http___en.wikipedia.org_wiki_Third_Buddhist_Council.xml
1.1 2.1 2.2 2.3 2.4 2.5 3.1 4.1 5.1 6.1 7.1 8.1 9.1 10.1 11.1 11.2 11.3 11.4 12.1 13.1 13.2 13.3 14.1 14.2 14.3 15.1 15.2 16.1 17.1 17.2 17.3 17.4 17.5 18.1 19.1 19.2 20.1 21.1 21.2 21.3 21.4 22.1 22.2 23.1 23.2 24.1 25.1 26.1 26.2 26.3 26.4 26.5 26.6 26.7 26.8 27.1 27.2 28.1 29.1 29.2 29.3 29.4 30.1 31.1 31.2 32.1 32.2 33.1 34.1 34.2 35.1 35.2 36.1 37.1 37.2 37.3 38.1 38.2 39.1 40.1 40.2 40.3 40.4 40.5 40.6 41.1 42.1 42.2 42.3 42.4 42.5 42.6 42.7 42.8 43.1 43.2 43.3 44.1 44.2 45.1 46.1 47.1 47.2 48.1 49.1 49.2 49.3 49.4 49.5 50.1 51.1 51.2 52.1 53.1 54.1 54.2 55.1 55.2 55.3 56.1 57.1 58.1 58.2 59.1 60.1 61.1 61.2 62.1 63.1 63.2 64.1 65.1 66.1 67.1 68.1 69.1 69.2 70.1 71.1 71.2 71.3 72.1 73.1 73.2 74.1 75.1 76.1 77.1 78.1 79.1
История на будизма Историята на будизма обхваща периода от 6в.пр.н.е. до наши дни, започвайки с раждането на Буда Сидхарта Гаутама в Индийския субконтинент в Лумбини, днешен Непал. Този факт превръща будизма в една от най-старите световни религии. Будизмът еволюира като се разпространява от североизточната част на Индийския субконтиннент през Централна, Източна и Югоизточна Азия. По едно или друго време, той е повлиял най-много на азиатския континент. Историята на будизма се характеризира с развитието на множество движения, схизми и школи, групирани в три основни големи направления: Теравада, Махаяна и Ваджраяна с контрастиращи периоди на разцвет и отстъпление. Съдържание - 1 Сидхарта Гаутама - 2 Ранен будизъм - 3 Разпространение при цар Ашока (ок. 261г. пр.Хр.) - 4 Възходът на Сунга(2-1в.пр.н.е.) - 5 Литература - 6 Бележки Сидхарта Гаутама[редактиране | edit source] Сидхарта е историческия основател на будизма. Той е роден принц-войн, принадлежащ към кастата на Кшатриите през 623г.пр.н.е. в Лумбини, Непал.[1] Неговото семейство от Сакя Кшатрии имало браминско потекло (санскрит: готра), което е посочено във фамилното име "Гаутама". Много учени от 19-ти век като например Д-р.Еител свързват името Гаутама с браминското Риши Гаутама.[2] В много будистки текстове пише, че Буда е потомък на мъдреца Ангираса.[3] Например, "В палийската Махавага "Ангираса" се явява като име за Буда Гаутама, който очевидно принадлежи към племето Ангираса...".[4] Ученият Едуард Д. Томас също свърза Буда с мъдреците Гаутама и Ангираса.[5] След период на аскетизъм и медитация Сидхарта Гаутама открил будисткия Среден Път – пътя на умереността далеч от крайностите на самоугаждането и сетивните удоволствия от една страна и самоубийствения аскетизъм от друга. Сидхарта Гаутама постига просветление седейки под едно фикусово дърво от вида, известен днес като Ficus religiosa. В наши дни то е почитано като дървото Бодхи в Бодх Гая, Индия. От тогава Гаутама става известен като “Просветленият”, Самяксамбуда. Буда намира подкрепа във владетеля на Магадха, император Бимбисара. Императора приема будизма като свое вероизповедание и позволява основаването на много будистки вихари(манастири). Това довежда до преименуването на целия регион на Бихар.[6] В Парка на Елените близо до Варанаси в Северна Индия Буда завърта Колелото на Дхарма с произнасянето на първата си проповед на група от пет събеседника, с които той по-рано бил търсил просветлението. Заедно с Буда те оформят първата сангха(общество от будистки монаси) и оттук това е първата на Тройната Скъпоценност (Буда, Дхарма и Сангха), която е завършена. През останалите години от живота си Буда пътува из Гангската равнина, разположена в Североизточна Индия както и на други места. Буда постига паринирвана (както в будистките източници се нарича смъртта на реализиран учител) в затънтените джунгли на Кушинара. Точно преди да почине Буда той казва на своите последователи, че след неговата смърт Дхарма (букв.пр. доктрина, учение) ще е техният бъдещ учител. Първите архати смятали, че думите на на Гаутама за основен извор на Дхарма и Виная (правила за дисциплина и пребиваване в сангха) и минали през огромни трудности да формулират и предадат учението на Буда прецизно. Въпреки това нито една колекция от писания не е оцеляла в чистия си вид. Версиите на канона (общопризнатите свещени писания) се съхраняват на езика пали, на санскрит, китайски и тибетски са отделните варианти на корпус (пълно събрание на съчинения), които са възникнали и кристализирали по време на трите века устно предаване[7]. Ранен будизъм[редактиране | edit source] Ранният будизъм остава съсредоточен в долината на река Ганг, разпространявайки се постепенно от древна си централна област. Каноничните източници описват два сбора, при които монашеската Сангха на основата на сборници от текстове върху учението на Буда уталожва известни проблеми на дисциплината в общността. 