http___lab.anhb.uwa.edu.au_mb140_CorePages_Lymphoid1_lymph1.htm.xml
1.1 2.1 2.2 3.1 3.2 4.1 5.1 6.1 7.1 8.1 9.1 10.1 10.2 10.3 10.4 10.5 10.6 11.1 12.1 13.1 14.1 14.2 15.1 16.1 16.2 16.3 16.4 16.5 16.6 16.7 16.8 17.1 18.1 18.2 18.3 18.4 18.5 18.6 18.7 18.8 18.9 18.10 18.11 18.12 19.1 20.1 20.2 20.3 21.1 22.1 22.2 22.3 22.4 22.5 23.1 24.1 25.1 25.2 26.1 27.1 27.2 27.3 27.4 27.5 27.6 27.7 28.1 28.2 28.3 29.1 30.1 31.1 32.1 32.2 32.3 32.4 32.5 32.6 32.7 32.8 32.9 32.10 33.1 33.2 34.1 34.2 34.3 34.4 35.1 36.1 37.1 38.1 39.1 40.1 41.1 41.2 41.3 42.1 43.1 43.2 44.1 44.2 44.3 44.4 44.5 44.6 45.1 45.2 46.1 46.2 47.1 48.1 48.2 48.3 49.1 50.1 51.1 52.1 53.1 54.1 54.2 55.1
Имунна система Имунната система е съвкупност от органи, тъкани, клетки и техни продукти, изграждащи динамична физиологична система, която осъществява имунния отговор. Основната функция на имунната система е да разпознае и да неутрализира проникналите от външната среда, чужди за организма и представляващи заплаха вещества (антигени), както и да реагира на неопластични промени на организма (тумори и др.).[1] Имунната система осъществява динамично равновесие в самата себе си и потиска и регулира имунния отговор до оптимално за организма ниво. Основните групи клетки, които изграждат имунната система са макрофагите, B- и T-лимфоцитите, NK-клетките, фоликулно-дендритните клетки и др. Главните групи белтъци са имуноглобулините, системата на комплемента, цитокини, лимфокини и др. Съдържание - 1 История на имунологията - 2 Устройство на имунната система - 3 Източници - 4 Литература История на имунологията[редактиране | редактиране на кода] Имунологията е науката, която изучава устройството и действието на имунната система. Тя произлиза от медицинската наука и на ранните изучавания на причините за имунитета спрямо определени болести. Най-ранното известно споменаване на имунитета е Чумата в Атина през 430 г. пр.Хр. Тукидид отбелязва, че хората, които са прекарали по-ранно болестта и са успели да се възстановят, са в състояние да се грижат за болните без да се заразят повторно. През XVIII в. Пиер-Луи Моро дьо Мопертуи прави опити със скорпионова отрова и наблюдава, че определени кучета и мишки са имунизирани срещу тази отрова. Устройство на имунната система[редактиране | редактиране на кода] Имунната система се състои от милиарди клетки, които са организирани в централни и периферни лимфоидни тъкани и органи. Централни органи на имунната система[редактиране | редактиране на кода] В централните органи на имунната система се осъществява първичната пролиферация и деференциация на стволовите клетки на имунната система. Това са костния мозък, тимуса и фабрициевата торбичка. Koстен мозък[редактиране | редактиране на кода] Костният мозък (на латински: medulla ossea) бива червен и жълт. Червният е основен кръвообразуващ имунен орган, който запълва спонгиозната тъкан на плоските и късите кости и епифизите на дългите кости. Най-голямо е количеството му в млада възраст когато запълва и дифизите на тръбестите кости. Жълтия се среща в дифизите на тръбестите кости при възрастните животни и хора. Той е съставен от дегенерирала ретикуларна тъкан, чиито клетки са вмастени. Между червения и жълтия костен мозък не съществува рязка граница, защото и в червеният костен мозък част от клетките са вмастени. Между стромата и съдовете на червения костен мозък се разполагат хемопоезните клетки: стволови и полустволови, както и различни стадии на зреещи еритробласти, миелоцити, гранулоцити, лимфобласти, В-лимфоцити, макрофаги и др. Хемопоезните клетки се струпват на островчета, а сред тях се срещат малки струпвания от костномозъчни лимфоцити, наречени нулеви лимфоцити, както и моноцити. Тимус[редактиране | редактиране на кода] Тимусът (на латински: thymus) е централен орган на лимфоцитопоезата и имуногенезата. Той има делчест строеж, а всяко делче притежава кора и сърцевина. Кората е просмукана с Т-лимфоцити. В подкапсулната зона на кората на делчетата се разполагат големи лимфоидни клетки (лимфобласти), които под влияние на хормона тимозин се разрастват и делят. Тези Т-лимфобласти, предшественици на Т-лимфоцити, идват от костния мозък. Получаващите се от Т-лимфобластите Т-лимфоцити попадат в кръвния ток, без да преминават през сърцевината на делчетата. В сърцевината се разполагат Т-лимфоцити от друг тип. Двата типа Т-лимфоцити се отличават помежду си по своите рецептори и маркери. Лимфоцитите от кората и сърцевината на тимуса попадат в периферните лимфопоезни органи-лимфните възли и далака, където узряват в 3 подкласа: антиген реактивни килъри, хелпери и супресори. Но в кръвния ток попадат