http___bojidarmarinov.com_bgrecon_Chilton_dcdv_chap19.htm_1.xml
https___oncedelivered.net_2016_01_19_the-beast-and-his-armies-defeated-revelation-1917-21_.xml
2.1 3.1 4.1 5.1 6.1 6.2 7.1 8.1 9.1 9.2 10.1 11.1 12.1 13.1 13.2 14.1 15.1 16.1 17.1 18.1 19.1 20.1 20.2 20.3 21.1 22.1 23.1 23.2 24.1 24.2 25.1 26.1 27.1 27.2 28.1 28.2 29.1 29.2 30.1 30.2 31.1 31.2 32.1 33.1 34.1 34.2 34.3 35.1 36.1 37.1 37.2 38.1 39.1 40.1 41.1 42.1 42.2 43.1 44.1 45.1 45.2 46.1 47.1 47.2 48.1 49.1 50.1 51.1 52.1 53.1 54.1 55.1 56.1 57.1 58.1 59.1 60.1 60.2 61.1 62.1 63.1 64.1 64.2 65.1 66.1 66.2 67.1 68.1 69.1 70.1 71.1 71.2 72.1 72.2 73.1 74.1 74.2 75.1 76.1 76.2 77.1 78.1 79.1 79.2 80.1 81.1 82.1 83.1 84.1 85.1 86.1 87.1 88.1 89.1 90.1 90.2 91.1 92.1 92.2 93.1 93.2 94.1 95.1 96.1 96.2 97.1 98.1 99.1 100.1 101.1 102.1 103.1 104.1 105.1 105.2 106.1 106.2 107.1 108.1 109.1 110.1 111.1 112.1 112.2 113.1 114.1 115.1 115.2 116.1 117.1 117.2 118.1 119.1 120.1 121.1 121.2 122.1 123.1 123.2 124.1 124.2 125.1 126.1 127.1 128.1 129.1 130.1 131.1 131.2 132.1 132.2 133.1 134.1 134.2 135.1 136.1 137.1 137.2 138.1 138.2 139.1 140.1 141.1 141.2 142.1 143.1 144.1 145.1 146.1 146.2 147.1 147.2 148.1 149.1 150.1 151.1 151.2 152.1 153.1 154.1 154.2 155.1 156.1 156.2 157.1 158.1 159.1 160.1 161.1 162.1 162.2 163.1 164.1 164.2 165.1 165.2 166.1 167.1 168.1 168.2 169.1 170.1 170.2 171.1 171.2 172.1 172.2 172.3 173.1 173.2 174.1 175.1 175.2 176.1 176.2 177.1 178.1 178.2 179.1 179.2 180.1 181.1 181.2 182.1 183.1 184.1 185.1 186.1 186.2 187.1 188.1 189.1 190.1 191.1 192.1 193.1 194.1 195.1 196.1 196.2 197.1 198.1 198.2 199.1 200.1 201.1 201.2 202.1 202.2 203.1 204.1 205.1 205.2 206.1 206.2 207.1 208.1 208.2 209.1 209.2 210.1 210.2 211.1 211.2 212.1 212.2 212.3 213.1 214.1 215.1 215.2 216.1 217.1 218.1 219.1 220.1 221.1 222.1 223.1 224.1 224.2 225.1 226.1 227.1 228.1 229.1 230.1 231.1 231.2 232.1 233.1 233.2 234.1 235.1 235.2 236.1 236.2 237.1 238.1 239.1 240.1 241.1 242.1 242.2 243.1 243.2 244.1 244.2 245.1 245.2 246.1 246.2 247.1 248.1 249.1 249.2 250.1 251.1 251.2 252.1 253.1 254.1 254.2 255.1 255.2 256.1 257.1 258.1 258.2 259.1 260.1 260.2 261.1 262.1 263.1 263.2 264.1 265.1 266.1 266.2 267.1 268.1 269.1 270.1 271.1 272.1 273.1 273.2 274.1 275.1 275.2 276.1 277.1 278.1 278.2 279.1 279.2 280.1 281.1 281.2 282.1 282.2 283.1 284.1 285.1 286.1 286.2 287.1 287.2 288.1 288.2 289.1 290.1 290.2 291.1 292.1 293.1 294.1 295.1 296.1 297.1 298.1 299.1 300.1 300.2 301.1 302.1 303.1 304.1 304.2 305.1 306.1 306.2 307.1 307.2 308.1 309.1 309.2 310.1 310.2 311.1 311.2 312.1 312.2 312.3 313.1 314.1 314.2 315.1 316.1 317.1 318.1 319.1 319.2 320.1 321.1 321.2 322.1 323.1 323.2 324.1 324.2 324.3 325.1 326.1 327.1 328.1 329.1 330.1 331.1 332.1 332.2 333.1 334.1 335.1 336.1 336.2 337.1 337.2 338.1 339.1 340.1 340.2 341.1 342.1 343.1 343.2 344.1 344.2 345.1 346.1 347.1 348.1 349.1 349.2 349.3 350.1 351.1 353.1 354.1 355.1 356.1 357.1 358.1 359.1 360.1 361.1 362.1 363.1 364.1 365.1 366.1 367.1 368.1 369.1 370.1 371.1 372.1 373.1 374.1 375.1 376.1 377.1 378.1 379.1 380.1 381.1 382.1 383.1 383.2 384.1 385.1 385.2 386.1 387.1 388.1 388.2 389.1 389.2 389.3 390.1 391.1 392.1 393.1 394.1 395.1 396.1 396.2 397.1 398.1 399.1 400.1 401.1 402.1 403.1 404.1 405.1 406.1 407.1 408.1 409.1 409.2 410.1 411.1 411.2 412.1 413.1 414.1 415.1 416.1 416.2 417.1 417.2 418.1 418.2 419.1 420.1 421.1 421.2 422.1 423.1 423.2 424.1 425.1 426.1 427.1 428.1 429.1 430.1 431.1 431.2 432.1 433.1 434.1 434.2 435.1 436.1 437.1 437.2 438.1 439.1 440.1 441.1 442.1 443.1 444.1 444.2 445.1 446.1 446.2 447.1 448.1 449.1 450.1 451.1 452.1 453.1 454.1 455.1 456.1 456.2 457.1 458.1 458.2 459.1 460.1 461.1 462.1 463.1 464.1 465.1 466.1 467.1 467.2 468.1 468.2 469.1 470.1 471.1 472.1 473.1 474.1 474.2 474.3 475.1 476.1 477.1 478.1 478.2 479.1 480.1 481.1 482.1 483.1 484.1 485.1 486.1 486.2 487.1 488.1 489.1 490.1 491.1 492.1 493.1 494.1 495.1 496.1 497.1 498.1 499.1 500.1 501.1 502.1 503.1 504.1 505.1 506.1 507.1 508.1 509.1 510.1 511.1 512.1 513.1 514.1 515.1 516.1 516.2 517.1 518.1 518.2 519.1 520.1 521.1 522.1 523.1 524.1 525.1 526.1 527.1 528.1 528.2 529.1 530.1 531.1 532.1 533.1 534.1 535.1 536.1 537.1 538.1 539.1 540.1 541.1 541.2 542.1 543.1 543.2 544.1 545.1 546.1 547.1 548.1 549.1 550.1 550.2 551.1 552.1 553.1 553.2 553.3 554.1 555.1 555.2 556.1 556.2 557.1 558.1 559.1 559.2 560.1 561.1 561.2 561.3 562.1 563.1 564.1 564.2 565.1 566.1 566.2 567.1 568.1 568.2 569.1 570.1 571.1 571.2 572.1 573.1 574.1 575.1 576.1 576.2 577.1 578.1 578.2 579.1 580.1 581.1 582.1 583.1 584.1 585.1 586.1 586.2 587.1 588.1 588.2 589.1 589.2 590.1 590.2 591.1 591.2 592.1 593.1 594.1 595.1 595.2 595.3 596.1 597.1 598.1 599.1 600.1 600.2 601.1 601.2 602.1 602.2 603.1 603.2 604.1 604.2 605.1 606.1 607.1 608.1 609.1 609.2 610.1 611.1 612.1 613.1 613.2 614.1 615.1 615.2 616.1 617.1 618.1 618.2 619.1 620.1 621.1 622.1 622.2 623.1 624.1 625.1 625.2 626.1 627.1 628.1 629.1 630.1 631.1 631.2 632.1 632.2 633.1 634.1 635.1 636.1 636.2 637.1 637.2 638.1 640.1 640.2 640.3 643.1 644.1 644.2 645.1 645.2 647.1 648.1 648.2 650.1 651.1 652.1 653.1 653.2 654.1 655.1 656.1 657.1 659.1 660.1 660.2 662.1 663.1 663.2 665.1 666.1 666.2 667.1 669.1 670.1 670.2 672.1 672.2 673.1 674.1 675.1 676.1 678.1 678.2 678.3 679.1 681.1 681.2 682.1 684.1 684.2 688.1 688.2 690.1 692.1 695.1 695.2 698.1 698.2 700.1 702.1 704.1 705.1 705.2 706.1 708.1 709.1 711.1 713.1 713.2 714.1 715.1 716.1 717.1 717.2 718.1 718.2 719.1 721.1 721.2 722.1
ПРАЗНИЦИТЕ НА ЦАРСТВОТО Сватбената вечеря на Агнето (19:1-10) Има няколко прилики в езика между този текст и текста в 11:15-19, обявяването на темата на седмия ангел за изпълнението на “Божията Тайна”: отварянето на Царството и на небесния Храм за целия свят в Новия Завет. Можем лесно да видим посланието на тези стихове като продължение на тази идея, когато отбележим приликите: Така появата на Невястата, украсена за сватбата, е равнозначно на отварянето на Храма и на пълното установяване на Новия Завет. Същите тези образи са събрани отново в края на тази поредица от видения, когато Божият Град слиза от небето, “приготвен като Невяста украсена за Мъжа си; и чух силен глас от престола, който казваше: Ето, скинията на Бога е с хората; Той ще обитава с тях. Църквата, Невястата на Христос и Божият град е новозаветният Храм – или по-скоро “Господ Бог, Всемогъщият и Агнето са нейният Храм” (21:22). 1-2 Божият народ се моли за унищожението на Сега, когато на техните молитви е отговорено, голямото множество от изкупените възкликва в ответно хваление, в покорство на ангелската заповед от 18:20: “Веселете се за него, небеса и вие светии, вие апостоли и пророци, защото Бог отсъди вашия съд над него!” Трябва внимателно да отбележим какво прави св. Йоан тук. Откровение е пророчество, и следователно е предназначено “за назидание и увещание и утеха” (1 Кор. 14:3): На неговите читатели е заповядано да “слушат думите на това пророчество” (Откр. 1:3). Като открива проклинащите молитви на небесната църква срещу нейните врагове, св. Йоан наставлява своите братя на земята да правят същото; сега, като разкрива неизбежното унищожение на Блудницата, той показва на Църквата от първи век какво трябва да е тяхното задължение, когато Ерусалим падне. Те не трябва да тъгуват за неговата гибел, а да хвалят Бога за изпълнението на Неговото възмездие върху града. Божията воля трябва да се изпълнява на земята, както се изпълнява в небето. Като показва модела на небесното поклонение, св. Йоан разкрива Божията воля и за земното поклонение. Ответната литургия е разделена на пет отделни части. Числото пет, както видяхме (ср. 9:5), е свързано със силата, особено в смисъл на военни действия. Съответно, тази песен от пет части е “боен химн,” основан върху старозаветните песни на победа над враговете на Бога и на Завета. Небесното множество пее: Алилуя! Единствените новозаветни употреби на този еврейски израз (означаващ Хвалете Господа!) са в този текст, където той се среща четири пъти, в хваление за божественото завладяване на земята. Както отбелязва Хенгстенберг, “запазването на еврейската дума, какъвто е случаят също с Амин и Осанна, служи като видим знак да отбелязва вътрешната връзка между Църквата на Новия Завет и тази на Стария.”