1-ви будистки събор (5в.пр.Хр.)[редактиране | edit source] Първия Будистки Събор бил воден веднага след като Буда достигнал паранирвана и бил председателстван от Гупта Махакашапа, който е един от неговите основни ученици, а събитието станало в Раджаграха(Раджгир) през 5в.пр.Хр. под благородната опека на цар Аджаташатру. Темата на сбора била да се запишат всички поучения на Буда в доктринални учения(сутри) и Абхидхарма и да се систематизират монастичните правила(виная). Ананда, един от основните ученици на Буда и негов братовчед бил повикан да рецитира проповедите и Абхидама на Буда, а Упали друг негов ученик рецитирал правилата на виная. Това станало основата на Трипитака(Трите Кошници), които са запазени само на езика пали. 2-ри Будистки Събор (4.в. пр. Хр.)[редактиране | edit source] Втория Будистки Събор се състоял в Вайсали, последван от обсъждане, което възникнало в сангата относно олекотяването на някои точки от дисциплината, предложени от някои монаси. В края на краищата било решено да се проведе събор, на които оригиналните виная текстове да се запазят от Първия Събор и те били цитирани, за да се покаже, че тези предложени облекчения били против записаното учение на Буда. Разпространение при цар Ашока (ок. 261г. пр.Хр.)[редактиране | edit source] Допълнителна информация:Ашока Маурианския император Ашока (273–232г.пр.Хр.) се обърнал към будизма след кървавото завладяване на територията на Калинга (Ориса) в Източна Индия по времето на войната Калинга. Разкайвайки се за ужасите и мизерията, които конфликта носел, царят великодушно реши да отхвърли насилието и да замести мизерията, причинена от войната с уважение и чувство за лично достойнство към всички хора по света. Разпространявал вярата си строейки ступи и колони, които подтиквали от всичко най-вече почитането на целия животински свят и присъединяването на хората да следват Дхарма. Може би най-добрият образец от всички тях е Великата Ступа от Санчи(Близо до Бхопал в Индия). Тя е построена през 3в.пр.Хр. и по-късно била уголемена. Нейните гравирани врати, наречени торана се считат за едни от най-изящните примери на будисткото изкуство на Индия. Той също така построил пътища, болници, къщи за почивка, университети и напоителни системи из цялата страна. Той се отнасял към поданиците си като с равни, независимо от тяхната религия, политически нагласи и каста. Този период период се отличава с началното разпространение на будизма извън Индия в други страни. Според плочите и колоните оставени от Ашока(декретите на Ашока), били изпращани емисарив различните страни, за да разпространяват будизма, дотолкова на юг доколкото е била Шри Ланка и дотолкова на запад доколкото били Гръцките царства, в частност в съседното Гръцко-бактрийско царство и най-вероятно чак до Средиземноморието. 3-ти Будистки Събор (ок. 250г.пр.Хр.)[редактиране | edit source] Цар Ашока свикал Третия Будистки Събор през 250г.пр.Хр. в Паталипутра(днаешна Патна). Той бил воден от монаха Погалипутатиша. Предмета на събора бил чистотата на Санга и по-конкретно от небудистките аскети, които били привлечени от царската подкрепа. След събора будистките мисионери били изпратени по целия познат свят. Елинистичен свят[редактиране | edit source] Някои от декретите на Ашока описват опититe, правени от него да разпространи будизма из целия Елинистичен свят, който по онова време в непрекъснат континиум се разпростирал от границите на Индия до Гърция. Декретите посочват ясното разбиране на политическата организация на Елинистките територии: имената и местата на главните гръцки монарси на това време са идентифицирани и сe смята, че те са приели будизма: Антиох II Теос от Селевкидите(261–246г.пр.Хр.), Птолемей II от Египет(285–247г.пр.Хр.), Антигон II Гонат от Македония (276–239г.пр.Хр.), Магас (Кирена) (288–258г.пр.