http___en.wikipedia.org_wiki_Ilarion_Dragostinov.xml
1.1 2.1 3.1 4.1 4.2 4.3 4.4 4.5 5.1 5.2 5.3 6.1 6.2 6.3 7.1 8.1 8.2 8.3 8.4 8.5 8.6 8.7 8.8 9.1 9.2 9.3 9.4 9.5 10.1 10.2 10.3 10.4 10.5 11.1 11.2 12.1 12.2 12.3 12.4 12.5 13.1 13.2 13.3 13.4 13.5 13.6 14.1 14.2 15.1 15.2 15.3 15.4 16.1 17.1 18.1
Иларион Драгостинов Иларион Иванов Драгостинов (Арбанасчето) е български националреволюционер. Биография[редактиране | редактиране на кода] Иларион Драгостинов е роден към 1852 г. в село Арбанаси, Търновско. Второто дете в семейството на заможния търговец Иван Драгостинов, българин от Елена, женен за дъщерята на видния търговец Панайот Анастасоглу. По това време гръцкото влияние там е значително и от дете Иларион Драгостинов говори на гръцки език в дома си. Образованието си започва в гръцкото начално училище, тъй като българско училище било отворено едва през 1870 г. Тих, кротък и прилежен, от малък проявява любознателност и голяма наклонност към учението. През 1868 г. завършва успешно Главното мъжко петокласно училище в Търново, в което усвоил добре френски и турски език, а по-късно румънски, немски и италиански. Сближава с младежи като Филип Симидов, в чиято среда изживява първите си патриотични чувства. След като става свидетел на неуспешния бунт на хаджи Ставри през 1862 г. и на жестоката разправа на турците с въстаниците, у него се пробужда омраза към поробителя, укрепва голямата му обич към родината и свободата. През 1868 г. заминава за Русе и се сближава с дейците на читалище „Зора“, огнище на просветна и революционна дейност. Погълнат от просветните идеи, развива широка дейност като секретар на читалището и ръководи агитацията срещу гърцизма в града. Само за една нощ определената за гръцка църква сграда е срината от младежите. Паралелно с това се утвърждава и като уважаван търговец, създавайки самостоятелна комисионерска къща, която поддържа търговски връзки с Цариград, Виена, Букурещ, Галац, Одеса, Гюргево и с градове от българските земи. Постепенно обаче изоставя успешната си търговска дейност, отдавайки се всецяло на революционното дело. През 1871 г. е един от учредителите на Русенския революционен комитет наред с Никола Обретенов, Тома Кърджиев, Ради Иванов и Георги Икономов. За да може по-лесно да изпълнява задачите на комитета, напуска кантората си и постъпва на работа като търговски агент, а по-късно като телеграфист при железопътната станция в Русе. Неведнъж подпомага съмишленици да преминат тайно река Дунав. Лично пресича реката и под прикритието на служебните си задължения върши организационна работа. Следи всяко разпореждане на турската власт по телеграфа и уведомява за всичко комитета. През пролетта на 1872 г. Русенският частен революционен комитет го изпраща като свой представител в Букурещ на общото събрание на БРЦК. Две години по-късно е изпратен в Шумен със задачата да възстанови Шуменския частен революционен комитет, замрял след бягството на Панайот Волов. Въпреки убедителните си слова обаче, не успява да склони шуменските дейци и се налага да се върне в Русе. Предателство го принуждава да забегне веднага във Влашко. Слабите опити за въстание, пламнали през септември 1875 г. в Стара Загора, в с. Черна вода, се оказват недостатъчни да увлекат народните маси за общо въстание. На заседанията през ноември - декември 1875 г. на Гюргевския революционен комитет се вземат съдбоносни решения. Между членовете му е и Иларион Драгостинов като един от първите ръководители на движението. На него е поверен Вторият революционен окръг с център Сливен - град с хайдушка, борческа традиция и с частен революционен комитет, основан още от Васил Левски. Започва повсеместна тайна подготвителна революционна дейност. От Гюргево пише до приятелите си: „Сбогом, братя, а най-вече не забравяйте, че днес е най-сгодната минута за нас да възкръснем. Гответе се, гответе се“. С воля за борба и със съзнанието за дълга, който му предстои да изпълни, преминава в България. На 21 март е в Свищов. Прощава се с близките си в Арбанаси и с верен на делото водач, през Елена прехвърля на юг от Балкан. В село Кортен полага основите на частен революционен комитет. По същия път преминава и Георги Обретенов. С възторг и енергия Иларион Драгостинов и помощникът му се заемат да възобновят разстроения след неуспешното въстание през 1875 г. Сливенски частен революционен комитет. Да укрепят организацията, като привлекат старите съмишленици и подготвят