[1] Самата дума напомня за старозаветните Халел-псалми (Пс. 113-118), песни на победа, които биват изпълнявани при празниците на Пасхата и на Шатроразпъването. Тези псалми празнуват Божието величие, особено както се открива при избавлението на Неговия народ от Египет и тяхното възстановяване към истинско поклонение; и те очакват деня, когато всички народи ще хвалят Господа. Освен малките отнасяния към два Халел-псалма в стихове 5 и 7, св. Йоан не изгражда тази литургия по техен модел; само употребата на Алилуя! е достатъчна, за да се направи връзката. Но първата библейска поява на израза е в Псалм 104:35, който поразително наподобява съпоставянето на съда и на хвалението в Откровение: Нека се довършат грешните от земята, И нечестивите да ги няма вече. Благославяй душе моя Господа. Алилуя! Унищожаването на отстъпилия Израел от Христос и на Неговата Църква ще бъде демонстрацията, че спасението, силата и властта принадлежат на нашия Бог – израз, който напомня Давидовото възклицание, когато подготовката за построяването на Храма е завършила: “Твое, о Господи, е величието, и силата, и великолепието, и сиянието, и славата; защото всичко е Твое що е на небето и на земята; Твое е царството, Господи, и Ти си на високо, като глава над всичко” (1 Лет. 29:11; Христос също споменава Давидовия текст в Господната молитва, Мат. 6:13: “Защото Царството е Твое, и силата и славата до вековете, Амин”). Песента също цитира Давидовото празнуване на всеобхватната власт на Закона в Псалм 19:9: “Съдбите Господни са истинни и, без изключение, справедливи.” При изпълнението на проклятията на Закона върху отстъпилия град, Божият нов Израел подхваща псалма, потвърждавайки, че Неговите съдби са истинни и праведни. Унищожаването на Израел е нагледен пример за Божията праведност. Честта на Бога не би могла да търпи повече богохулствата на Неговото име, причинени от бунта на Неговия народ (Рим. 2:24). Доказателството, че “Неговите съдби са истинни и праведни,” е точно фактът, че Той нанася възмездие върху Своя собствен народ заради самия Себе Си, отхвърляйки онези, които са били наричани с Неговото име: понеже Той осъди великата Блудница, която е разтляла земята с блудството си, и даде върху нея възмездие за кръвта на Своите слуги. Това установява връзката между Блудницата и “Езавел,” която се стреми да унищожи църквите (виж 2:20-24). Езавел, блудната царица (4 Царе 9:22), беше отклонила Израел от поклонение пред истинския Бог към култ на тотална държава и идолопоклонство (3 Царе 16:29-34). Тя преследваше и убиваше пророците (3 Царе 18:4, 13) и беше издигнала лъжесвидетели, за да клеветят праведните в съда (3 Царе 21:1-16). Така Ииуй беше определен от Божия пратеник да унищожи дома на Ахав, “за да отмъстя върху Езавел за кръвта на слугите Си пророците, за кръвта на всичките Господни слуги” (4 Царе 9:7). Прелюбодейните флиртове с езичеството са сравнявани от пророците с “блудствата и чародеянията” на Езавел (4 Царе 9:22): точно както тя си “начерни клепачите на очите си, накити главата си” в напразен опит да избегне своята гибел (4 Царе 9:30-37), Израел напразно направи същото: А ти, запустяла, какво ще правиш? Ако и с червено да се облечеш, Ако и със златни накити да се украсиш, Ако и с много боя да боядисаш очите си, Напразно ще се украсиш: Любовниците ти ще те презрат, Ще търсят да отнемат живота ти. Нищо освен покаяние не би могло да спаси Ерусалим. Точно това той твърдо отказа да направи, и затова Бог нанесе въздаяние върху него, заради неговото гонение на праведните. Отново трябва да се наблегне, че Исус конкретно набеляза Ерусалим като целта на Божия отмъстителен гняв. Говорейки за изливането на заветните проклятия, които щяха да достигнат съвършено изпълнение при разрушаването на Ерусалим през 70 от Хр., Той каза: “Това са дните на въздаяние, за да се изпълни всичко, което е писано” (Лука 21:22). Чрез Мойсей Бог беше предупредил за бъдещото отстъпление на Израел, когато те щяха да Го предизвикат да ревнува, като служат на други богове (Вт. 32:15-22), довеждайки сигурна гибел върху себе си и своята земя Четири пъти в този текст Бог заплашва, че Неговото въздаяние ще сполети отстъпниците: “На Мене принадлежи възмездието и въздаянието” (ст. 35); “Ще въздам на враговете Си и ще сторя възмездие на ненавистниците Си” (ст. 41); “Развеселете се, народи, с людете Му; защото ще въздаде за кръвта на слугите Си, и ще стори възмездие на противниците Си, и ще направи умилостивение за земята Си, за людете Си” (ст. 43). 3 Във втория раздел на песента голямото множество повтаря припева: Алилуя! Причината за хваление отново е благочестивата радост при унищожението на врага на Църквата, защото неговият дим се издига за вечни векове. Както отбелязахме (виж за 14:11; 18:2, 9), този израз изхожда от разрушението на Содом и Гомора (Бит. 19:28), докато конкретният израз е взет от Исаевото описание на наказанието на Едом (Ис. Той се използва тук за да посочи, че Вавилон е паднал завинаги.[2] 4 Третият раздел на литургията разкрива двадесетте и четири старци и четирите живи същества – представляващи Църквата и всички земни създания (виж за 4:4-11) – да поемат своята конкретна роля в песента. Първо ни се казва, че те паднаха и се поклониха; отново забелязваме важността на позата, на физическото отношение в нашата религиозна дейност. Бедствието на “неоплатонизма” в съвременната църква – да не говорим обикновения мързел – са довели до нейното твърде небрежно отношение към Всевишния. Най-малкото, нашето физическо положение в публичното, официално поклонение трябва да бъде такова, което отговаря на богоугоден страх и почит, които са уместни за хора, допуснати до общение с Бога, Който седи на престола. 5 Не ни се казва чий Глас обявява четвъртия раздел на литургията от Престола. Би могъл да е този на старците, водещи събранието от място близо до престола; но е по-вероятно да е този на Исус Христос (ср. 16:17), призоваващ Своите братя (Рим. 8:29; Евр. 2:11-12) да хвалят нашия Бог (ср. Йоан 20:17, където Исус казва: “Отивам при Моя Баща и вашия Баща, Моя Бог и вашия Бог”). Че това се отнася за Църквата като цяло е ясно от описанието на поклонниците: всички Негови слуги, вие, които Му се боите, малки и големи. 6-8 Когато цялата Църква отговаря на призива на служителя, тя говори с познатия Глас от Облака на Славата (ср. Езек. 1:24), показвайки своето пълно отъждествяване със славния Образ на Бога: Йоан чува, като гласът на голямо множество и звукът на много води и като звук на силни гърмежи. Облакът е приел Църквата в себе си. Първото Алилуя! на “голямото множество” хвалеше Бога за Неговата върховна власт, изявена в съда над голямата Блудница. Четвъртото Алилуя!, в този пети и последен раздел на литургията, отново хвали Бога за Неговата върховна власт, този път изявена в сватбата на Агнето с Неговата Невяста. Унищожаването на Блудницата и сватбата на Агнето с Невястата – разводът и сватбата – са взаимосвързани събития. Съществуването на Църквата като събранието на Новия Завет бележи изцяло нова епоха в историята на изкуплението. Бог вече не просто приема езически вярващи в Стария Завет (както често правеше при старозаветната наредба). Вместо това, Той доведе “идещия век” (Евр. 2:5; 6:5), века на изпълнението, в тези Последни Дни. Петдесятница беше зачатието на Нов Завет. С окончателния развод и унищожение на невярната съпруга през 70 от Хр., бракът на Църквата с нейния Господ беше твърдо установен; празнуването на Причастието на Църквата беше напълно открито в неговото истинско естество като “Сватбената вечеря на Агнето” (ст. 9). Множеството на изкупените възклицава: Неговата жена се е приготвила! Задължението на апостолите през Последните Дни беше да приготвят Църквата за нейната брачна церемония. Павел писа за Христовата жертва като за изкуплението на Невястата: Той “възлюби църквата и предаде Себе Си за нея, за да я освети, като я е очистил с водно измиване чрез словото, за да я представи на Себе Си църква славна, без петно, или бръчка, или друго такова нещо, но да бъде света и непорочна” (Еф. 5:25-27). Павел разширява този образ когато говори на коринтяните за целта на своето служение: “Ревнувам за вас с божествена ревност, понеже ви сгодих с един мъж, да ви представя като чиста девица на Христос. Но боя се да не би, както змията измами Ева с хитростта си, да се разврати умът ви и отпадне от простотата и чистотата, която дължите на Христос” (2 Кор. 11:2-3). Когато кризата на онези дни е приближавала към своя край, когато много хора са напускали вярата и са следвали различни ереси, Юда пише спешно тревожно послание до Църквата (виж Юда 3), в което заповядва на Невястата да остане вярна на своя Господ, предавайки я “на Онзи, Който може да ви пази от препъване, и да ви постави непорочни в радост пред Своята слава” (Юда 24). Но сега св. Йоан вижда видение на Църквата в нейната слава и чистота, успешно издържала своите изпитания и изкушения, преминала през големи скърби в своето притежание на Царството като Невяста на Христос. Обратно на очакванията на Рим, разрушението на Ерусалим не беше краят на Църквата. Напротив, това беше пълното установяване на Църквата като новия Храм, окончателното изявление, че Бог си е взел нова Невяста, вярна, непорочна девица, която успешно е отблъснала измамните изкушения на Змея. Тя се е приготвила, и това е нейният сватбен ден. Ранните християни добре научиха урока, който по-късно е написан от епископа от трети век св. Киприан: “Невястата на Христос не може да бъде прелюбодейна; тя е непокварена и чиста. Тя знае един дом; тя пази с целомъдрено приличие святостта на едно легло. Тя ни пази за Бога. Тя посочва синовете, които е родила за царството. Който е отделен от Църквата и е събран с прелюбодейка, той се отделя от обещанията на Църквата; нито може този, който изоставя Църквата на Христос, да придобие наградата на Христос. Той е чужденец; той е езичник; той е враг. Той вече не може да има Бога за свой Баща, ако няма Църквата за своя майка. Ако някой, от онези извън ковчега на Ной, можеше да се избави, тогава може да се избави онзи, който е извън Църквата. Господ предупреждава, казвайки: ‘Който не е с Мен, е против Мен, и този който не събира с Мен, разпилява’ [Мат. 12:30]. Този, който нарушава мира и съгласието на Христос, прави това против Христос; този, който се събира на друго място, освен в Църквата, разпилява Църквата на Христос. Който не държи това единство, не държи Божия закон, не държи вярата на Бащата и на Сина, не държи живота и спасението.”