само тези лимфоцити, които са "обучени" да разпознават "своето" от "чуждото". Лимфоцитите, които са придобили рецептори към собствените антигени, по правило загиват в тимуса. Но когато по неизвестни причини тези Т-лимфоцити попаднат в кръвта, тогава настъпва автоимунна реакция. Тимусът играе важна роля в процесите на кръвообразуване, като образува тимус-зависими лимфоцити (Т-лимфоцити), също и в селекцията, регулацията, прполиферацията и деференцирането на лимфоцитите в периферните лимфообразуващи органи, което се осъществява от хормона тимозин. Птиците притежават добре развит тимус само в млада възраст. При настъпване на полова зрелост тимусът на птиците се намалява наполовина. Но за сметка на това те притежават друг подобен орган - т. нар. фабрициева торбичка. Фабрициева торбичка[редактиране | редактиране на кода] Фабрициевата торбичка (на латински: bursa fabricii) представлява орган, характерен само за птиците. Той се намира между дорзалната стена на клоаката и гръбначния стълб. В структорно отношение торбичката на Фабриций наподобява тимуса. Тя е кълбовидна торбичка, чиято стена е построена подобно на стената на дебелото черво, при което нейната лигавица образува високи гънки в чиято проприя се разполагат нагъсто В-лимфоцити и В-имунобласти. Проприята на бурзата се разполага подобно на съединителната тъкан, която огражда делчетата на тимуса и определя нейното структорно сходство с тимуса. Функцията на фабрициевата торбичка е да контролира дейността на хуморалната част на имунната система, проявяваща се в изработването на антитела, докато тимусът контролира лимфоидната система, която осигурява клетъчния имунен отговор. Периферни органи на имунната система[редактиране | редактиране на кода] В периферните лимфоидни органи и тъкани на имунната система се осъществява съзряване на лимфоцитите и превръщането им в имунокомпетентни клетки. Това са далака, лимфните възли, сливиците, лимфните фоликули и дифузната лимфна тъкан. Далак[редактиране | редактиране на кода] Далакът (на латински: splen) e най-сложно устроеният кръвообразуващ орган. Отвън той е покрит с капсула, от която излизат септи (трабекули). Тя е изградена от 2 слоя: външен (съединителнотъканен) и вътрешен (глаткомускулен). Наблюдават се видови особености в разположението на мускулните клетки и капсулата. При преживните те се струпват в снопчета, свързани с еластинови влакна, при месоядните мускулните клетки се преплитат мрежовидно, а при коня те са разположени отвестно една над друга. Пространството между капсулата и трабекулите е изпълнено с ретикуларни клетки и червени кръвни клетки, които заедно с белите кръвни клетки образуват далачната пулпа. Последната бива: - Бяла далачна пулпа - това е мястото, където се локализират имунокомпетентните клетки. Тя представлява съвкупност от малпигиеви телца - особен вид лимфни фоликули, през вътрешността на които протича една артериола. Фоликулите образуват лимфоцити, с които се обогатява кръвта. - Червена далачна пулпа - представлява разположените между малпигиевите телца съставки на пулпата на далака: ретикуларни клетки, червени кръвни клетки, венозни синуси, кръвни капиляри, разпадащи се кръвни клетки и кръвни пигменти, които се задържат в цитоплазмата на ретикуларните клетки на червената пулпа - макрофагите. Преходната област между бялата и червената пулпа се нарича "маргинална зона" и се състои главно от Т- и В-лимфоцити и от единични макрофаги. Лимфни възли[редактиране | редактиране на кода] Лимфните възли (на латински: nodus lymphoideus) представляват биологични филтри, разположени на пътя на лимфоносните съдове, които контролират протичащата през тях лимфа. Те са сферични, овални или бъбрековидни органи с размери от 1 до няколко сантиметра. Едната страна на лимфните възли е леко вдлъбната и се нарича врата (на латински: hilus). През нея навлизат артериите и излизат вените и изводните лимфоносни съдове. Донасящите лимфата лимфни съдове (на латински: vasa afferentes) навлизат през обвивката на възлите откъм изпъкналата страна при преживните, месоядните и еднокопитните животни, а при свинята откъм хилуса. Отвън възлите са покрити с капсула, която изпраща във вътрешността им прегради (трабекули или септи). Цялата вътрешност на лимфните възли между капсулата и трабекулите при всички животни е изпълнена с ретикуларна тъкан, между клетките на която се разполагат гъсти маси от лимфоцити, с които образуват оформената лимфо-ретикуларна система на възлите, която под капсулата формира кората на лимфния възел, а във вътрешността - сърцевината. В бримките на ретикуларанта тъкан на възлите се разполагат