http___bnr.bg_radiobulgaria_post_100422708_edna-godina-protesti-sreshtu-pravitelstvoto-na-plamen-oresharski_1.xml
http___bnr.bg_en_post_100422792_a-year-of-protests-against-government-of-plamen-oresharski.xml
1.1 2.1 2.2 3.1 4.1 4.2 4.3 4.4 5.1 5.2 5.3 5.4 5.5 5.6 5.7 6.1 6.2 6.3 6.4 7.1 7.2 7.3 7.4 7.5 7.6 8.1 8.2 8.3
Заченатото в грях правителство на Пламен Орешарски, плод на съюза на две партии загубили предсрочните избори през май 2013 година – БСП и ДПС, обединени срещу ГЕРБ, спечелила изборите, но не достатъчно, за да излъчи правителство – започна управлението си с квинтесенция на задкулисие и кадрова наглост. На 14 юни миналата година, интронизираният с мандата на социалистите премиер Орешарски, с кратко протоколно слово в парламента предложи депутатът от ДПС, Делян Пеевски, тогава 32-годишен, да бъде назначен за шеф на Държавната агенция за национална сигурност, ДАНС. С негласната подкрепа на националистите от „Атака”, за 15 минути и без никакви дискусии Пеевски оглави една от най-невралгичните институции в държавата. Завършил право, без никакъв опит в сферата на сигурността и вътрешните работи, уволнен за корупция като зам.-министър на природните бедствия в правителството на лидера на БСП Сергей Станишев – управлявало България от 2005 до 2009 година – Делян Пеевски, магнат в бизнеса на средствата за масова информация, продължава и днес да се слави като една от най-тъмните и недосегаеми фигури на българския ъндърграунд. Не само тази безпрецедентна кадрова наглост, но и спорната легитимност на изпълнителната власт, катализираха общественото негодувание. Още същият ден, 14 юни, по централните улици и площади в София излязоха спонтанно хиляди хора, за да протестират срещу скандалното назначение и да поискат оставката на правителството. Протестите продължиха и през следващите дни. Техният заряд беше значителен, очертаваше се „горещо лято” за новите обитатели на министерския съвет. Управляващите от БСП и ДПС се уплашиха. Не очакваха, че „народните маси” могат да се пробудят отново и да потърсят сметка, този път от тях, за поредното задкулисие. Но Орешарски беше далеч от мисълта да си подава оставката. Счете за достатъчно да си признае, че е извършил грешка с предложението за Пеевски и с половин уста поиска извинение от българския народ. Ден след ден обаче антиправителствените протести продължаваха. Управляващите мобилизираха по безпрецедентен начин полиция и жандармерия, за да се опазят от „народната любов”. Кулминацията беше на 40-ия ден от началото на недоволството, когато на 23 юли протестиращите блокираха сградата на парламента, организираха барикади, но бяха разпръснати със сила от репресивния апарат. Постепенно антиправителствените протести бяха яхнати за съжаление от партийни централи и организации жадни за изява и власт. Така от десетки хиляди, протестиращите останаха само десетки. Свикнаха да са малко и започнаха да забравят за какво са на площада залисани в пиене на бира и кафе под зоркия поглед на полицаите. Управляващите пък се успокоиха за креслата си и продължиха със задкулисието. И така до евроизборите на 25 май, когато БСП претърпя провал. Дни след вота коалиционният партньор ДПС поиска предсрочни избори. На БСП не оставаше друго освен да направи същото. Под наслов „Време е да довършим започнатото” преди два дни в София и в по-големите градове подобаващо беше отбелязана годишнината от началото на антиправителствените протести. Протестиращите и този път скандираха „Оставка”, а сред плакатите се открояваше призива: „Орешарски, ако обичаш своя народ, подай си оставката! Ако народът те обича, пак ще те избере!” При сегашната политическа криза в България, надали ще има втора годишнина от протестите срещу кабинета „Орешарски”. Въпрос на дни, най-много на някоя и друга седмица, е премиерът да си подаде оставката, но не заради уличните демонстрации. Все пак след една година протести стана ясно на политиците, че обществото следи внимателно делата им и е готово да им показва и „жълт” и „червен картон”.
1.1 2.1 2.2 2.3 2.4 2.5 3.1 3.2 3.3 4.1 4.2 4.3 4.4 4.5 5.1 5.2 5.3 6.1 6.2 6.3 7.1 7.2 7.3 7.4 8.1 8.2 8.3 9.1
The government of Plamen Oresharski, which was born in sin after the union of the two parties that lost the early elections in May 2013 – BSP and the MRF, started its rule with the quintessence of insolence, political condescension and lack of transparency. On June 14, 2013, the socialist PM Oresharski proposed with a short speech to appoint then 32-year-old MP of the MRF Party Delyan Peevski as the head of the State Agency for National Security. With the undeclared support of the nationalists from Ataka and without discussions Peevski became the head of one of the most important institutions in the country. Mr. Peevski graduated in law and has absolutely no experience in the sphere of security. He was also fired for corruption at the position of Deputy Minister of Disasters in the government of BSP leader Sergey Stanishev, which ruled the country in the period 2005-2009. Delyan Peevski is also a media mogul who continues to be considered one of the darkest and most untouchable figures from the Bulgarian underworld. Not only the unprecedented impertinence, but the doubtful legitimacy of the executive authority sparked a wave of protests in this country. On the same day – June 14, thousands of people spontaneously went to the streets to protest against the scandalous appointment and called for the immediate resignation of the government. Protests continued over the next days and the summer was going to be really hot for the new cabinet. The ruling BSP and MRF were initially scared as they did not expect that “the people's masses” could wake up and hold politicians responsible for one of the latest demonstrations of sheer lack of transparency. However, PM Oresharski did not think of resigning. He considered it enough to reluctantly apologize for making a mistake. Anti-government protests continued and the cabinet used unprecedented police and gendarmerie force to keep themselves away from the “people’s love.” The culmination took place on the 40th day of the protests, when on July 23 protesters organized a blockade of the government and started building barricades before the repressive state apparatus managed to disperse them. Gradually, the wave of the anti-government protests started to be ridden by various parties and organizations, thirsty for media coverage and power. This way the number of protesters sharply declined from tens of thousands to just dozens. They seemed to forget about their initial goal and protests started being calm just like the ruling cabinet, which continued with underhand dealings. Thus, the European Elections came on May 25 this year and the Bulgarian Socialist Party suffered defeat. Days after the elections coalition partner MRF called for early elections. BSP did not have a choice except calling for the same. Under the slogan “Let’s finish what we started,” the first anniversary since the start of anti-government protests in Bulgaria was marked in a number of cities. Protesters kept calling for the cabinet’s resignation. And one of the posters read “Oresharski, if you love your people – resign! If people loved you, they would elect you again.” Keeping in mind the ongoing political crisis in Bulgaria, a second anniversary of the protests against the Oresharski cabinet is not expected. It is a question of days for Oresharski to resign but not because of people’s protests. However, after a year of protest rallies politicians should already know that society has been closely following their actions and is ready to show them a yellow or red card whenever needed. English: Alexander Markov