[3] Хвалебствената песен продължава: И на нея се позволи да се облече със светъл и чист лен; защото ленът е праведните дела на светиите. Вече видяхме ленът използван като символ (15:6; ср. 3:4; 4:4; 7:9, 14); сега, неговото символично значение изрично е изявено като праведните дела на светиите.[4] Тук са посочени две важни неща относно покорството на светиите: първо, позволи й се – нашето освещение се дължи изцяло на благодатното дело на Божия Святи Дух в нашите сърца; второ, на нея благодатно й се даде възможност да се облече в лена на праведните дела – нашето освещение се изпълнява от нас. Това двойно наблягане се намира навсякъде в Писанието: “Ще се осветите. Аз съм Господ, Който ви освещавам” (Лев. 20:7-8); “Изработвайте спасението си със страх и трепет; защото Бог е, Който според благоволението Си, действува във вас и да желаете това, и да го изработвате” (Фил. 2:12-13). 9 На св. Йоан е казано да напише четвъртото и основно блаженство на Книгата Откровение: Блажени тези, които са призвани на сватбената вечеря на Агнето. Божият народ е бил спасен от блудството на света, за да стане Невяста на Неговия единороден Син; и постоянният белег на този факт е седмичното празнуване от Църквата на нейния свят празник, Святото Причастие. Абсолютната вярност на това обещание се подчертава от уверението на ангела към св. Йоан, че тези думи са истинни Божии думи. Не би трябвало да е нужно да се казва (но за нещастие е нужно), че Причастието е центърът на християнското поклонение; причастието е това, което трябва да правим, когато се събираме заедно в Господния Ден. Всичко друго е второстепенно. Това не означава, че второстепенните неща са маловажни. Поучаването на Словото, например, е много важно, и всъщност необходимо за растежа и благоденствието на Църквата. Учението отдавна е признато като един от съществените белези на Църквата. Затова наставлението във вярата е незаменима част от християнското богослужение. Но то не е сърцето на християнското поклонение. Центърът на християнското богослужение е Тайнството на Тялото и Кръвта на нашия Господ Исус Христос. Това се предполага от св. Павел в 1 Кор. Можем да го видим отразено в простото твърдение на Лука в Деян. 20:7: “И на първия ден от седмицата, когато бяхме събрани да разчупим хляба. .” Това се описва също в Дидахията: “Но на всеки Господен Ден се събирайте заедно и разчупвайте хляба, и отдайте благодарение след като сте изповядали вашите престъпления, за да може вашата жертва да бъде чиста.”[5] Юстин Мъченик свидетелствува за същия модел като стандартен за всички християнски събрания: “В деня наречен неделя всички, които живеят в градовете или в селата, се събират на едно място, и се четат записките на апостолите или писанията на пророците, доколкото позволява времето; после, когато четецът свърши, ръководителят словесно поучава и увещава към подражание на тези добри неща. След това всички стават и се молят, и както казахме преди, когато нашата молитва свърши, се донасят хляб, вино и вода, и ръководителят по същия начин принася молитви и благодарения, според неговата способност, и хората се съгласяват, казвайки, Амин; и се раздава на всеки, и се яде от това, за което е дадено благодарение, а на онези, които отсъствуват, се изпраща дял от дяконите.”[6] Най-великата привилегия на Църквата е нейното седмично участие в Господната вечеря, Сватбената вечеря на Агнето. Трагедия е, че толкова много църкви днес пренебрегват Господната вечеря, съблюдавайки я само в редки случаи (някои т. нар. църкви дори са изоставили напълно Причастието). Трябва да осъзнаем, че официалното богослужение на Църквата в Господния Ден не е само изучаване на Библията или някакво неформално събиране на сходни души; напротив, то е официалното сватбено празненство на Невястата с нейния Младоженец. Именно затова ние се събираме заедно в първия ден на седмицата. Всъщност, един от главните въпроси в спора около протестантската Реформация бил фактът, че римската църква допускала своите членове до Причастие само веднъж годишно.[7] Иронично, практиката на римската църква сега превъзхожда тази на повечето “протестантски” църкви; поне по въпроса на честото причастие, Рим е този, който се е “реформирал.” Коментирайки думите на германския материалистически философ Лудвиг Фойербах, че “човек е това, което яде,” великият ортодоксален теолог Александър Шмеман пише: “С това твърдение . Фойербах смята, че е сложил край на ‘идеалистичните’ спекулации относно човешката природа. Всъщност, обаче, той без да осъзнава изразява най-религиозната идея за човека. Защото преди преди Фойербах същото определение за човека е дадено в Библията. В библейската история за сътворението човекът е представен преди всичко като гладно същество, и целия свят като негова храна. Веднага след заповедта да се размножава и да владее над земята, според автора на първата глава на Битие, е Божията заповед към хората да ядат от земята: ‘Вижте, давам ви всяка семеносна трева . всяко дърво, което има в себе си плод на семеносно дърво; те ще ви бъдат за храна. .’ Човекът трябва да яде, за да живее; той трябва да взема света в тялото си и да го превръща в част от себе си, в плът и в кръв. Той наистина е това, което яде, и целият свят е представен като всеобхватна празнична маса за човека. този образ за празненството остава през цялата Библия като централен образ на живота. Това е образът на живота при неговото създаване и също образа на живота при неговия край и изпълнение: ‘. . за да ядете и пиете на моята трапеза в Царството ми.’”[8] Причастието е в центърът на нашия живот, и целият ни живот произтича от тази централна литургия. Затова “формата” на литургията на причастието дава форма на останалия живот, всекидневната литургия, когато следваме нашето призвание да упражняваме господство над земята. “Обредите на живота” са по модела на централния ритуал на причастието, който самият е съставен според литургията на сътворението, представена в Битие 1: Бог взе творението, раздели го, разпредели го, прецени делото и се наслади на съботната почивка. И това е моделът на Святото Причастие, както отбелязва Джеймз Джордан: “Когато изпълняваме този ритуал в Господния Ден, ние се пренастройваме, наново свикваме, наново се обучаваме на правилния начин да използваме света. Защото Исус Христос, в нощта, когато беше предаден, (1) взе хляб и вино; (2) благодари; (3) разчупи хляба, (4) раздаде хляба и виното, като ги нарече Свое тяло и кръв; после учениците (5) опитаха и го прецениха, като единадесет го одобриха, а един го отхвърли; и накрая (6) верните си починаха и се зарадваха на него. Именно защото действието на благодарение е централната разлика между християните и нехристияните, литургията на християнските църкви е наречена ‘Святd Евхаристия.’ Евхаристия означава Благодарение. Това е възстановяването на истинското поклонение (благодарение), което възстановява делото на човека (шесткратното действие през целия живот). Това обяснява защо възстановяването на истинското поклонение е първостепенно над обществените дейности.”[9] Йоан пада при краката на ангела, да му се поклони, и ангелът рязко отговаря: Недей! Защо е записана тази случка (повторена в 22:8-9) в Книгата Откровение? Макар да изглежда несвързано с великите, космически въпроси на пророчеството, тя всъщност е близо до същността на Йоановото послание. На пръв поглед тя изглежда критика против идолопоклонството, със сигурност от централно значение в Книгата Откровение. Но при по-внимателно разглеждане такова тълкувание представя сериозни трудности. На първо място трябва да помним, че този, който изпълнява това действие на поклонение, е боговдъхновен Апостол, докато получава божествено откровение; макар да не е абсолютно невъзможно св. Йоан да извърши престъпление на идолопоклонство в такова състояние, то изглежда доста невероятно. На второ място, основанието на ангела да откаже поклонение изглежда странно. Защо просто не цитира заповедта срещу лъжливите богове, както Исус направи (Мат. 4:10), когато дяволът изискваше от Него да му се поклони? Вместо това той се впуска в кратко обяснение за естеството на пророчеството: Аз съм съслужител на тебе и на братята ти, които държат свидетелството за Исус; поклони се Бог, защото духът на пророчеството е да свидетелствуваме за Исус. Решението се намира първо във факта, че понятието покланям се (на гръцки, proskuneō) просто означава “обичай да падна пред човек и да целуна краката му, краищата на дрехата му, земята и т.н..,”[10] и може да се използва не само за почит, дължима на Бога (или, греховно, на лъжлив бог), но също и за обичайната почит, дължима на по-висшия ранг (виж напр. употребата в Септуагинта в Бит. 18:2; 19:1; 23:7, 12; 27:29; 33:3, 6-7; Беше напълно уместно Лот да се “поклони” пред ангелите, които го посетиха, а за синовете на Израел да се “поклонят” на Йосиф. Матей използва думата, за да опише почитта на роба към неговия господар Йоан я използва, за да запише Христовото обещание към верните филаделфийци, че юдеите ще бъдат принудени да “дойдат и да се поклонят [proskuneō]” в краката им (Откр. 3:9). Ако по тази причина приемем, че св. Йоан не е предлагал божествено поклонение към ангела, а по-скоро почит към по-висш, отговорът на ангелът може да бъде разбран по-лесно. Честа тема в цялата книга Откровение е, че “всички Господни хора са пророци” (ср. Всички са възнесени в присъствието на Господа, заемайки местата си в небесния Съвет около престола в Облака на Славата. Преди Петдесятница беше уместно хората да се покланят пред ангелите, но вече не е така. “Недей!” вика ангелът: Аз съм съслужител на тебе и на братята ти, които държат свидетелството за Исус. Ангелът е на равно ниво със св. Йоан и останалите от християнската общност; затова той увещава св. Йоан да се поклони на Бога, да “пристъпи с дръзновение към престола на благодатта” Фактът, че братята на св. Йоан държат свидетелството за Исус, показва, че те са членове на Съвета, обитавани от Духа; защото свидетелството за Исус е Духът на пророчеството; Духът е навсякъде, където свидетелството за Исус е държано и прогласявано. “Затова Босюе отбелязва със съвършено основание, ‘че ангелът отхвърля почитта, за да постави апостолското и пророческото служение наравно с това на ангелите.’ . Разубеждаването не се основава на съображението, че поклонението отнема от Божията слава, а на съображението, че то отнема от почитта на Йоан. Това е като да каже, иди право пред Бога с твоето поклонение, за да не принизяваш славното достойнство, с което си удостоен, и което носиш.”[11] Но кое е това в ангелските думи, което прави св. Йоан да се поклони при краката му? “Това са сведенията за причастието в тях. Ранната Църква освещавала причастието чрез голямо благодарение-молитва, което дало име на ритуала. Издигайки сърцата си към небето, те благославяли Бога за неговите могъщи дела на спасение, потвърждавайки своето истинско притежаване на Христос и истински превкусвайки насладата, която ще получат в Неговото тяло и кръв в тайнството. Победоносното възклицание преминава в молитва на благодарение в 19:1-8, но точно блаженството на ангела за пръв път дава ясно отнасяне към това благословено празненство, което се яде в Божието царство и което бива предвкусвано в Църквата. Йоан пада да се поклони, и всеки посредник между него и Христос изчезва.”[12] Божият Син излиза на война (19:11-21) Това открива последния раздел от седем видения, всяко от което започва с израза kai eidon, И видях (19:11, 17, 19; 20:1, 4, 11; 21:1). С откровението на Святото Причастие св. Йоан вижда, както не е виждал преди, небето отворено, и както отбелязва Фарър, “всеки посредник между него и Христос изчезва.” Поканата за Причастие с Христос е това, което отваря небето за Църквата и открива нейния Господ. Йоан вижда бял кон, символ на Христовата победа и господство (6:2; ср. 14:14). За правилното разбиране на този текст е важно да отбележим, че Седящият на коня е наречен Верен и Истинен: Христос язди за победа в своето качество като “верния и истинен Свидетел” (3:14), като “Божието слово” (19:13). Йоан не описва Второто Идване в края на света. Той описва напредъка на Благовестието по света, световното прогласяване на посланието за спасение, което следва Първото Идване на Христос. Връзката с посланието към Лаодикия (3:14-22) е подсилена, когато разбираме, че тази част на пророчеството съдържа няколко прилики с Лаодикийското послание. Фарър казва: “Необоснованото самохвалство с настоящите притежания на Лаодикийския ангел в 3:17 се повтаря в самохвалството на града-Езавел в 18:7ff. И още щом св. Йоан е свършил с Езавел в 19:3, той дава на светиите чисти дрехи (19:8, 3:18) и ги кани на вечерята на Агнето (19:9; 3:20), и отваряйки небесните врати, открива Христос като Амин, Верният и Истинният (19:9-13; Той съди и воюва праведно: Христос излиза да воюва на земята, като ни подчинява на Себе Си, като ни управлява и ни защитава, “като възпира и побеждава всички Свои и наши врагове,” както казва Краткият Уестминстърски катехизис (В. 26), раздавайки правосъдие по света според Божия закон, в изпълнение на Месианските пророчества: За да съди Твоите люде с правда, и угнетените Ти с правосъдие. Нека се веселят небесата и нека се радва земята. Нека бучи морето и всичко, що има в него. Нека се радват полетата и всичко, което е на тях: Тогава ще пеят от радост всичките дървета и гората Пред Господа, защото Той иде. Защото иде да съди земята; Ще съди света с правда, И племената във верността Си. Той няма да съди според каквото гледа с очите Си, Нито ще решава според каквото слуша с ушите Си; Но с правда ще съди сиромасите, И с правота ще решава за смирените на страната; Ще порази страната със жезъла на устата Си, И с дишането на устните Си ще умъртви нечестивия. Ето, идат дни, казва Господ, Когато ще въздигна на Давида праведен Отрасъл, Който като цар ще царува, ще благоденствува, И ще върши правосъдие и правда по земята. В Неговите дни Юда ще бъде спасен, И Израил ще обитава в безопасност; И ето името, с което ще се нарича – Господ е наша правда. Фигурата върху белия кон е същата като Човешкия Син, Първия и Последния, Живия от първото видение на св. Йоан, защото Неговите очи са огнен пламък (ср. 1:14): Той е всезнаещият Господ, Чийто разбиращ поглед е “способен да съди мислите и намеренията на сърцето” (Евр. 4:12). Величествената фигура е вече победоносна, многократно, както се символизира от многото корони, които Той носи. Златната плочка на челото на първосвещеника носеше свещеното Име на Господа; съответно, след като отбелязва многото корони върху челото на Христос, св. Йоан вижда, че Той има написано име. Но това е име, което никой не знае, а само Той. Как трябва да разбираме това? Както видяхме при 2:17, новозаветната употреба на думата зная (ginōskō и oida) е повлияна от еврейския идиом, в който глаголът зная има косвени значения: признавам, признавам като собствено, притежавам (виж напр. Йоан 10:4-5; Рим. 8:29; 1 Кор. 8:3; 2 Тим. 2:19).[14] Така смисълът на този стих не е че никой не знае какво е името (защото всъщност, както ще видим, ние наистина “знаем” името, в познавателния смисъл), но че само Той законно притежава името; то принадлежи само на Него. Това се подсилва от обратно паралелната структура на текста: Той има име, което никой не знае, а само Той (ст. 12б) Облечен е с дрехи, попръскани с кръв (ст. 13а) Името Му беше Божието слово (ст. 13б) От устата Му излиза меч остър и от двете страни (ст. 15а) Той ще стъпче лина на лютия гняв на Бога Всемогъщий (ст. 15б) И на дрехата и на бедрото Му имаше написано име: ЦАР НА ЦАРЕТЕ И ГОСПОД НА ГОСПОДАРИТЕ (ст. 16) Двуострият меч от 15а отговаря на характеристиката от 13б на Христос като Божието слово; сведението от 15б, че Христос ще стъпче лина на гнева, обяснява как дрехата Му е станала попръскана с кръв в 13а; а 16 ни открива името, за което 12б казва, че само Христос го притежава.[15] Както отбелязахме по-горе, Христовата дреха, попръскана с кръв, е обяснена от ст. 15б. Ясно е, че кръвта е тази на Христовите врагове, “гроздовете на гнева,” но (както видяхме при 14:20) в известен смисъл кървавата дреха е попръскана също и от жертвата на самия Христос. Защото видението е истинска алегория на Въплъщението: Само тук в Откровение, както в Пролога към своето евангелие (Йоан Йоан нарича Христос Словото, говорейки за Неговото предишно съществуване и божествено естество, и че Той стана плът, обитавайки между нас. Нещо повече, в текста пред нас имаме не само алегория на Неговото въплъщение, но за Неговата Изкупителна жертва, Възкресение, Възнасяне и Възцаряване. Това не е “само” разказ за изливането на гнева върху Израел. Това е разказ за Исус Христос като Цар на царете. Тук виждаме Пришествието на Човешкия Син: Небесата са отворени и Той слиза на земята, за да воюва със Своите врагове; опръскан с кръв, Той печели победата. Но Христос не е сам в тази победа. Той е последван от войските, които са в небето, “званите, избраните и верните,” които воюват заедно с Него (17:14). Отново трябва да помним, че от гледната точка на Новия Завет Църквата е “в небето”: Ние сме Божията скиния в небето (7:15; 12:12; 13:6), ние седим с Христос в небесни места (Еф. 2:6), дошли сме до небесния Ерусалим, и до десетки хиляди тържествуващи ангели, и до Църквата на първородните, които са записани в Войските са съставени от християни (възможно е и ангелите да се имат предвид тук), яздещи върху бели коне с техния Господ в Неговата настъпателно и победно шествие по земята, носещи Божието Слово на света. Тъй като небесните войски са Невястата, те са облечени във фин лен, бял и чист. От устата на въплътеното Божие слово излиза меч остър и от двете страни. Йоан е използвал този образ преди (1:16; 2:16); мечът (особено когато излиза от устата) е ясен библейски символ за могъщото “пророческо слово, което е творческо и динамично и осъществява това, което прогласява. Словото на истински пророк, какъвто е конникът, преобразява словото в действие; словото на лъжепророка, какъвто е вторият звяр, е безсилно.”[16] Божието слово се използва не само в боя, да убие Божиите врагове (Еф. 6:17), но също и в Църквата, да разсече жертвата (Рим. 12:1-2): “Защото Божието слово е живо, деятелно, по-остро от всеки меч остър и от двете страни, пронизва до разделяне душата и духа, ставите и мозъка, и издирва помислите и намеренията на сърцето. И няма създание, което да не е явно пред Бога: но всичко е голо и разкрито пред очите на Този, на Когото има да отговаряме” (Евр. 4:12-13). Пред-въплътеният Христос казва: Слушайте Ме, острови, И внимавайте, далечни племена: Господ Ме призова още от рождението, Още от утробата на майка Ми спомена името Ми! Направи устата Ми като остър нож. По същия начин Бог използва Своите пророци като меч: Затова ги изсякох чрез пророците, Убих ги с думите на устата Си. Христос използва Меча на Духа, за да смаже народите: Той покорява със Своите уста. Отново, тук не е изобразено Второто Пришествие, а Христовата победа над народите единствено чрез Неговото Слово. В Матей 24:29-31, “непосредствено след” разрушението на Ерусалим започва обръщането на народите, когато Христос изпраща своите ангели/служители по света, за да съберат избраните.