лимфоцити, лимфобласти, макарофаги и др. Централната част на фоликулите се нарича размножителен център. Дентритните клетки на централните части на фоликулите са особена разновидност на макрофаги, коити притежават способност да фиксират с помощта на рецептори имуноглобулини, а чрез тях и антитела, предизвикващи имунния отговор. Паракортикалната зона на лимфните възли се нарича тимусзависима зона, защото съдържа главно Т-лимфоцити. Именно в тази зона настъпват пролиферация и бластна трансформация на Т-клетките и превръщането им в Т-ефекторни клетки (килъри и др.). Сърцевината на лимфните възли е изградена от сърцевинни повлекла, състоящи се от ретикуларни клетки, В-лимфоцити, плазмоцити и макрофаги. Тук се осъществява узряването на плазматичните клетки. При преживните, кората на лимфните възли е представена от дифузна лимфоретикуларна система, в която се появяват множества светли центрове. Разположението на кората и сърцевината при лимфните възли на свинята е обратното на разположението им при останалите животни. Лимфните възли изпълняват следните функции: - Задържат и фагоцитират към 99 % от всички чужди вещества (белтъци и бактерии), които попадат с лимфата. - Обогатяват лимфата с лимфоцити, плазмоцити и макрофаги. - В тях се изработват антитела, от образуващите се тук плазмоцити и с помощта на макрофагите. - Бактериите, които не са загинали напълно и успяват да попаднат в лимфата, след нейното преминаване през възлите понижават значително своята вирулентност. - Те служат като депо за задържане на излишната лимфа. Възлите допринасят и за предвижването на лимфата, което става чрез свиване на гладката мускулатура на капсулата - трабекулите. Младите животни имат по-добре развити лимфни възли. В напреднала възраст фагоцитната активност на възлите отслабва, а част от тях атрофират и се заместват от мастна тъкан. Сливици[редактиране | редактиране на кода] Сливиците (на латински: tonsillae) представлят органи, които са част от лимфоепителния фарингеален пръстен, който огражда входа към дихателния и храносмилателния път. Сливиците се подразделят на сливици с трапчинки и сливици без трапчинки. - Сливици с трапчинки (на латински: foveolae tonsillares) - представляват овални образования, получени от нагъването на лигавицата в посока към подлежащите тъкани. Трапчинките на сливиците (крипти), които са на брой от 5 до 10 и повече при отделни видове сливици, при различните животни се разклоняват и образуват вторични трапчинки. Епителят на лигавицата на сливицата е многослоен плосък невроговен, който е просмукан от лимфоцити, между които има и гранулоцити, излизащи от съдовете, които кръвоснабдяват сливиците. Лимфоцитите се образуват в лимфните фоликули и се насочват в проприята, където образуват дифузната част на сливиците и в епитела. Микроорганизмите и други чужди вещества, които попадат върху сливиците и техните трапчинки, се фагоцитират от гранулоцитите, които загиват масово. Сливици с трапчинки са небцовите сливици при коня, преживните, свинята и човека, тубарната сливица (на латински: tonsilla tubaria) при свинята и надграклянната сливица (на латински: tonsilla paraepiglotica) при свинята, козата и овцата. - Сливици без трапчинки - представляват една по-широка и по-дебела гънка на лигавицата. Такива са небцовите сливици при месоядните, фарингеалната тонзила при всички домашни животни и при човека, и тубарната тонзила при приживните. Сливиците не притежават лимфоносни съдове. Такива съдове се разполагат само около тях, където се образуват лимфоносни мрежи, стоящи във връзка с по-големите съседни съдове. Лимфни фоликули[редактиране | редактиране на кода] Лимфните фоликули (на латински: folliculi lymphatici) са малки кълбовидни или яйцевидни струпвания, които имат способност да образуват ломфоцити. Лимфните фоликули се образуват навсякъде, където се среща и дифузната лимфна тъкан, където предпазват от проникването на чужди вредители. Образуваните от лимфните фоликули лимфоцити преминават на повърхността на органите, където отделят ензими и образуват антитела. Дифузна лимфна тъкан[редактиране | редактиране на кода] Дифузната лимфна тъкан се среща като безформено струпване в хлабавата влакнеста съединителна тъкан. Източници[редактиране | редактиране на кода] - ↑ Захранване на ИМУННАТА СИСТЕМА BGstuff.net - онлайн справочник, Какво представлява имунната система? Литература[редактиране | редактиране на кода] - Кръстев Х., Витанов С. Цитология и Хистология. - Томов Тр., Седроев Н., Градинарски Г., Костов Й., Илиев Я., Биволарски Б., Георгиев П., "Ветеринарномедицинска физиология", Издателство Тракийски университет, Стара Загора, 1998 г.
