http___bojidarmarinov.com_bgrecon_Chilton_dcdv_chap03.htm_1.xml
https___www.carisministries.com_believe_.xml
2.1 3.1 4.1 5.1 5.2 6.1 7.1 8.1 8.2 9.1 9.2 10.1 11.1 11.2 12.1 12.2 13.1 13.2 14.1 14.2 15.1 16.1 16.2 17.1 18.1 18.2 19.1 19.2 20.1 21.1 21.2 22.1 23.1 24.1 24.2 25.1 26.1 26.2 27.1 28.1 28.2 29.1 29.2 30.1 31.1 32.1 33.1 33.2 34.1 34.2 35.1 36.1 36.2 37.1 37.2 38.1 39.1 40.1 40.2 40.3 41.1 41.2 42.1 43.1 43.2 44.1 45.1 46.1 47.1 48.1 49.1 50.1 50.2 51.1 52.1 53.1 54.1 54.2 55.1 56.1 57.1 58.1 58.2 59.1 60.1 61.1 61.2 62.1 63.1 64.1 65.1 66.1 67.1 67.2 67.3 68.1 68.2 69.1 70.1 71.1 72.1 72.2 73.1 74.1 75.1 76.1 76.2 77.1 78.1 79.1 80.1 80.2 80.3 81.1 81.2 81.3 82.1 83.1 83.2 84.1 85.1 86.1 87.1 89.1 90.1 91.1 91.2 92.1 92.2 93.1 94.1 94.2 95.1 96.1 97.1 97.2 98.1 98.2 99.1 100.1 105.1 106.1 107.1 107.2 108.1 108.2 109.1 110.1 113.1 114.1 115.1 115.2 116.1 116.2 117.1 117.2 118.1 119.1 120.1 121.1 121.2 122.1 122.2 123.1 124.1 124.2 125.1 126.1 126.2 126.3 127.1 127.2 128.1 129.1 130.1 130.2 131.1 132.1 132.2 133.1 133.2 134.1 135.1 136.1 137.1 138.1 139.1 140.1 141.1 142.1 143.1 144.1 145.1 145.2 146.1 147.1 148.1 149.1 150.1 151.1 152.1 152.2 153.1 154.1 154.2 155.1 156.1 157.1 157.2 158.1 159.1 160.1 160.2 161.1 162.1 162.2 163.1 164.1 164.2 165.1 166.1 167.1 168.1 168.2 169.1 170.1 170.2 171.1 172.1 173.1 174.1 174.2 175.1 175.2 176.1 176.2 177.1 177.2 178.1 179.1 180.1 181.1 181.2 182.1 183.1 183.2 184.1 185.1 186.1 186.2 187.1 187.2 188.1 189.1 190.1 191.1 192.1 193.1 194.1 195.1 196.1 197.1 198.1 199.1 200.1 201.1 201.2 202.1 203.1 204.1 205.1 206.1 206.2 206.3 207.1 208.1 209.1 209.2 210.1 211.1 211.2 212.1 213.1 213.2 214.1 215.1 216.1 217.1 218.1 218.2 219.1 219.2 220.1 221.1 221.2 222.1 222.2 222.3 223.1 224.1 225.1 225.2 226.1 226.2 227.1 227.2 228.1 229.1 229.2 230.1 231.1 232.1 233.1 234.1 235.1 236.1 237.1 237.2 238.1 239.1 239.2 240.1 241.1 241.2 242.1 243.1 244.1 244.2 245.1 246.1 246.2 247.1 248.1 249.1 250.1 251.1 252.1 253.1 253.2 254.1 254.2 255.1 256.1 257.1 257.2 258.1 259.1 260.1 261.1 262.1 262.2 263.1 263.2 264.1 265.1 266.1 267.1 268.1 269.1 269.2 270.1 271.1 272.1 273.1 273.2 274.1 275.1 276.1 277.1 279.1 280.1 282.1 283.1 283.2 284.1 285.1 285.2 286.1 287.1 288.1 289.1 289.2 290.1 290.2 291.1 291.2 292.1 292.2 293.1 294.1 295.1 296.1 297.1 297.2 297.3 298.1 299.1 300.1 301.1 302.1 303.1 303.2 304.1 304.2 305.1 306.1 307.1 308.1 308.2 309.1 310.1 310.2 311.1 312.1 313.1 314.1 315.1 316.1 317.1 318.1 319.1 320.1 320.2 321.1 322.1 323.1 323.2 324.1 325.1 326.1 327.1 328.1 328.2 329.1 330.1 330.2 331.1 332.1 333.1 333.2 334.1 334.2 335.1 336.1 337.1 338.1 339.1 340.1 340.2 341.1 341.2 342.1 342.2 343.1 344.1 345.1 346.1 346.2 347.1 348.1 349.1 350.1 351.1 352.1 353.1 354.1 355.1 356.1 357.1 357.2 358.1 359.1 360.1 361.1 362.1 363.1 364.1 365.1 366.1 367.1 368.1 369.1 370.1 371.1 371.2 372.1 373.1 374.1 375.1 376.1 376.2 377.1 378.1 378.2 379.1 380.1 380.2 381.1 381.2 382.1 382.2 383.1 384.1 384.2 385.1 386.1 386.2 387.1 388.1 388.2 389.1 390.1 391.1 391.2 392.1 392.2 393.1 393.2 394.1 394.2 395.1 396.1 397.1 398.1 398.2 399.1 400.1 401.1 402.1 403.1 404.1 405.1 406.1 407.1 407.2 408.1 409.1 410.1 411.1 412.1 412.2 413.1 413.2 414.1 414.2 415.1 416.1 416.2 416.3 417.1 418.1 418.2 418.3 419.1 420.1 421.1 422.1 422.2 423.1 424.1 425.1 426.1 427.1 427.2 428.1 429.1 430.1 431.1 432.1 433.1 434.1 435.1 436.1 437.1 437.2 438.1 439.1 440.1 440.2 441.1 442.1 442.2 443.1 444.1 444.2 445.1 446.1 447.1 448.1 449.1 450.1 451.1 451.2 451.3 452.1 453.1 454.1 455.1 456.1 457.1 458.1 459.1 459.2 460.1 460.2 461.1 461.2 462.1 462.2 463.1 463.2 464.1 465.1 465.2 466.1 467.1 