[17] Премъдрост Соломонова (18:15-16) говори за Божието избавление на Израел от Египет с образи, подобни на Йоановата картина в този текст: “Твоето Всемогъщо Слово се хвърли от небето от Твоя царски престол, като яростен войник посред земя на опустошение, и донесе Твоята истинска заповед като остър меч, и както стоеше умъртви всички неща; и докосваше небето, но стоеше на земята.” Както Исая писа: “Ще порази страната с жезъла на устата Си, и с дишането на устните Си ще умъртви нечестивия” (Ис. 11:4). “‘Устата като остър меч’ е символ на пророка, чието говорене е като режещ нож, защото говори Божието слово. Така единственото оръжие, което се нуждае Конникът за да съкруши съпротивата на Своите врагове и да установи Божието царство на правда и мир, е прогласяването на Благовестието.”[18] Така “тук е изобразен целият ход на ‘експанзията на християнството’: обръщането на Империята; обръщането на западните народи, които се установяват върху развалините на Империята; обръщането на Юга и на далечния Изток, все още изработвано в историята в наши дни. Във всичко св. Йоан вижда Христос, използващ Меча от устата Си; белия кон и неговия Ездач, коронованата глава, невидимите небесни войски.”[19] Христос завладява народите за да ги управлява [или, пасе] с желязна тояга. “Работата на Пастиря, Водача и Владетеля на душите (1 Пет. 2:25), следва тази на Благовестителя; езичниците първо трябва да бъдат доведени до покорство, и след това под обучението на Христос.”[20] Неговият Баща Му заповядва: Поискай от Мене и Аз ще Ти дам народите за Твое наследство, И земните краища за Твое притежание. Ще ги съкрушиш[21] с желязна тояга, Ще ги строшиш като грънчарски съд. Псалм 2 продължава като обявява, че земните царе трябва да се подчинят на Сина, или ще погинат от Неговия гняв. Христос е дошъл в Своето наследство; Той е получил Своето Царство от Бащата (Дан. 7:13-14), бивайки възцарен на Своя небесен престол “далеч по-горе от всяко началство и власт, сила и господство” Като Владетел на вселената Той самият стъпква лина на виното на пламенния гняв на Бога, Всемогъщия (ср. 14:19-20): Кой е този, що иде от Едом, С очервени дрехи от Восора, Този славен в облеклото си, Който ходи във великолепието на силата Си? Аз съм, Който говоря с правда, Мощен да спасявам. Защо е червено облеклото Ти, И дрехите Ти подобни на онези на човек, който тъпче в лин? Аз сам изтъпках лина, И от племената не беше с Мене ни един човек; Да, стъпках ги в гнева Си, И смазах ги в яростта Си, Тъй че кръвта им попръска дрехите Ми, И изцапах цялото Си облекло. Защото денят за въздаянието беше в сърцето Ми, И годината ми за изкупване настана. Аз разгледах, но нямаше кой да помага, И зачудих се, но нямаше кой да подкрепя; Затова, Моята мишца Ми изработи спасение, И Моята ярост, тя Ме подкрепи. Аз стъпках племената в гнева Си, Опих ги в яростта Си, И излях кръвта им в земята. Текстът в Исая набляга, че Христос сам, без чужда помощ, е свършил това дело: “Сам изтъпках”; “не беше с Мене ни един човек”; “Моята мишца Ми изработи спасение,” и т.н.; по същия начин св. Йоан използва израза Той сам два пъти в този стих, подчертавайки, че макар Христос да е придружаван от Своите небесни войски, победата се основава само на Неговото дело. Делото на спасението е изпълнено единствено от Господ Исус Христос; благословенията и съдбите, които придружават спасението на избраните, са изработени от Него. Дойдете та вижте делата на Господа, Какви опустошения е направил на земята; Прави да престанат войните до края на земята; Строшава лък и сломява копие; Израгя с огън колесници. “Така сме длъжни да вярваме, че тези събития, с които виновните народи са бичувани и наказвани заради техните грехове, не са просто страничен продукт на провидението, а са заповядани и управлявани от Посредника. И така, независимо дали виждаме опустошаващ меч да коли жителите, или огнена мана да разрушава реколката, или търговска стагнация да разорява източниците на благосъстояние, или изтощителна болест да вилнее със страховита сила над земята, или смутове на народно недоволство да преобръщат основите на обществения ред, ние признаваме мъдростта и могъществото и праведната отплата на Княза Месия, изпълняващ божествената заповед, Онзи народ и онова царство, които не биха ти служили, ще загинат; онези народи дори съвсем ще се съсипят” (Ис. 60:12).[22] Йоан вижда името на Христос, “което никой не знае, а само Той” (ст. 12) написано на Неговата дреха и на бедрото му, мястото, където се носи мечът “Името е причината за предстоящата победа, а не следствие от нея; Той ще порази звяра и царете, защото той вече е Цар на царете и Господ на господарите.”[23] Препускайки на Своя бял боен кон, следван от Своята войска от светии, Той побеждава народите с Божието слово, Благовестието. Това е символично изявление на надежда, увереност, че Божието Слово ще бъде победоносно по целия свят, така че Христовото управление ще бъде установено по цялата вселена. Исус Христос ще бъде признат навсякъде като Цар на всички царе, Господар на всички господари. От началото на Откровение, посланието на Христос към Неговата църква е заповедта да побеждава (2:7, 11, 17, 26-28; 3:5, 12, 21); сега Той уверява страдащата Църква, че независимо от яростното гонение от Израел и Рим, Той и Неговият народ всъщност ще бъдат победоносни над всички врагове. Всички народи са абсолютно задължени да бъдат християнски, както официално като народи, така и в личния характер на техните индивидуални граждани. Всеки народ, който не се покори на всеобхватното управление на Исус Христос, ще погине; всички народи ще бъдат християнизирани един ден. Това е само въпрос на време. Исус Христос е Владетелят на вселената, и Той ще бъде признат като такъв по цялата земя, в този свят както и в следващия, във времето както и във вечността. Той е обещал: “Ще се възвиша между народите, ще се възвиша на земята” (Пс. 46:10). Господ на Силите е с нас. 17-18 Това е второто от последните седем видения, всяко от което започва с израза, И видях; така, макар със сигурност да е свързано с предмета на предишното видение, то не е просто негово продължение. Както видяхме, главата започва с празник, Сватбената вечеря на Агнето, свещеното ястие на Причастието на Църквата пред нейния Господ. Но тук е прогласен друг голям празник. Слънцето на Правдата е изгряло, с изцеление в крилата Си (Мал. 4:2); но Той също води ангел, стоящ в слънцето (владетелят на Деня, Бит. 1:16), който отправя покана към всички птици, които летят посред небето, грабливите птици. Видяхме, че “посред небето” е мястото, от което Орелът предупреждава за горко (8:13), и в което ангелът призовава земните владетели да приемат вечното Благовестие (14:6). Сега ангелът призовава орлите на Великата Божия вечеря, където да се наситят с плътта на Христовите врагове: месата на царе и месата на хилядници, месата на юнаци и месата на коне и на онези, които яздят на тях, дори месата на всичките хора, свободни и роби, малки и големи. Отбелязахме при 8:13, че едно основно проклятие на завета е да бъдеш изяден от хищни птици Сега Израел е жертвената плът (Мат. 24:28), и вече няма никой, който да отпъжда хищниците (ср. Йоан е зает от Божия призив чрез Езекиил “към всяка птица и всеки звяр по полето” да погълнат телата на Неговите врагове, езическите множества воюващи против Израел: Съберете се та дойдете; натрупайте се от всякъде на жертвата, която жертвувам за вас, голяма жертва върху Израилевите планини, за да ядете месо и да пиете кръв. Ще ядете месаста на юнаците и ще пиете кръвта на земните князе и на овни, на агнета, на козли и на телци, всички васански угоени. Ще ядете тлъстина до насита и ще пиете кръв до опиване, от жертвата, която пожертвувах за вас; и ще се наситят на трапезата Ми с коне и с ездачи, с юнаци и с всякакви военни мъже, казва Господ Иеова. Значението е ясно: Онези народи, които откажат да се подчинят на господството на Христос, както заповядва Псалм 2, ще бъдат напълно унищожени. Бог изисква от всички хора и институции единствено пълно подчинение на определената от Него Христокрация. Питър Лейтхарт отбелязва, че празникът на лешоядите в Езекиил 39 има очистващ ефект върху земята. “Отправеният хищните птици призив в стихове 17-20 идва непосредствено след текст за очистване на земята чрез погребване на мъртвите (ср. Може би птиците помагат да се очисти земята като се хранят с мъртвите тела, които я оскверняват. Нещо повече, Господ призовава птиците да ядат жертвено месо. Жертвата означава очистване и възстановяване. Така в Езекиил 39 образът на хищните птици не само подчертава цялостния характер на осъждението, но също и другата страна на съда, очистването и изкуплението.”[25] Лейтхарт продължава: “Можем ли да открием идеята за очистване също и в Откровение 19:17-18? Няма пряко споменаване за очистване, нито за жертва. Но по няколко причини текстът от Откровение може да бъде разбиран като очистване. Първо, събитията от 20:4-6 предполагат, че чрез Своята победа Воинът очиства земята от влиянието на звяра и на лъжепророка, и това, съчетано с падането на Вавилон и с връзването на змея, въвежда период на небивала дотогава власт за Църквата. Второ, цялостният характер на победата на Воина е толкова велик, че дори разсечените тела на Неговите противници не остават. Всички следи от войските на звяра са изличени. Накрая, погледнато систематично, съдът никога не се извършва без съпътствуваща благодат. Съдът над Фараона е избавлението на Израел. Така и тук, съдът над зверовете и техните войски очиства земята от нейното идолопоклонство и освобождава светиите.”