Хр.) в Киренайка(днешна Либия), и Александър II (Епир) (272–255г.пр.Хр.) в Епир (днешна Северозападна Гърция). - "Завоеванието чрез Дхарма бе спечелено тук на тези граници и даже над шестте стотици йоджани (5,400–9,600 км) надалеч, където гръцкия цар Антиохос царува над четирите царства наречени Птолемия, Магас, а Александър царува също така в южната част сред хората от династията Чола, пандианците и така чак до Тамрапарни (Шри Ланка)." (Декрети на Ашока, 13-ти каменен декрет, С. Дхамика). Оксвен това, според палийски източници някои от емисарите на Ашока били гръцки будистки монаси, които посочва близък религиозен обмен между двете култури: - "Когато тхера (старея) Моггалипута, просветителят на будистката религия на Завоевателя (Ашока) проведе Третия събор към края му (…) Той изпрати нататък четири тхери, един тук и един там: (…) и до Апарантака(“Страните от Запада”, съответстващи на Гуджарат и Синдх) той изпрати гръка(Йона), наречен Дхаммаракхита". (Махавамса XII). Ашока също така издава декрети и на гръцки както и на арамейски език. Едит от тях, намерен в Кандахар използва епитета за “набожност” (използвайки гръцкия термин за набожност еусебея за Дхарма) към гръцкото общество: - "Десет години (на царуване) са изминали, цар Пиодасес (Ашока) популяризира (доктрината на) набожността (на гръцки:eὐσέBeιa, еусебея) до хората; и от този момент той направи хората по-благочестиви и всичко по целия свят процъфтя."(Превод от гръцкия оригинал от Г.П.Чаратели[8]) Не е ясно колко тези взаимодействия могат да са влиятелни, но някои исторически автори коментират, че някаква степен на синкретизъм между елинистическата мисъл и будизма може да e започнала в гръцките земи по онова време. Те подчертават наличието на будистки общности в елинистичния свят около този период, по-специално в Александрия (спомената от Климент Александрийски ) и в предхристиянската монашески орден на Терапевтите (вероятно деформация на Пали думата "Теравада"[9]), които може да са " почти изцяло са поличили своето вдъхновение от учението и практиките на будисткия аскетизъм"[10] и може дори да са потомци на емисарите на Ашока за Западния свят[11]. Философа Гегесий от град Кирена, където цар Магас от същия град управлявал бил повлиян от будистките учения на мисионерите на цар Ашока[12]. Будистките надгробни плочи от Епохата на Птолемеите са били намерени в Александрия, украсени с изображения на колелото Дхарма[13]. Наличието на будисти в Александрия води до извода: "По-късно на тези същите места бяха създадени най-дейните центрове на християнството.[14]" През 2в.сл.Хр. християнския догматик Климент Александрийски признал бактрийските будисти (шрамани) и индийските гимнософисти за тяхното влияние върху гръцката мисъл: - По този начин философията, нещо от най-висока полезност процъфтява в античността сред варварите, разпръсквайки светлината си над народите. И след това стигна до Гърция. Първи в неговите редици бяха пророците на египтяните и халдейците между асирийците и друидите сред галите и шраманите сред бактрийците ("Eapuavaίoι Bάktpwv"), както и философите при келтите и влъхвите на персите, които предсказаха раждането на Спасителя и дойдоха в земята на Юдея водени от звезда. Индийските гимнософисти са също в тази бройка заедно с останалите варварски философи. И от тях има два класа, като някои от тях се наричат шрамани ("Eapuάvaι") заедно с други брамини ( "Bpaφuavaι" ). "Климент Александрийски "The Stromata или Сборници "Книга първа, глава XV[15]. Разпространение в Шри Ланка и Бирма[редактиране | edit source] Будизмът е въведен през 2в.пр.Хр в Шри Ланка от сина на Ашока, Махинда заедно с шест негови придружители. Те направили цар Деванампия Тиса и много от благородниците му в будисти. Овен това Сангхамита, която е дъщеря на Ашока въвела бхикхуни (орден за монахини) в Шри Ланка, носейки със себе си фиданка от свещеното дърво Бодхи, което впоследствие било засято в град Анурадхапура. Това се случило, когато бил построен манастира Махавихара, който станал център на синалийския будизъм. Палийския канон бил написан върху хартия в Шри Ланка по време на царуването на цар Ватагамани(29-17г.пр.Хр.), а традицията Теравада по онова време процъфтявала. По-късно в Шри Ланка творили големи коментатори като например Будагхоша (4-5в.н.е.) и Дхамапала(5-6в.н.