468.1 469.1 469.2 470.1 470.2 471.1 472.1 473.1 474.1 475.1 476.1 476.2 477.1 478.1 479.1 480.1 480.2 481.1 482.1 483.1 484.1 484.2 485.1 486.1 486.2 487.1 488.1 489.1 489.2 490.1 491.1 491.2 492.1 493.1 494.1 495.1 495.2 496.1 496.2 497.1 498.1 499.1 500.1 501.1 502.1 503.1 504.1 505.1 505.2 506.1 507.1 507.2 508.1 508.2 509.1 510.1 511.1 511.2 512.1 512.2 513.1 513.2 514.1 514.2 515.1 516.1 517.1 518.1 519.1 519.2 519.3 520.1 521.1 522.1 522.2 523.1 524.1 525.1 525.2 526.1 527.1 528.1 529.1 530.1 530.2 530.3 530.4 531.1 532.1 533.1 534.1 535.1 535.2 536.1 537.1 537.2 538.1 539.1 540.1 541.1 542.1 542.2 543.1 544.1 544.2 545.1 546.1 546.2 547.1 548.1 549.1 549.2 550.1 551.1 551.2 552.1 553.1 554.1 555.1 556.1 557.1 558.1 559.1 560.1 560.2 561.1 562.1 562.2 563.1 565.1 565.2 565.3 569.1 569.2 572.1 572.2 574.1 575.1 575.2 576.1 577.1 577.2 578.1 578.2 580.1 581.1 581.2 583.1 585.1 586.1 587.1 587.2 588.1 590.1 590.2 591.1 593.1 593.2 593.3 594.1 599.1 600.1 601.1 603.1 604.1 606.1 606.2 607.1 609.1 609.2 610.1 612.1 614.1 614.2 615.1 617.1 617.2 617.3 618.1 620.1 621.1 622.1 622.2 623.1 625.1 625.2 626.1 628.1 629.1 629.2 630.1 632.1 633.1 633.2 634.1 634.2 634.3 635.1 636.1 636.2 636.3 637.1 637.2 638.1 639.1 641.1 642.1 644.1
МАНДАТЪТ ЗА ГОСПОДСТВО Сарди: Съд върху мъртвите (3:1-6) 1 Пред епископа на църквата в Сарди Христос се обявява като Този, Който има седемте Божии Духове. Както видяхме (при 1:4), това е название на Святия Дух, който, както обявява Никейската изповед, “произлиза от Бащата и от Сина.” Христос също притежава седемте звезди, ангелите на църквите (1:16, 20). Той притежава водачите на църквите и те са отговорни пред Него и за всяко нещо. И презвитерите в Сарди отчаяно са се нуждаели да им бъде напомнено това, защото са позволили на църквата да умре. Зная вашите дела, казва им Господ. На име сте като живи. Църквата в Сарди е имала репутация на активно събрание, “жива” за Христос. Несъмнено тя е била добре позната в Азия като представителят на християнската вяра в един богат и известен град. Може би е била популярна и модна сред общността; няма сведения, че във времето на нарастващи гонения църквата в Сарди е била под заплаха. Всъщност, свидетелствата сочат точно обратното, показвайки, че църквата е влязла почти в пълен компромис със заобикалящото я общество. Тази оживена, привидно плодоносна и растяща църква всъщност е била мъртва. Трябва да отбележим, че смъртта на Сарди не се състои задължително в липса на младежки активности и събрания на общение (което е причината църквите днес да бъдат считани за “мъртви”). По-скоро църквата е била станала, както Маунс правилно отбелязва, светска.[1] Нейният основен мироглед не е бил по-различен от този на заобикалящото я езическо общество. Нейните възгледи са били подобни на възгледите на хората, които на друго място в Писанията се определят като “мъртви в престъпления и грехове” (Еф. 2:1-3). Сарди е бил “влязъл в пълно съгласие със своята езическа среда.”[2] 2-3 Господ дава на Сарди две увещания. Първо, Той казва, Бодърствувай! Бисли-Мъри излага малко интересна история за града Сарди, която служи като подходящ пример за смисъла на тези думи: “Сарди е бил построен върху планина, и върху една издадена скала на тази планина е бил изграден акропол, който е бил напълно непревзимаем. Въпреки това два пъти в историята на града той бил нападан внезапно и превземан от врагове. Паралелът с липсата на бдителност в църквата, и нейната нужда да бодърствува, иначе ще падне под съд е поразителен.”