[26] 19-21 Третото видение в тази част, отбелязано отново с думите И видях, разкрива поражението на Левиатан и Веемот в тяхната война срещу Царството на Христос: Двата звяра са хванати и са хвърлени живи в огненото езеро, огненото море (ср. 15:2), което гори със сяра. Образът е зает от разказа за разрушението на Содом и Гомора (“огън и сяра”), съчетан с разказа за бунтовниците Корей, Датан и Авирон, които заедно със своите семейства бяха погълнати от земята: “Те и всичко тяхно слязоха живи в ада, земята ги покри, и погинаха отсред обществото” Следователно целта на св. Йоан не е да даде подробна лична есхатология на Звяра и на Лъжепророка; още по-малко се опитва да опише падането на Рим през 410 или 476 от Хр. По-скоро Огненото Езеро е символично описание на пълното поражение и съвършено унищожение на тези врагове в техния опит да превземат Царството: Злите образи на езическия Рим и отстъпническия Израел са погубени и победени. Рим, като Содом, е поразен с огън и сяра; Израилевите лъжепророци, като Корей, Датан и Авирон, са погълнати живи. Все пак има една забележителна разлика: Докато останалите от последователите на Корей са погълнати от огън “от Господа,” останалите от последователите на Зверовете – земните царе – са убити с меча, който излиза от устата на яздещия на коня. Посланието на Благовестието, Словото-Меч на Духа, излиза от устата на Христос и поразява Неговите врагове като ги обръща, разсича ги като пронизва душа и дух, стави и кости, съдейки мислите и намеренията на техните сърца. Зверовете губят два пъти: не само са победени, но самите народи, които са водили в битка срещу Христос, са обърнати от Неговото победоносно Слово. В най-лошия случай Левиатан, Веемот и техните съучастници не могат да направят нищо повече от това да изпълнят постановленията на върховния Бог Той е определил всяко тяхно движение, и Той е определил тяхното погубление. Народите се разяряват, но Бог се смее: Той вече е поставил Своя Цар на Неговия Свят хълм, и всички народи ще бъдат управлявани от Него (Псалм 2). Всяка власт на небето и на земята е дадена на Христос (Мат. 28:18); както пее Мартин Лутер, “Той трябва да победи в битка.” С напредването на Благовестието по света то ще печели все повече победи, докато всички царства станат царства на нашия Господ и на Неговия Христос; и Той ще царува до вечни векове. Не трябва да отстъпваме на врага нито квадратен сантиметър от небето или от земята. Христос и Неговата армия яздят напред, покорявайки и да покоряват, и чрез Него ние наследяваме всички неща. Hengstenberg, The Revelation of St. John, two vols. (Cherry Hill, NJ: Mack Publishing Co., n.d.), vol. 2, Затова изразът не може да бъде употребен като буквално описание на вечното състояние на всички нечестиви. Действителните пламъци, които погълнаха “Вавилон,” изгоряха отдавна; но неговото наказание е вечно. Той никога няма да бъде възкресен отново. Киприан, За единството на Църквата, 6; в Alexander Roberts and James Donaldson, eds., The Ante-Nicene Fathers (Grand Rapids: William B. Eerdmans, reprinted 1971), Vol. 5, p. 423. Гръцката дума обикновено се използва в Новия Завет да означава Божие “постановление” или “наредба” (Лука 1:6; Рим. 1:32; 8:4; Евр. 9:1, 10; Откр. 15:4); свързаното значение, използвано тук, е “изпълнението на Божието постановление” (ср. Друго значение е “юридическа присъда, че човекът отговаря на Божиите изисквания,” и оттук “оправдание” (ср. Макар някои да настояват за “оправдание” като правилното значение тук, и контекстът, и фактът, че е използвано множествено число на думата, посочват нейното най-естествено значение като “праведни дела.” Учението на дванадесетте апостоли, xiv.1, in Alexander Roberts and James Donaldson, eds., The Ante-Nicene Fathers (Grand Rapids: Wm. Eerdmans, reprinted 1971), Vol. 7, p. 381. Юстин Мъченик, Първа апология, гл. lxvii, в Alexander Roberts and James Donaldson, eds., The Ante-Nicene Fathers (Grand Rapids: Wm. Eerdmans, reprinted 1971), Vol. 1, p. 186. Виж John Calvin, Institutes of the Christian Religion, iv.xvii.43-46; ср. idem., Selected Works: Tracts and Letters, ed. by Henry Beveridge and Jules Bonnet, seven vols. (Grand Rapids: Baker Book House, reprinted 1983), Vol. 2, p. 188. Alexander Schmemann, For the Life of the World: Sacraments and Orthodoxy (New York: St. Vladimir’s Seminary Press, 1973), p. 11. James B. Jordan, “Studies in Genesis One: God’s Rite for Life,” in The Geneva Review, No. 21 (August 1985), p. 3; ср. idem., “Christian Piety: Deformed and Reformed,” Geneva Papers (New Series), No. 1 (September 1985); за централното място на поклонението, виж idem, The Law of the Covenant: An Exposition of Exodus 21-23 (Tyler, TX: Institute for Christian Economics, 1984), pp. 10f., 41f., 217f. William F. Arndt and F. Wilbur Gingrich, A Greek-English Lexicon of the New Testament and Other Early Christian Literature (Chicago: University of Chicago Press, 1957), p. 723. Hengstenberg, The Revelation of St. John, two vols. (Cherry Hill, NJ: Mack Publishing Co., [1851] 1972), Vol. 2, p. 256. Austin Farrer, Te Revelation of St. John the Divine (Oxford: At the Clarendon Press, 1964), pp. 195f. Виж кратката дискусия в Meredith G. Kline, Images of the Spirit (Grand Rapids: Baker Book House, 1980), p. 130. Ibid. Massyngberde Ford, Revelation: Introduction, Translation, and Commentary (Garden City: Doubleday & Co., Виж David Chilton, Paradise Restored: A Biblical Theology of Dominion (Ft. Worth: Dominion Press, 1985), Caird, A Commentary on the Revelation of St. John the Divine (New York: Harper and Row, 1966), p. 245. Swete, Commentary on Revelation (Grand Rapids: Kregel Publications, [1911] 1977), p. 254. Ibid. Еврейският глагол може да се чете като строшавам или като управлявам (водя), в зависимост от използваните гласни. Септуагинтът я превежда като управлявам, и този превод се приема от новозаветните автори. William Symington, Messiah the Prince: of, The Mediatorial Dominion of Jesus Christ (Philadelphia: The Christian Statesman Publishing Co., [1839] 1884), p. 224. Caird, p. 246. Битие 15 описва церемонията по ратификацията на Божия завет с Аврам. След като Аврам разсича жертвените животни на две страни и подрежда половините една срещу друга, нечистите хищни птици слизат, за да нападнат трупа, и Аврам ги отпъжда (ст. Гордън Уенхам тълкува това като обещание, че Израел, чрез Аврамовата вяра и покорство (ср. Бит. 26:5), ще бъде защитен от атаките на нечисти народи; Gordon Wenham, “The Symbolism of the Animal Rite in Genesis 15: A Response to G. Hasel, JSOT 19 (1981) 61-78,” in Journal for the Study of the Old Testament 22 (1981), 134-37. Peter J. Leithart, “Biblical-Theological Paper: Revelation 19:17-18,” Westminster Theological Seminary, 1985, p. 11.
1.1 2.1 3.1 4.1 5.1 5.2 5.3 5.4 5.5 6.1 7.1 7.2 8.1 8.2 9.1 10.1 10.2 10.3 10.4 10.5 11.1 11.2 11.3 11.4 11.5 11.6 11.7 12.1 12.2 12.3 12.4 13.1 13.2 13.3 14.1 14.2 14.3 14.4 14.5 15.1 15.2 15.3 16.1 17.1 17.2 17.3 17.4 18.1 18.2 18.3 18.4 18.5 18.6 19.1 19.2 19.3 19.4 20.1 20.2 20.3 21.1 21.2 21.3 21.4 22.1 23.1 23.2 24.1 24.2 25.1 25.2 26.1 27.1 27.2 27.3 27.4 27.5 27.6 28.1 28.2 28.3 28.4 28.5 28.6 28.7 28.8 29.1 29.2 29.3 29.4 29.5 30.1 31.1 31.2 31.3 31.4 32.1 32.2 32.3 32.4 32.5 32.6 32.7 32.8 32.9 32.10 33.1 34.1 34.2 34.3 34.4 34.5 34.6 34.7 34.8 35.1 35.2 35.3 35.4 36.1 37.1 37.2 37.3 37.4 37.5 37.6 37.7 37.8 37.9 37.10 37.11 38.1 39.1 39.2 39.3 40.1 40.2 40.3 41.1 41.2 41.3 41.4 41.5 41.6 41.7 42.1 43.1 44.1 44.2 44.3 44.4 44.5 44.6 44.7 44.8 44.9 44.10 45.1 45.2 45.3 45.4 45.5 45.6 46.1 46.2 46.3 46.4 46.5 47.1 47.2 47.3 47.4 47.5 47.6 48.1
The beast and his armies defeated – Revelation 19:17-21 Previously: The rider on a white horse – Revelation 19:11-16 The scripture Rev. 19:17 – Then I saw an angel standing in the sun, and he cried out in a loud voice, saying to all the birds flying in mid-heaven, “Come, gather together for the great supper of God, 18 so that you may eat the flesh of kings, the flesh of commanders, the flesh of mighty men, the flesh of horses and of their riders, and the flesh of everyone, both free and slave, small and great.” 19 Then I saw the beast, the kings of the earth, and their armies gathered together to wage war against the rider on the horse and against His army. 20 But the beast was taken prisoner, and along with him the false prophet, who had performed signs on his authority, by which he deceived those who accepted the mark of the beast and those who worshiped his image. Both of them were thrown alive into the lake of fire that burns with sulfur. 