е.) и те систематизирали традиционните будистки коментари, които били написани на ръка. Въпреки че Махаяна имала известно влияние в Шри Ланка по това време, в крайна сметка надделяла Теравада, а Шри Ланка нейна последнат й крепост. От там през 11-ти век тя се разширила в Югоизточна Азия. В областите източно от Индийския субконтинент (днешна Бирма и Тайланд)индийската култура силно повлияла на моните. Моните започнали да приемат будизма от 3в.пр.Хр. под прозелитирането на цар Ашока преди разделянето на будизма на Махаяна и Хинаяна. Ранните будистки храмове на моните като например Пеиктано в централната част на Бирма са датирани между 1-5в.пр.Хр. Будисткото изкуството на моните било особено повлияно от индийското в периода Гупта и след Гупта, а техния типичен стил се разпространил широко в Югоизточна Азия след разширяването на царството на моните между 5-ти и 8-ми век пр.Хр. Теравада се разширила в северните части на Югоизточна Азия под влиянието на моните, докато била постепенно изместена от Махаяна от около 6в.сл.Хр. Според Ашокавадана (2в.сл.Хр.) Ашока изпратил мисионер на север през Хималаите до Хотан в Таримския басейн, а след това пратил и говорители знаещи индоевропейски езици в земята на тохарите. Възходът на Сунга(2-1в.пр.н.е.)[редактиране | edit source] Династията Сунга(185-73г.пр.н.е.) е създадена през 185 г.пр.н.е. около 50 години след смъртта на Ашока. След убийството на цар Брхадрата (последния маурийски владетел)на трона се възкачил военния главен командир Пусямитра Сунга. Литература[редактиране | edit source] - Beal, Samuel (1884). Si-Yu-Ki: Buddhist Records of the Western World, by Hiuen Tsiang, 2 vols. Reprint: Delhi. Oriental Books Reprint Corporation. 1969. Volume 1 (PDF 21.5 MB) Volume2 (PDF 16.9 MB) - Boardman, John, "The Diffusion of Classical Art in Antiquity", Princeton University Press, 1994, ISBN 0-691-03680-2 - Cowell, E.B. (transl.) Ashvaghosa (author): The Buddha Carita or the Life of the Buddha. 1894, reprinted with text, New Delhi, 1977. - Eliot, Charles, "Japanese Buddhism", Routledge 1964. - Eliot, Charles, "Hinduism and Buddhism: An Historical Sketch" (vol. 1-3), Routledge, London 1921, ISBN 81-215-1093-7 Internet Archive - Errington, Elizabeth, "The Crossroads of Asia. Transformation in Image and symbol in the art of ancient Afghanistan and Pakistan", Ancient India and Iran Trust 1992, ISBN 0-9518399-1-8 - Foltz, Richard C.. Religions of the Silk Road: Premodern Patterns of Globalization. New York, New York, USA, Palgrave Macmillan, 2010. - Keown, Damien, "Dictionary of Buddhism", Oxford University Press, 2003, ISBN 0-19-860560-9 - Linssen, Robert,"Living Zen", Grove Press, New York, 1958. - McEvilley, Thomas, "The Shape of Ancient Thought. Comparative studies in Greek and Indian Philosophies", Allworth Press, New York, 2002. - "National Museum Arts asiatiques- Guimet" (Editions de la Reunion des Musées Nationaux, Paris, 2001) ISBN 2-7118-3897-8. - "The Times Atlas of Archeology", Times Books Limited, London, 1991. - Takakusu, J., I-Tsing, A Record of the Buddhist Religion : As Practised in India and the Malay Archipelago (A.D. 671-695), Clarendon press 1896. Reprint. - Tissot, Francine, "Gandhara", Librairie d'Amérique et d'Orient, Paris 1970, ISBN 2-7200-1031-6 - Willemen, Charles, trans. (2009), Buddhacarita: In Praise of Buddha's Acts, Berkeley, Numata Center for Buddhist Translation and Research. Бележки[редактиране | edit source] - ↑ [Birthplace of the Lord Buddha] UNESCO World Heritage Site - ↑ P. 95 A Record of Buddhistic Kingdoms By James Legge - ↑ The Life of Buddha as Legend and History от Едуард Джоузеф Томас, публикувана за първи път през 1927г. - ↑ P. 19 A history of Indian logic by Satis Chandra Vidyabhusana - ↑ P. 22 The Life of Buddha by Edward J. Thomas - ↑ India by Wolpert (Page 32) - ↑ Robinson, Richard and Johnson, Willard (1977). The Buddhist Religion. Encino, California: Dickenson Publishing Complany, Inc. - ↑ of Afghanistan - ↑ According to the linguist Zacharias P. Thundy - ↑ "Zen living", Robert Linssen - ↑ "The Original Jesus" (Element Books, Shaftesbury, 1995), Elmar R Gruber, Holger Kersten - ↑ Robert Linssen, Zen living - ↑ Tarn, The Greeks in Bactria and India. - ↑ Robert Linssen, Zen living - ↑ [Clement of Alexandria "The Stromata, or Miscellanies" Book I, Chapter XV: http://www.earlychristianwritings.com/text/clement-stromata-book1.html]