[3] Сарди не е бил напълно мъртъв, но нещата са били близо до умиране. Макар Господ да не е отписал църквата напълно, опасността е истинска и непосредствена. Презвитерите в Сарди трябва да започнат сега да закрепяват останалото. На това място някои от членовете в Сарди са можели да възразят: “За какво ни укоряваш? Не сме направили нищо!” И точно това е проблемът. Сарди е имал дела; но те не са били съвършени; не са били завършени в Божия поглед. Всъщност, Сарди може да е изглеждал като най-“живата” църква именно поради тази причина: като мъртва църква, той не е минавал нито през теологични спорове, нито през гонения. “Задоволен от посредствеността, лишен както от ентусиазма да приема ереси, така и от задълбочени убеждения, които подбуждат нетърпимост, той е бил твърде безвреден, за да си струва да бъде преследван.”[4] Сатана може би е чувствувал, че Сарди е вървял доста добре и без неговата намеса, и е било по-добре да бъде оставен на мира. В Своето второ увещание Господ заповядва: Помнете какво сте получили и чули – Евангелието, служението и тайнствата и (в случая с презвитерите, към които специално е отправено това) привилегиите и отговорностите на служението в Църквата на Исус Христос. Всички тези неща е трябвало да бъдат спазвани, пазени и упазени; и това е означавало, че те трябва да се покаят от своето лениво отношение и поведение. Затова, ако не се покаеш, предупреждава Христос, ще дойда срещу теб като крадец, и няма да знаеш в кой час ще дойда върху теб. За да повторим това, което беше внимателно посочено по-горе (виж за 1:7; 2:5, 16), заплахата за Христовото идване срещу местна църква, или дори срещу народ или група от народи, не е същото като Неговото Второ Пришествие (т.е. края на света). Всеки е открит пред Господ Христос по всяко време, и всеки непокорен човек, семейство, църква, бизнес, общество или народ са изложени на идването на Христос в съд – съд, който може да включва някои или всички заветни проклятия, изброени в Левит 26 и Второзаконие 28. Във всеки случай, думите върху теб говорят за местно идване; отказът на коментаторите и проповедниците да разберат тази проста истина е предвидим резултат от една плоска, футуристична херменевтика, граничеща с невежество относно Библията. 4-6 Но е имало няколко души в Сарди, които са останали верни на това, което са получили и чули, и не са изцапали своите дрехи; те не са станали светски и съобразени със заобикалящото ги езическо общество. За тях Христос казва: Те ще вървят с Мен в бяло; защото са достойни. Този, който победи, ще бъде облечен в бели дрехи. Светиите са видяни в бели дрехи седем пъти в Книгата Откровение (3:5, 18; 4:4; 6:11; 7:9, 13; 19:14), и това е очевидно символ в Писанието за чистота и праведност, и произлиза от ярката светлина на Облака на Славата: В Христос, светиите са пресъздадени в Божия образ и са облечени в Новия Човек, Исус Христос (Гал. 3:27; Еф. 4:24; Кол. 3:10). Затова нашето обличане в белите дрехи на правдата се извършва първоначално при нашето кръщение (Гал. 3:27), прогресивно при изработването на нашето спасение във всекидневното подчинение на Божиите заповеди, “обличайки” християнските милости и добродетели (Кол. 3:5-17), и окончателно в Последния Ден (Кол. 3:4; Юда 24). Както с всички обещания към победителите в Откровение, това също е просто описание на една страна от спасението, в което всички Божии избрани имат дял. Във второто за това писмо обещание към победителя, Христос казва: няма да излича неговото име от Книгата на живота. Това твърдение е било дълго време източник на спорове. Може ли истински християнин да отпадне? Можете ли да изгубите своето спасение? Давани са поне три погрешни отговора: Онези, които са наистина спасени чрез Христовото изкупление, могат да отпаднат и да бъдат изгубени завинаги. Това е класическата арминианска