21 The rest were killed with the sword that came from the mouth of the rider on the horse, and all the birds were filled with their flesh. (HCSB) The beast and his armies defeated Next, John sees an angel standing on – or some translations say in – the sun. He cries out in a loud voice to the birds, “Come, gather together for the great supper of God, so that you may eat the flesh of kings, the flesh of commanders, the flesh of mighty men, the flesh of horses and of their riders, and the flesh of everyone, both free and slave, small and great” (vv. 17-18). We should note a stark contrast between this supper, in which the fowls of the air are summoned to feast on the corpses of the wicked (and their horses), and the marriage supper of the Lamb, in which believers enjoy intimate fellowship with the Bridegroom. As in Jesus’ parable of the wedding feast for the king’s son, those who are not dressed appropriately for a marriage feast are cast into outer darkness, while those who respond positively to the king’s invitation, and willingly wear the white linen robes the king provides for all guests, enjoy the comforts of the royal court (see Matt. Flesh and birds Predatory birds are drawn to battlefields in other passages of scripture. For example, young David tells Goliath he will give the corpses of the Philistine camp to the birds of the sky and the creatures of the earth (1 Sam. And in Ezek. 39:17-20 the Lord instructs the prophet to assemble every kind of bird and all the wild animals on the mountains of Israel, where they will feast on the flesh of mighty men and drink the blood of the earth’s princes. John often carries Old Testament imagery forward into Revelation, and he does so here to illustrate the magnitude and finality of God’s judgment of the world’s wicked. The word “flesh” appears five times in these two verses and refers to all who oppose Christ. The birds will devour the flesh of kings, the flesh of commanders, the flesh of mighty men, the flesh or horses and of their riders, and the flesh of everyone, both free and slave, small and great. Warren Wiersbe writes, “While John’s immediate reference is to the human body, eaten by the vultures, there is certainly a deeper meaning here: man fails because he is flesh and relies on flesh. The Bible has nothing good to say about fallen human nature. Recall the Lord’s words before the Flood: ‘My spirit shall not always strive with man, for that he also is flesh’ (Gen. 6:3). (See also John 3:6; 6:63; Rom. ‘All flesh is as grass’ (1 Peter 1:24) and must be judged” (The Bible Exposition Commentary, Rev. 19:11). Now, as the birds hover en masse over the battlefield at the angel’s beckoning, John sees the beast, the kings of the earth, and their armies gathered together to wage war against the rider on the horse and against His army (v. 19). Their resistance to Christ belies their delusional belief that they have an opportunity to win – and worse, their apparent conviction that they are in the right. What compels sinful men and women to entertain the notion that they can defeat the Almighty or change the course of human history? Joseph A. Seiss comments: We may wonder how rational men could be carried with one impulse into an attempt so daring and so absurd; but when people put the truth from them, and submit themselves to the Devil’s lead, what is there of delusion and absurdity into which they are not liable to be carried? How many among us comfort and assure themselves in their selfishness and sins with the belief that either there is no God, or that he is too good and merciful to fulfill his threatenings upon transgressors? To this there needs to be added only one step more, to defy his judgments, and with that goes pledge of battle and declaration of war with his Omnipotence (The Apocalypse: An Exposition of the Book of Revelation, p. 440). The Psalmist writes, “Why do the nations rebel and the people plot in vain? The kings of the earth take their stand, and the rulers conspire together against the Lord and His Anointed One.” What is the Lord’s response to this human madness? “The One enthroned in heaven laughs; the Lord ridicules them. Then He speaks to them in His anger and terrifies them in His wrath” (Ps. Seiss once again remarks, “What failure of love, what exhaustion of grace, what emptying of the sea of his infinite mercies, what decay and withdrawal of all kindly interest and affection must have occurred that there should be this laugh!” And yet for the beast and his armies, this is no laughing matter. In self-delusional futility; in the most vile hatred of a creature toward his Creator; in utter abandonment of all decency, the beast charges straight into the blade of the God-Man’s sword. Waging war Verse 19 tells us the beast, the kings of the earth, and their armies gather together to wage war against the rider on the horse and against His army. Verse 20 describes the outcome: “But the beast was taken prisoner, and along with him the false prophet, who had performed the signs in his presence. He deceived those who accepted the mark of the beast and those who worshiped his image with these signs. Both of them were thrown alive into the lake of fire that burns with sulfur.” Where does this battle take place? Many commentators point to Rev. 16:12-14 and Rev. 16:16 to indicate the battle is waged at Armageddon. This is the only mention of “Armageddon” in the Bible. But the place is well known. The word “Armageddon” in Hebrew is har-megiddon, meaning “the mount of Megiddo.” Although there is no mountain by this name, the great city of Megiddo is strategically placed to guard the pass between the Mediterranean coast and the valley of Jezreel or Esdraelon. This valley is the site of many important battles in the history of Israel. It is the place where earthly kings are no match for the Lord’s heavenly host; indeed, they are punished for oppressing God’s people (Judges 5:19). It is where the prophets of Baal are slaughtered in the days of Elijah (1 Kings 18:40). And it is where good king Josiah is killed, resulting in national mourning (2 Kings 23:29; 2 Chron. A common thread in the battles that take place here is that it is chosen ground where unrighteous nations attack the people of God. Certainly, Megiddo in scripture is connected with warfare. It is possible, however, that John’s reference to Megiddo is in fact a reference to Jerusalem. David Stern writes, “[T]he final war may not take place at Har Megiddo at all, but in Jerusalem, at Har Migdo, the ‘mount of his choice fruit,’ i.e., the mountain of God’s blessing, Mount Zion. Mount Zion has already been mentioned at 14:1; moreover, the imagery resembles Joel’s picture of the Day of Adonai, when God’s power goes forth from Mount Zion against the forces of evil (Joel 2:1-11, 4:16-17 [3:16-17]; compare also Isaiah 31:4-9). The next passage (vv. 17-21) resembles 14:14-20, which also draws on imagery from Joel 4…. Strengthening the case further Zechariah 12:11 … mentions Jerusalem along with Megiddon” (Jewish New Testament Commentary, p. 835). Understanding Armageddon So how should we view Armageddon? Some interpreters see real armies gathered in the broad valley for a future battle in which Satan deceives the world’s military powers to stand in the Holy Land and futilely resist the return of Christ. Other commentators see Armageddon as a symbol of the final conflict between the powers of evil and the powers of God occurring throughout the earth. Therefore, Armageddon is not a specific geographic location but the entire world. Others describe Armageddon in more figurative terms as a first-century name similar to “Waterloo,” spelling the utter defeat of those who oppose God, or as a word depicting any battle in which the Lord demonstrates His great power to defeat evil and rescue His own. It seems to make sense that a first-century fulfillment – or at least partial fulfillment – takes place in the destruction of the temple and the dispersion of Israel in 70 A.D. At the same time, the calamitous events of those days serves as a foretaste of Christ’s ultimate return and defeat of all who reject Him and oppress His people. Lake of fire The result of the battle is complete victory for Christ and utter defeat for the beast, the false prophet, and their armies. There is, however, a unique destiny for these two leaders. They are thrown alive into the lake of fire. This is the “eternal fire” prepared for Satan and his angels (Matt. It draws from Old Testament imagery of the Valley of Hinnom, where apostate Israelites offer their children in fiery sacrifices to pagan gods, and in Jesus’ day when the valley serves as Jerusalem’s constantly burning trash heap. God’s judgment on the wicked is depicted as “fire and brimstone” in Ezek. The New Testament offers graphic depictions of fiery judgment for the wicked. John the Baptist describes a day when Christ will “burn up” the chaff “with fire that never goes out” (see Matt. Jesus warns of “the gehenna of fire” or “hellfire” in the Sermon on the Mount (Matt. He warns of the destruction (not annihilation) of body and soul in hell in Matt. In Mark 9:43-48, Jesus cites the most important Old Testament reference to fiery punishment (Isa. 66:24) to urge His listeners to let nothing prevent them from entering life eternal (Mark 9:43-48). In the story of Lazarus and the rich man, Jesus describes fiery punishment in Hades, the intermediate state between life on earth and future resurrection and judgment. In Luke 17:29-30, fire and sulfur are identified as God’s means of punishing Sodom. There are many other passages we could cite, but suffice it to say that fire and sulfur are consistently used throughout scripture to depict God’s righteous response to unrepentant sin. Ultimately, we see that death and Hades are cast into the lake of fire (Rev. 20:14). There is no