http___blog.robbiecooper.org_bg_2011_01_26__1.xml
http___blog.robbiecooper.org_2011_01_26_.xml
1.1 2.1 3.1 3.2 3.3 3.4 3.5 4.1 4.2 4.3 4.4 4.5 4.6 4.7 5.1 5.2 5.3 5.4 5.5 5.6 5.7 5.8 5.9
Ход на InsightСряда, 26-ти януари, 2011 г. СкукаСряда, 26-ти януари, 2011 г. Имам толкова скучно (блогове), които трябваше да спра. Скоро като нещо, което се чувства като скучна за мен, че това е, за съжаление. Когато започнах това блато наистина ми хареса идеята за лексикон, че и други хора да виждат, аз започнах много албуми и забравил за тях бързо, но първоначално идеята, че други хора да видят това ме накара да се чувствам като щях да остана с , без значение колко малка аудитория. Тогава публиката расте и естествено, че става интересно само по себе си, но, че по някакъв начин променя нещата. Така че това малко почивка от онлайн живота е добре, защото съм успял да си спомня какво означава това за мен, когато започна. Обичам Анди Уорхол, той е гений и не толкова много, че никога не повечето от нас виждат, въпреки че той все още е огромна цифра. Това е в природата на истински гений, то не е някакво еднократно събитие, но за цял живот на иновациите и свободното мислене, който изисква огромно количество от всеки, който се опитва да го разбере. Аз съм писал за работата на физици, художници и философи, ако аз разбирам всичко това. Разбирам откъслеци, понякога цели сегменти, но тя е като поезия, тя е вдъхновяваща и раздели на времето, че качеството, че хората търсят в изкуство-на чувството, че има е по-голяма истина или света, че е намекна в, засегна, но никога не напълно разкрито. Това не е устройство, това е за границите на нашето разбиране, лично и като цяло. Нещо, което е интересно, че има диалог в работата, която поддържа, независимо дали си в науката, изкуството, икономиката или каквото. За мен това никога не е за политика и морал, защото тези две неща са силно изградени, те губят смисъл в толкова много посоки, че да бъде безсмислено. Както и да е, аз съм вид на смяна на предавките точно сега. Скука, че аз също се усеща в работата ми е нещо добро, тъй като тя почти винаги е, освен ако не сте го игнорирате. Последният път, когато писах в този блог Бях започнал да пиша за 3D-I се интересуват от explorable 3D, идеята за съчетаване на характеристиките на видео игри с някои от характеристиките на фотографията. Ето какво ми отнема последните няколко месеца и това, което за по-голямата си част, ще се пише за от сега нататък. Това е надпревара във въоръжаването. Това не е нещо, което можете да направите сами, което е едно от нещата, които намират масово възнаграждение за това. Преди около пет години аз погледнах в него и направих някои тестове, използващи софтуер, който е проектиран, за да продават предмети онлайн, беше интересно, но аз се чувствах като бях в напълно непозната територия, аз бях, технически, от дълбочина. Бих вероятно са били наистина насърчава, ако знаех, имаше най-малко четири университета и изследователски лаборатории, които правят подобни неща с едни и същи видове технологии. Освен с някои наистина невероятни математика оглавява участват ...
1.1 1.2 1.3 1.4 1.5 2.1 2.2 2.3 2.4 2.5 2.6 2.7 3.1 3.2 3.3 3.4 3.5 3.6 3.7 3.8 3.9
I got so bored of this (blogging) that I had to stop. As soon as something feels like a chore to me, that’s it, unfortunately. When I started this bog I really liked the idea of a scrapbook that other people could see; I’ve started many scrapbooks and forgotten about them quickly, but initially the idea that other people could see this made me feel like I’d stick with it, no matter how small the audience. Then the audience grows and naturally that gets interesting in itself, but somehow that changes things. So this little break from online life has been good, because I’ve managed to remember what this meant to me when I started it. I love Andy Warhol, he was a genius and did so much that most of us never see, even though he’s still such a huge figure. That’s the nature of real genius; it’s not some one-off event, but a lifetime of innovation and free thinking that demands a massive amount from anyone trying to understand it. I’ve written about the work of physicists, artists and philosophers as if I understand all of it. I understand snatches, sometimes whole segments, but it’s like poetry, it’s inspiring and allot of the time has that quality that people seek in art- the feeling that there’s a larger truth or world that’s hinted at, touched on, but never fully revealed. That isn’t a device- that’s about the limits of our understanding, personally and generally. In anything that’s interesting there’s a dialogue in the work that sustains, whether its in science, art, economics or whatever. For me, that’s never about politics or morality, because those two things are heavily constructed, they lose meaning in so many directions as to be pointless. Anyway, I’m kind of switching gears right now. The boredom that I also felt in my work was a good thing, as it almost always is unless you ignore it. The last time I wrote in this blog I was starting to write about 3D- I’ve become interested in explorable 3D, the idea of combining the characteristics of video games with some of the characteristics of photography. That’s what’s been consuming me the last few months and what, for the most part, I’ll be writing about from now on. It’s an arms race. It’s not something that you can do on your own, which is one of the things I find massively rewarding about it. About five years ago I looked into it and did some tests using software that was designed to help sell objects online, it was interesting but I felt like I was in completely unknown territory, I was, technically, out of my depth. I’d probably have been really encouraged if I’d known there were at least four universities and research labs who were doing similar things with the same kinds of technology. Except with some really amazing maths heads involved…