позиция, и тя е абсолютно и категорично отречена от Писанието. Естеството на спасението, дадено в Христос, е вечно, и нашето оправдание в Божиите очи не се основава на нашите дела, а на съвършената, завършена праведност и заместителско изкупление на Исус Христос. Всички, които са “приели Христос,” ще бъдат спасени; без значение какво правят след това, те не могат да бъдат осъдени. Това е класическата “плашлива евангелска” позиция, и тя също е отречена от Писанието. Хората, които приемат този възглед, се опитват едновременно да имат две неща: Не искат предопределящия Бог, проповядван от калвиниста, но нямат смелостта да потвърдят напълно и арминианството. Те искат човек да е върховен, като си избира спасението без намеса от Божието решение; и все пак искат вратата на спасението да се затвори веднага щом човек влезе вътре, за да не може да излезе. Но Библията учи, че Бог е предопределил абсолютно всички неща и управлява абсолютно над всичко. Той непогрешимо е избрал всички онези, които ще бъдат спасени, давайки им Своята неустоима благодат; и е определил тези, които ще бъдат осъдени, оттегляйки Своята Но Библията също учи, че има хора, които изповядват Христос, и които по всички белези са сред избраните, които накрая ще отстъпят от вярата и ще наследят осъждение, а не спасение. Юда е очевидният пример, но той съвсем не е единствен. Старият Завет дава безброй примери за членове на Завета, които се отклоняват от вярата, и Новият Завет ни предупреждава отново и отново за Божия гняв срещу онези, които нарушават Неговия завет (виж Мат. 7:15-23; 13:20-21; Както пише Джон Мъри, “Напълно е погрешно да се каже, че вярващият е сигурен независимо от своя последващ живот на грях и невярност. Истината е, че вярата на Исус Христос винаги съответствува на живота на святост и вярност. Следователно никога не е правилно някой да бъде смятан за вярващ независимо от плодовете на вяра и святост. Да се каже, че един вярващ е в безопасност, независимо от размера на неговата пристрастеност към греха в последващия му живот, е да се отдели вярата в Христос от самото й определение, и това служи на тази злоупотреба, която превръща Божията благодат в разпуснатост. Учението за устояването е учението, че вярващите устояват; не е възможно прекалено силно да се подчертае, че това е устояването на светиите. А това означава, че светиите, съединените с Христос чрез действеното призоваване на Бащата и обитавани от Святия Дух, ще устоят до края. Ако устоят, те издържат, те продължават. Въобще не е вярно, че те ще бъдат спасени независимо от своето устояване или своето продължаване във вярата, а че те ще устоят със сигурност. Следователно тяхната сигурност е неотделима от тяхното устояване. Не е ли това, което Исус каза? ‘Този, който устои до края, ще бъде спасен.’”[6] Всеки в света е записан в Книгата на живота, но невярващите биват изтрити от там след като навършат възрастта на отговорност. Тази идея е толкова смехотворна, че Библията дори не отделя време да я опровергае пряко (макар изброените текстове да показват, че това са пълни глупости, да го кажем по-меко). Къде в Писанията има и намек за “възраст на отговорност”? Къде Библията дава въобще някаква подкрепа на следния малък бисер от известен християнски учен? След като Христос умря за греха, присъщ на всеки заченат човек, дете, което умира преди да стане умишлен и съзнателен грешник, няма нужда да бъде “спасявано” от греха, тъй като то никога не е съгрешавало, и тъй като Христос е направил умилостивение за неговия вроден грях.