in Haydn's Early String Quartets," The Musical Quarterly. Available from JSTOR - Webster, James, and Georg Feder (2001), "Joseph Haydn", article in The New Grove Dictionary of Music and Musicians (New York: Grove, 2001). Published separately as The New Grove Haydn (New York: Macmillan 2002, ISBN 0-19-516904-2) - White, Harry (2006) "Fux, Johann Joseph," in The Cambridge Mozart Encyclopedia, ed. by Cliff Eisen and Simon Keefe. Cambridge: Cambridge University Press