1.1 2.1 3.1 3.2 3.3 4.1 5.1 6.1 6.2 6.3 6.4 6.5 6.6 7.1 7.2 7.3 8.1 8.2 8.3 9.1 9.2 9.3 10.1 10.2 10.3 10.4 10.5 11.1 12.1 12.2 12.3 12.4 12.5 13.1 13.2 13.3 13.4 13.5 14.1 14.2 14.3 15.1 16.1 17.1 18.1 19.1 20.1 20.2 21.1 21.2 22.1 23.1 23.2 23.3 23.4 23.5 23.6 24.1 25.1 26.1 27.1 28.1 29.1 30.1 31.1
Third Buddhist council The Third Buddhist council was convened in about 250 BCE at Asokarama in Pataliputra, supposedly under the patronage of Emperor Asoka, a grave question mark hangs over this though as Asoka never mentioned it in his edicts, which one might have expected if he had called the council. The traditional reason for convening the Third Buddhist Council is reported to have been to rid the Sangha of corruption and bogus monks who held heretical views. It was presided over by the Elder Moggaliputta Tissa and one thousand monks participated in the Council. The council is recognized and known to both the Theravada and Mahayana schools, though its importance is central only to the Theravada school.[1] Tradition has it that Asoka had won his throne through shedding the blood of all his father's sons except his own brother, Tissa Kumara, who eventually got ordained and achieved Arahantship. Contents Historical background[edit] The account of the background to the Third Council is as follows: Emperor Asoka was crowned in the two hundred and eighteenth year after the Buddha's Mahaparinibbāna. At first he paid only token homage to the Dhamma and the Sangha and also supported members of other religious sects as his father had done before him. However, all this changed when he met the pious novice-monk Nigrodha who preached him the Appamada-vagga. Thereafter he ceased supporting other religious groups and his interest in and devotion to the Dhamma deepened. He used his enormous wealth to build, it is said, eighty-four thousand pagodas and viharas and to lavishly support the bhikkhus with the four requisites. His son Mahinda and his daughter Sanghamitta were ordained and admitted to the Sangha. Eventually, his generosity was to cause serious problems within the Sangha. In time the order was infiltrated by many unworthy men, holding heretical views and who were attracted to the order because of the Emperor's generous support and costly offerings of food, clothing, shelter and medicine. Large numbers of faithless, greedy men espousing wrong views tried to join the order but were deemed unfit for ordination. Despite this they seized the chance to exploit the Emperor's generosity for their own ends and donned robes and joined the order without having been ordained properly. Consequently, respect for the Sangha diminished. When this came to light some of the genuine monks refused to hold the prescribed purification or Uposatha ceremony in the company of the corrupt, heretical monks. When the Emperor heard about this he sought to rectify the situation and dispatched one of his ministers to the monks with the command that they perform the ceremony. However, the Emperor had given the minister no specific orders as to what means were to be used to carry out his command. The monks refused to obey and hold the ceremony in the company of their false and 'thieving' companions (Pali: theyya-sinivāsaka). In desperation the angry minister advanced down the line of seated monks and drawing his sword, beheaded all of them one after the other until he came to the King's brother, Tissa who had been ordained. The horrified minister stopped the slaughter and fled the hall and reported back to the Emperor. Asoka was deeply grieved and upset by what had happened and blamed himself for the killings. He sought Thera Moggaliputta Tissa's counsel. He proposed that the heretical monks be expelled from the order and a third Council be convened immediately. Council[edit] So it was that in the seventeenth year of the Emperor's reign the Third Council was called. Thera Moggaliputta Tissa headed the proceedings and chose one thousand monks from the sixty thousand participants for the traditional recitation of the Dhamma and the Vinaya, which went on for nine months. The Emperor, himself