[7] Има поне пет теологични грешки в това единствено изречение, но нека да се насочим към същината: идеята, че децата са същностно безгрешни, или без “умишлен” грях, когато са родени, и остават в това състояние докато достигнат мистичната “възраст на отговорност.” На първо място, истинската възраст за отговорност се достига в момента на зачатието: Всички хора, на всякаква възраст, са отговорни пред Бога (виж Пс. 51:5; Рим. 3:23). Второ, всички хора вече са под осъдителна присъда; без спасителната благодат на Христос те са осъдени от момента, в който съществуват (виж Йоан 3:18, 36; Рим. 5:12-19).[8] Защо иначе умират бебета (Рим. 6:23)? Трето, бебетата са умишлени грешници: “Още от рождението си нечестивите се отстраняват; заблуждават, говорейки лъжи, щом се родят” (Пс. 58:3; ср. И така, или доктрината за “възрастта на отговорност” е погрешна, или Библията греши. На кое трябва да вярваме? Истината е, че идеята за присъщата безгрешност на бебетата е езическа идея, неподкрепена от Библията. Тя е просто антихристиянски сантиментализъм, който отказва да слуша Божието Слово и се опитва да го замени с човешко слово – или, по-точно, със словото на женствени поети, които съчиняват сантиментални поздравителни картички. Това е точно същата сантименталност, че всеки път когато се роди бебе, някоя фея подсмърча с малкото си носле. Да завърша тази идея: Заплахата представена от Исус Христос тук е много реална. Тези, които са в Книгата на живота – т.е. които са кръстени църковни членове, изповядващи Христос, и са считани и приемани за християни – трябва да останат верни към Христос. Ако те отстъпят в ерес, неморалност или просто в “секуларизацията,” която беше наводнила Сарди, те ще бъдат изличени, отписани от списъка на изкупените. Но християнинът, който побеждава тези изкушения, показвайки, че Христос наистина го е изкупил за Свое притежание, не е в опасност – неговото име няма да бъде никога изличено. Последното обещание за победителя подсилва тази идея: Ще изповядам неговото име пред Моя Баща, и пред Неговите ангели. Това отразява думите на Исус в Евангелията: “И тъй, всеки, който изповяда Мен пред хората, ще го изповядам и Аз пред Баща Си, Който е на небесата. Но всеки, който се отрече от Мен пред хората, ще се отрека и Аз от него пред Баща Си, Който е на небесата” Много от християните в Сарди са се отричали от Христос пред своята общност, търсейки да бъдат похвалени от хората, а не от Бога. В Крайния Съд, те ще чуят тези думи от Божия Син: Никога не съм ви познавал; махнете се от Мен вие, които вършите беззаконие (Мат. 7:23). Но тези, които победят тези изкушения, ще бъдат радостно признати от Христос като Негови. Това послание е толкова важно и необходимо днес, както е било преди 2000 години. Имаме ли уши да чуем какво говори Духът на църквите? Филаделфия: Съд над сатанинската синагога (3:7-13) 7 Като църквата в Смирна, църквата във Филаделфия е била особено преследвана от отстъпници юдеи. Христос започва Своето послание към презвитерите като обявява Себе Си за Светия, установено библейско име на Бога (ср. Ис. 40:25), и истинският, за разлика от лъжливите водачи на юдеите, които са отхвърлили истината. Исус Христос има също Давидовия ключ: Той отваря, и никой не затваря, и затваря, и никой не отваря. Това е отнасяне към Исая 22:15-25, където Бог обвинява царски настойник за лъжа, за предаване на доверието в него. Бог обявява: “Ще те оттласна от чина ти, и от положението ти ще те сваля” (ст. 19; ср. Нещо повече, Бог ще замени лъжливия настойник с верен настойник (ср. 3 Царе 13:13-14): И като го облека с твоето облекло И го стегна с твоя пояс Ще предам властта ти в неговата ръка, И той ще бъде един баща на ерусалимските жители и на юдовия дом. И ще положа на рамото му ключа на Давидовия дом; Той ще отваря, и никой няма да затваря, И ще затваря и никой няма да отваря. Така Христос обявява, че служителите на отстъпилия Израел са лоши настойници: те са били отхвърлени от своя пост, свалени от всяка законна власт, и са заменени с Този, Който е свят и истинен. Пазителите на вратата в синагогата са отлъчили християните, обявявайки ги за отстъпници. В действителност, казва Христос, вие от синагогата сте отстъпниците; вие сте изхвърлени от Завета; и Аз съм заел вашето място като Верния Настойник, Пастир и Надзирател на Завета (ср. 1 Пет. 2:25). 