longer a need for either one. All humans have died, been resurrected, and judged. The righteous enjoy intimate and eternal fellowship with Christ in the new heavens and earth, while unbelievers suffer in “outer darkness” in the lake of fire. J.F. Walvoord and R.B. Zuck comment: “The same inspired Word of God which so wonderfully describes the grace of God and the salvation which is available to all who believe is equally plain about the judgment of all who reject the grace of God. The tendency of liberal interpreters of the Bible to emphasize passages dealing with the love of God and to ignore passages dealing with His righteous judgment is completely unjustified. The passages on judgment are just as inspired and accurate as those which develop the doctrines of grace and salvation. The Bible is clear that judgment awaits the wicked, and the second coming of Christ is the occasion for a worldwide judgment unparalleled in Scripture since the time of Noah’s flood” (Revelation, The Bible Knowledge Commentary: An Exposition of the Scriptures, Rev. 19:19-21). The phrase “lake of fire” is unique to the book of the Revelation. However, it serves as a synonym for the term gehenna, which Jesus used frequently to denote hell. The specific Old Testament allusion may be to Isa. There are many prophetic passages that connect judgment with fire or burning, according to R.J. Utley. “This theme of an eternal fire is developed in apocalyptic Judaism (cf. Enoch 27:1ff; 54:1ff; 56:3ff; 90:26; IV Ezra 7:36; Apoc of Baruch 59:10; 85:13, list taken from George E. Ladd, Revelation, p. 258). This phrase is used in Revelation in 20:10, 14; 21:8. It was a place prepared for Satan and his angels, but humans who rebel against God will also find this as their ultimate dwelling place. It is the final dwelling place of Satan. It is the natural result of rebellion against God and is a permanent form of the abyss (cf. Matt. 25:46; Rev. 9:11; 11:7; 17:8; 20:1, 3)” (Hope in Hard Times – The Final Curtain: Revelation, p. 133). Without a trial? The point here is that whoever the beast and false prophet are, their destiny is to precede all other unbelievers – and even Satan and his demons – into the lake of fire. All other human beings will be resurrected and brought into final judgment. Why are these two beings cast into hell without a “trial?” Actually, their trial is on earth and spans their lifetimes. They hear the gospel message. They see the hand of God in miracles and prophetic utterances. Surely, they must know the God who created them will call them into account. And yet they persist in making themselves gods – so much so that they knowingly align themselves with Satan. What the beast and false prophet experience in the lake of fire is not a trial, but sentencing – and justice. We must note that every person’s “trial” is in this lifetime as well. We must decide how we answer the question Jesus asks in Matthew 16:15 – “Who do you say that I am?” At death, our eternal destiny fixed; there is no second chance (Heb. Joseph A. Seiss remarks about the beast: “His worshippers held him to be invincible. They asked in the utmost confidence and triumph, Who is like unto the Beast? Who can war with him? But, without the striking of a blow, and with all his worshippers in arms around him, he is ‘taken,’ captured as a lion seizes his prey, dragged away from the field as a helpless prisoner. With all his power, greatness, and resurrection-vigour and immunity from death he is ‘taken.’ With greater ease than the Jewish mob took the unresisting Jesus, the Sitter on the white horse catches him away from the very centre of his hosts. All the resistance he makes is the same as if it were not. He cannot help himself, and all his armies cannot help him. He must go whither his mighty Captor would take him. Tophet gets its own. And into the lake of fire he sinks to rise no more” (The Apocalypse, pp. 441-42). The rest were killed Lastly, we see in verse 21 what becomes of the vast armies of the beast: “The rest were killed with the sword that came from the mouth of the rider on the horse, and all the birds were filled with their flesh.” Their defeat is total; their destruction, complete. They ride confidently into battle on the heels of the beast, and end up as lifeless, bloated corpses, serving themselves up as a feast for carrion. “The world at the highest development of its material and spiritual power is but a decorated carcass round which the eagles gather. It is characteristic that Antichrist and his kings, in their blindness, imagine that they can wage war against the King of heaven with earthly hosts; herein is shown the extreme folly of Babylonian confusion. The Lord’s mere appearance, without any actual encounter, shows Antichrist his nothingness” (Commentary Critical and Explanatory on the Whole Bible, Rev. 19:20). Compare the effect of Christ’s presence in his glory with that in His humiliation. The apostle John records in chapter 18 of his Gospel that Judas leads a company of soldiers, along with temple police from the chief priests and Pharisees, to Gethsemane the night of Jesus’ betrayal. They brandish lanterns, torches and weapons as they search for Jesus, who finds them and asks, “Who is it you’re looking for?” They reply, “Jesus the Nazarene.” Jesus replies, “I am He.” Those three words, Jesus’ calm proclamation of His deity, cause His captors to step back and fall to the ground. Is it any wonder when He comes in judgment that the sword of His mouth will melt all opposition to His rule? Four major views So, how do proponents of the four major interpretations of Revelation see this passage? Preterists – who see most of Revelation fulfilled in the early centuries of the church age – are somewhat divided. Some “fully-realized” preterists believe that all references to the Second Coming are fulfilled in 70 A.D., and therefore Jesus is not returning to earth. Most preterists, however, anticipate Christ’s return in much the same way as other interpreters of scripture. Even so, generally they do not see His return in this passage. Rather, these verses describe the battle waged and won by the Word of God between His first and second comings. Supporting this view, preterists point out that Christ is nowhere else said to return upon a horse. In addition, the conflict described in these verses is spiritual, not physical. Post-millennial preterists believe the world will be Christianized, and then Christ will return. Many preterists are amillennial, however, and some perhaps are premillennial. Regardless of one’s views of the millennium, preterists point to these verses as describing the victory of Christ through the church, not only in the destruction of national Israel and later the Roman Empire, but throughout world history. Historicists – who view the events of Revelation as unfolding throughout the course of history – see the riding of Christ on the white horse in symbolic terms. Either this symbolizes the ongoing victories accomplished by the church through the Word of God, or it represents Christ’s continuing judgment upon His enemies as He conquers the nations at Armageddon, as described in Rev. 16:16. In the first case, the horse may depict the church as Christ’s vehicle in the earth. The sword proceeding out of Jesus’ mouth is an emblem of His truth, which cuts to the heart of men (Heb. Christ’s bloody robe – and the unstained robes of His followers – illustrates that the work of redemption and judgment are the Lord’s alone. The call to the birds to eat the carrion illustrates the utter defeat of Papal Rome. Futurists – who argue that the events in Revelation are largely unfulfilled, especially chapters 4-22 – see in these verses the glorious, personal, and physical return of Christ to earth. He defeats the Antichrist and his armies at Armageddon, and then sits on the throne of David, ushering in the millennial kingdom. The riders behind Jesus are variously described as the church, or the saints of all time, or angels and the saints together. As for the sword that proceeds out of Jesus’ mouth, some futurists see this primarily as a spiritual battle in which the gospel wins out over the darkness of the world. Most, however, see the sword symbolizing the judgment of the wicked at the hands of the returning King of kings. Idealists, or spiritualists – who see Revelation setting forth timeless truths concerning the battle between good and evil – tend to agree that these verses describe the return of Christ, but they are divided as to who accompanies Him – some saying it is the holy angels; others, the redeemed; and still others, both the angels and the redeemed. In any case, these armies are spectators, not direct participants in, what follows. The sword proceeding out of Christ’s mouth is His word of judgment on the last day (John 12:48). While there has always been opposition to Christ and His church, this passage describes a time in which antagonism against God’s people reaches its zenith. The beast and false prophet are seen symbolically by some spiritualists as representing Satan’s persecution of the church and his power to deceive on earth. For human followers of Satan, they already are spiritually dead but add to that the indignity of physical death in which the birds eat their carcasses. Next: The key to the abyss – Revelation 20:1