1.1 2.1 2.2 2.3 2.4 2.5 2.6 2.7 3.1 3.2 3.3 4.1 4.2 4.3 4.4 4.5 5.1 5.2 5.3 5.4 6.1 7.1 7.2 7.3 7.4 8.1 8.2 8.3 9.1 9.2 10.1 10.2 10.3 10.4 11.1 12.1 13.1 14.1 15.1 15.2 16.1 16.2 17.1 18.1 18.2 19.1 20.1 20.2 21.1 22.1 23.1 24.1 25.1 25.2 25.3 25.4 26.1 26.2 26.3 26.4 26.5 26.6 27.1 27.2 27.3 27.4 27.5 27.6 28.1 29.1 29.2 29.3 29.4 29.5 29.6 30.1 30.2 31.1 31.2 31.3 31.4 31.5 32.1 33.1 33.2 34.1 34.2 35.1 36.1
These links will open a new browser window. Lymphoid (or lymphatic) tissues, which mainly consist of dense accumulations of lymphocytes, are widely distributed in the body. Lymphoid tissues are typically located at sites that provide a possible route of entry of pathogens and/or sites that are liable to infections. Epithelia delimit all other tissues from the "outside world", and it is not surprising that lymphoid tissues are often found near them. Such lymphoid tissues are grouped together as epithelium-associated lymphoid tissues. Depending on their precise location these lymphoid tissues may be referred to as e.g. mucosa-associated lymphoid tissue (MALT) or bronchus-associated lymphoid tissue (BALT). The tonsils or Peyer's patches are examples of mucosa-associated lymphoid tissues. Lymphoid tissues represent the sites of proliferation and differentiation of lymphocytes. Lymphoid organs may be defined as anatomical "entities" which consists chiefly of lymphoid tissues. The thymus is a primary lymphoid organ in that it supplies other lymphoid organs and tissues with T-lymphocytes. Inserted into the blood and lymph vascular system, the spleen and lymph nodes (secondary lymphoid organs) monitor the internal environment of the body. The thymus is situated in the upper parts of the thorax, behind the sternum and the upper four costal cartilages, in the anterior and superior mediastina. The size of the thymus changes in the course of life. It weighs about 10-15 g at birth and reaches its top weight (about 30-40 g) at puberty. After puberty a progressive involution (see below) occurs, which leaves a middle-aged person with a thymus weighing about 10 g. The thymus consists of a right and left lobe which are joined by connective tissue. The thymus is enclosed by a thin connective tissue capsule from which numerous septa extend into the thymus subdividing the two lobes into numerous lobules (about 0.5 -2 mm in diameter). Blood vessels enter and leave the thymus via the connective tissue septa. Each lobulus is divided into a darker peripheral zone, the cortex, and a lighter, central zone, the medulla. Medullary tissue is continuous from lobule to lobule throughout each lobe. Reticular cells and macrophages are present in addition to the lymphocytes, which are the dominant cell type within the lobules. are quite abundant. Their cytoplasm is eosinophilic, and their large, ovoid and light nuclei may contain one or two nucleoli. The cells are branched, and their slender processes are connected with the processes of other reticular cells to form a cellular reticulum (or cellular network). This cellular network (reticular fibres are scant in the thymus) provides support for other cells of the thymus. Reticular cells sheathe the cortical capillaries; they form an epitheloid layer which delimits the cortical tissue from the connective tissue and secrete substances (hormones and other factors) important for thymic function. Thereby they create and maintain the microenvironment necessary for the development of T-lymphocytes in the cortex. Their functions thus go beyond those of "typical" reticular cells and, to reflect this, they are also referred to as thymic epitheliocytes. occur in both cortex and medulla. They are difficult to distinguish from the reticular cells in H&E stained sections. are present in both cortex and medulla, but are more numerous (denser) in the cortex. Their sizes are variable (5 - 15 µm) in the cortex but generally small in the medulla. The vast majority of them will be developing T-lymphocytes. They are also called thymic lymphocytes or thymocytes. The thymus is necessary for the development of the recirculating pool of small, long-lived (in humans many years) lymphocytes, the T-lymphocytes. These cells are mainly responsible for the cell-mediated part of an immune response. Stem cells invade the cortical regions of the thymus, where they divide to form lymphocytes. Only a small fraction (estimates range from 10-30%) of the cells