8-9 Така Господ може да утеши тези страдащи християни, които поради своето верно следване на Христос са били понесли несправедливо отлъчване от Завета. Знам вашите дела, уверява ги Той. Вие сте били изгонени от вратата от пазителите на ключа, но трябва да помните, че Аз съм Този, Който държи ключа, и вижте, отварям врата за вас, която никой не може да затвори. Самият Господар на Завета ги е приел в общение, и е изхвърлил онези, които си въобразяват, че държат ключовете; верните християни не трябва да се боят от нищо. Църквата във Филаделфия има само малко сила – тя не е известна, красива или видимо успешна, обратно на внушителнта, видимо “жива,” компромисна църква в Сарди. Въпреки това, те са били верни на това, което им е дадено (ср. Упазил си Моето слово и не си се отрекъл от името Ми. Затова, ще накарам тези, от сатанинската синагога, които казват, че са юдеи, а не са, но лъжат – ето, ще ги накарам да дойдат и да се поклонят пред краката ти, и да познаят, че Аз те възлюбих. Отново, отстъпилите юдеи са разкрити в тяхното истинско лице: сатанинска синагога (ср. 2:9). Отново, няма такова нещо като “ортодоксален” юдаизъм; няма такова нещо като истинска вяра в Стария Завет, която върви заедно с отхвърляне на Исус Христос като Господ и Бог. Тези, които не вярват в Христос, не вярват и в Стария Завет. Богът на юдаизма е дяволът. Юдеинът няма да бъде приет от Бога като човек от Неговия избран народ, освен ако изостави своята демонична религия и се завърне към вярата на своите бащи – вярата, която приема Исус Христос и Неговото Благовестие. Когато отхвърлящите Христос юдеи твърдят, че следват стъпките на Авраам, Исус казва, че лъжат. И макар че засега имат превъзходство във Филаделфия, тяхното господство над истинския заветен народ няма да трае дълго. Самият Христос ще ги принуди да дойдат и да се поклонят пред краката на християните. В тези думи има иронична препратка към Исая 60:14, където Бог дава това обещание на заветния народ, който е преследван от езичниците: Ония, които са те угнетявали, ще дойдат наведени пред тебе. И всички, които са те презирали, ще се поклонят до стъпалата на нозете ти, И ще те наричат град Господен, Сион на Светия Израилев. Хората, които лъжливо наричат себе си юдеи, са всъщност в положение на езичници гонители; и те ще бъдат принудени да признаят заветното положение на Църквата като наследник на обещанията на Авраам и Мойсей. Защото Църквата е истинският Израел, и като дойдат в Църквата, тези вярващи “са дошли до хълма Сион и до града на живия Бог” (Евр. 12:22). Отстъпилият Израел е окастрен от дървото на живота на заветния народ, докато вярващите в Христос от всички народи са били присадени в него (Рим. 11:7-24). Единствената надежда за хората извън заветното потомство, независимо от техния етнически или религиозен произход, е да признаят Христос като единствен Спасител и Господ, подчинявайки себе си на Него. Освен ако и докато юдеите не станат присадени в заветното потомство чрез Божията благодат, те ще останат извън Божия народ и ще погинат с езичниците. Библията наистина дава обещанието, че наследниците на Авраам ще се завърнат към вярата на Исус Христос (Рим. 11:12, 15, 23-32).