нови, верни на делото хора. Заминава за Ямбол и се среща с Георги Дражев. Обикаля с Георги Обретенов села и призовава народа към бунт. В прокламацията си от 4 април 1876 г. пише: „Днес е най-сгодния случай да въстанем. Дерзайте да се съберем под левското кръстно знаме и да докажем на тиранина-турчин, че знаем да мрем за свободата на отечеството си“. Прави опити да се свърже с апостолите от другите окръзи, за да съгласуват бъдещите си действия. В разгара на приготовленията идва вестта за избухване на въстанието в IV-ти Пловдивски революционен окръг. В навечерието на въстанието турската власт извършва редица арести и само най-смелите последват четата на Иларион Драгостинов и Георги Обретенов. На 3 май четата излиза от града и поема към Балкана. Загива на 10 май в сражение около прохода „Вратник“ с потерята на Осман бюлюкбаши. Източници[редактиране | редактиране на кода] -  , която цитира
1.1 2.1 3.1 3.2 3.3 3.4 3.5 4.1 4.2 4.3 4.4 4.5 4.6 4.7 5.1 5.2 5.3 5.4 5.5 5.6 5.7 6.1 7.1 7.2 7.3 7.4 8.1 8.2 8.3
Ilarion Dragostinov Ilarion Ivanov Dragostinov (Bulgarian: ИлapиoH ИBaHoB ДparocTиHoB; c. 1852–10 May 1876), nicknamed Arbanascheto (ApбaHacчeTo, "The Arbanasi Boy") was a Bulgarian revolutionary and an important figure in the organization and direction of the anti-Ottoman April Uprising of 1876. Dragostinov was born in Arbanasi, once a rich merchant's village near Veliko Tarnovo, around 1852. His father was the Elena frieze dealer Ivan Dragostinov and his mother was the daughter of the eminent Arbanasi merchant Panayot Anastasoglu. As Greek influence in Arbanasi was still strong at the time, Ilarion studied at the local Greek-language school. In 1868, he finished the head class school for boys in Tarnovo; besides Greek and Bulgarian, he also learned French and Turkish and later Romanian, Italian and German. In Tarnovo, Dragostinov joined the Bulgarian patriotic circles and endorsed armed struggle against the Ottoman oppression. In 1868, Dragostinov moved to Ruse and became close with the leaders of the Zora ("Dawn") community centre (chitalishte), active promoters of revolution and enlightenment. He was an opponent of the Greek influence in the city and even participated in the burning of the building which was supposed to house the local Greek church. In Rousse, Dragostinov opened his own broker's firm and worked with merchants from Istanbul (Tsarigrad), Vienna, Bucharest, Galaţi, Odessa, Giurgiu and cities in the Bulgarian lands. A respected and well-educated merchant, Dragostinov dedicated himself to revolutionary work. In 1871, he took part in the establishment of the Ruse revolutionary committee; in order to have a more active contribution to its doings, he abandoned his office and became an agent and telegraph operator with the Ruse railway station. As a railway worker Dragostinov assisted his fellow revolutionaries' flight to Romania; he also followed Ottoman telegraph orders and notified the committee. In 1872, he was sent by the Rousse committee to Bucharest as their envoy to the Bulgarian Revolutionary Central Committee's general assembly. In 1874, he was sent to Shumen to restore the local committee, in decline after Panayot Volov's imprisonment and flight. However, he was unsuccessful and returned to Rousse; betrayed shortly thereafter, he escaped to nearby Wallachia. At an assembly of the Giurgiu Revolutionary Committee in December 1875 he was elected the apostle[clarification needed] of the future uprising's Second Revolutionary District, based in Sliven. He arrived in Svishtov on 21 March, took his leave of his relatives in Arbanasi and arrived in the Sliven region to head the district. As the uprising broke out prematurely in Panagyurishte amidst arrests, only a few locals followed Dragostinov and formed a revolutionary band in the Sliven Balkan Mountains on 3 May. His band joined that of Stoil Voyvoda; the band was crushed by an Ottoman pursuit party. Although Dragostinov managed to escape with a small group of people, they were ambushed by another party at the Vratnik Pass near Kotel, where Dragostinov died in combat on 10 May 1876. References[edit] - БakaлoB, Гeoprи; MилeH KyMaHoB (2003). "ДPAГOCTИHOB , ИлapиoH ИBaHoB (ApбaHacчeTo) (okoлo 1852-10. EлekTpoHHo издaHиe "ИcTopия Ha Бълrapия" (in Bulgarian). Coфия: Tpyд, CиpMa. - CToйчeBa, Pocицa. "ИлapиoH ДparocTиHoB" (in Bulgarian). AпpилckoTo BъcTaHиe и CлиBeH.