generated in the cortex leave the thymus. They migrate via the medulla into the blood stream to populate the T-lymphocyte areas of other lymphoid tissues and organs. Cells which do not express the necessary receptors to recognize antigens presented to them or which react incorrectly towards "self-antigens" die and are removed by cortical macrophages. Since the function of the thymus is to produce lymphocytes for the other lymphoid tissues it is a primary lymphoid organ. After puberty much of the parenchyma of the thymus, in particular cortical lymphoid tissue, is replaced by adipose tissue. The process, which is called involution, initially proceeds rapidly but slows down in adulthood. Involution is under the control of steroid hormones (both sexual hormones and stress hormones). Although most pronounced in the thymus, involution is a common feature of all lymphoid tissues. Another age-related phenomenon is the increase in size of the thymic (or Hassall's) corpuscles. Thymic corpuscles are rounded eosinophilic structures, which consist of concentrically arranged, flattened cells. Thymic corpuscles are likely to be formed by reticular cells. Similar structures occur also in the tonsils. The size of these structures varies from 20 µm to more than 100 µm in diameter. Thymic corpuscles may calcify, and their core may "dissolve" leading to the formation of a cyst. Lymph nodes are small, flattened, oval or bean shaped organs, which are situated in the course of the collecting lymph vessels. Their size is variable (from a few mm to more than 2 cm). The capsule and trabeculae of lymph nodes are formed by connective tissue. Afferent lymph vessels penetrate the capsule and empty into the subcapsular space. The lymph continues thereafter through cortical and medullary sinuses towards the efferent lymph vessels, which emerge from the hilus of the lymph node. The walls of the sinuses can be traversed freely by all components of the lymph, which allows lymphocytes to enter/leave the lymphoid tissue (as part of their constant circulation) or to get in contact with antigens/antigen-presenting cells that may arrive with the lymph. In lymph nodes we find B- and T-lymphocytes, macrophages and reticular cells. which are located in the outer cortex of the lymph node are likely to represent B-lymphocytes. They are organised into spherical masses - lymphoid nodules or follicles. Sites within the cortex at which B-lymphocytes have been stimulated to proliferate (by contact with an antigen) appear lighter than the surrounding tissue and allow you to identify the centres of lymphoid nodules. The lighter stained parts of the nodules are called germinal centres. Mature B-lymphocytes (plasma cells) are located in cord-like extensions of the lymphoid tissue into the medulla, the medullary cords. T-lymphocytes are located in the more diffuse tissue between the nodules and in the paracortex, i.e. the deep part of the cortex. are found scattered within the lymphoid tissue. In many preparations they are difficult to distinguish from the reticular cells, but if an H&E stain turns out nice, macrophages can be distinguished from the reticular cells in the sinus system of the lymph node. Blood vessels enter the lymph nodes through the hilus and travel initially in the connective tissue trabeculae that extend from the hilus into the parenchyma of the lymph node. They continue in the medullary cords towards the cortex and give off capillaries to the surrounding tissue as they do so. High-endothelial venules (or postcapillary venules) in the deep cortex have a characteristic low cuboidal epithelium - quite unlike the squamous epithelium that we usually would expect to see. Lymphocytes, which reach the lymph node via the blood stream, may migrate through this epithelium as part of their recirculation. Larger venules accompany the arteriolar branches as they leave the lymph nodes. Lymph node, rabbit - H&E The subcapsular and cortical sinus system was hardly (if at all) visible in the slides I looked at. Identify the connective tissue capsule and trabeculae, cortex and medulla of the lymph node, lymph nodules with germinal centres, medullary cords and postcapillary venules. Draw a section of the lymph node in which you can see the capsule and a nodule. Include, if possible, a postcapillary venule at high magnification. page content and construction: Lutz Slomianka last updated: 5/08/09