questioned monks from a number of monasteries about the teachings of the Buddha. Those who held wrong views were exposed and expelled from the Sangha immediately. In this way the Bhikkhu Sangha was purged of heretics and bogus bhikkhus. According to the Pali and Chinese accounts, the Elder Moggaliputta Tissa, in order to refute a number of heresies and ensure the Dhamma was kept pure, compiled a book during the council called the Kathavatthu. This book consists of twenty-three chapters, and is a collection of discussions on the points of controversy. It gives refutations of the 'heretical' views held by various Buddhist sects on matters philosophical. The Kathavatthu is the fifth of the seven books of the Abhidhamma Pitaka. However, the historicity of this has been questioned, as the account preserved in the San Jian Lu Pi Po Sho (Sudassanavinayavibhasha), although otherwise almost identical, does not mention the Kathavatthu. Moggaliputtatissa told Ashoka that the doctrine taught by the Buddha was the Vibhajjavada, the Doctrine of Analysis. This term is used in various senses, and it is not clear exactly what it meant in this context. Traditionally, however, the Sri Lankan Theravadins and other mainland schools of Early Buddhism identified themselves as Vibhajjavada. Emissaries[edit] see also Greco-Buddhist monasticism One of the most significant achievements ascribed by Theravada tradition to this Dhamma assembly and one which was to bear fruit for centuries to come, was the Emperor's sending forth of monks, well versed in the Buddha's Dhamma and Vinaya who could recite all of it by heart, to teach it in nine different countries. Results of missions[edit] The Dhamma missions to Sri Lanka and Kashmir and Gandhara were very successful, leading to a long-term presence and dominance of Buddhism in those areas. It is not clear exactly how influential the interactions to Egypt and Greece may have been, but some authors have commented that some level of syncretism between Hellenist thought and Buddhism may have started in Hellenic lands at that time. They have pointed to the presence of Buddhist communities in the Hellenistic world around that period, in particular in Alexandria (mentioned by Clement of Alexandria), and to the pre-Christian monastic order of the Therapeutae (possibly a deformation of the Pali word "Theravada"), who may have "almost entirely drawn (its) inspiration from the teaching and practices of Buddhist asceticism" (Robert Linssen). Possibly Buddhist gravestones from the Ptolemaic period have also been found in Alexandria, decorated with what may be depictions of the Dharma wheel (Tarn, "The Greeks in Bactria and India"). Commenting on the presence of Buddhists in Alexandria, some scholars have even pointed out that “It was later in this very place that some of the most active centers of Christianity were established” (Robert Linssen "Zen living"). In the 2nd century CE, the Christian theologian Clement of Alexandria recognized Bactrian Buddhists (Sramanas) and Indian Gymnosophists for their influence on Greek thought: - "Thus philosophy, a thing of the highest utility, flourished in antiquity among the barbarians, shedding its light over the nations. And afterwards it came to Greece. First in its ranks were the prophets of the Egyptians; and the Chaldeans among the Assyrians; and the Druids among the Gauls; and the Sramanas among the Bactrians ("Eapuavaίoι Bάktpwv"); and the philosophers of the Celts; and the Magi of the Persians, who foretold the Saviour's birth, and came into the land of Judaea guided by a star. The Indian gymnosophists are also in the number, and the other barbarian philosophers. And of these there are two classes, some of them called Sramanas ("Eapuάvaι"), and others Brahmins ("Bpaφuavaι")." Clement of Alexandria "The Stromata, or Miscellanies" Book I, Chapter XV [2] See also[edit] - Buddhist councils - Greco-Buddhist monasticism - Buddhism and the Roman world - Kathavatthu (scripture composed during the Third Buddhist Council) References[edit] - ^ A detailed account in Chinese of the 3rd Buddhist Council is found starting at line T24n1462_p0678b01(00) of the 善見律毘婆沙. - ^ Clement of Alexandria "The Stromata, or Miscellanies" Book I, Chapter XV