[9] Но докато не го направят, Писанието ги нарежда заедно с езичниците (но с една голяма разлика: осъждението върху остъпилия юдеин е много по-сериозно от това на непросветения езичник; виж Рим. 2:1-29). 10-11 Понеже преследваните християни във Филаделфия бяха опазили словото да търпят, техният Господ обещава в замяна да ги опази от часа на изпитанието. Забележете добре: Христос не обещава да ги грабне, или да ги премахне, а да ги опази. С други думи, Той обещава да ги запази в изпитанието, да ги запази да не паднат (Юда 24). Макар това да е един от стиховете, който се изтъква от диспенсационалистите в подкрепа на теорията за “грабване преди голямата скръб,” при внимателно разглеждане той всъщност не разкрива нищо такова. Всъщност, той не говори абсолютно нищо за края на света, нито за Второто Пришествие: “Часът на изпитанието,” за който се говори тук, се определя като този час, който ще дойде върху целия свят, за да изпита онези, които живеят по Земята. Това говори за периода на скръб, който ще дойде в живота на читателите от първи век. Има ли някакъв смисъл в това Христос да обещава на църквата във Филаделфия защита от нещо, което ще стане хиляди години по-късно? “Бъдете спокойни, вие верни страдащи християни от първи век в Мала Азия: Няма да позволя онези съветски ракети и пчели-убийци от 20 век да ви достигнат!” Когато филаделфийските християни са се тревожели от по-практични, непосредствени проблеми – официално гонение, религиозна дискриминация, обществена неприязън и икономически бойкот – какво са ги интересували доходоносните романи на ужасите на Хол Линдзи? Като изкривяват такива текстове за да съвпаднат с техните мимолетни фантазии, някои съвременни диспенсационалисти прибавят към Божието Слово и отнемат от неговото послание; и така идват под проклятията на Откровение 22:18-19. Не, обещаният час на изпитание е бил непосредствено бъдеще, както свидетелствува навсякъде Писанието; само час на изпитание, последван от хиляда години царуване (20:4-6). Йоан използва израза живеещите по Земята дванадесет пъти в Откровение (по един за всяко едно от дванадесетте племена), говорейки за отстъпилия Израел (3:10; 6:10; 8:13; 11:10 [два пъти]; 13:8, 12, 14 [два пъти]; 15:6; 17:2, В гръцкия Стар Завет (версията, използвана от ранната Църква), това е често използван израз за бунтовния, идолопоклоннически Израел, който ще бъде унищожен и изгонен от Земята (Ер. основа на неговата първоначална употреба в историческите книги на Библията за бунтовни, идолопоклоннически езичници, които ще бъдат унищожени и изгонени от Земята (Чис. 32:17; 33:52, 55; Ис.Нав. станал народ от езичници и ще бъде унищожен, изпратен в изгнание и заменен с нов народ, Църквата. Целият римски свят ще бъде хвърлен в огромна агония, част от която ще включва гонение на християните от побъркан, само-обожествил се император, с помощта на юдеите. Идват дни, в които дяволът – в своето римско и юдейско проявление – ще се опита да унищожи веднъж завинаги християнството. Крайният резултат ще бъде унищожаването на Израел и на Рим, но междувременно предстоят тежки времена за християните и много изкушения да се откажат от вярата. Тук Христос обещава на Своите верни последователи, че ще бъдат защитени и ще им се даде да устоят в идващия час на изпитание. Затова Той отново им напомня: Идвам бързо – обещаният съд не е далеч. Затова дръжте онова, което имате, за да не може никой да вземе вашия венец. Христос е отворил вратата за Църквата, давайки й привилегията на царско общение с Бога като Негови свещеници и царе; и те трябва да издържат заради Него, докато Неговото идващо Царство разтърсва земните народи и разгромява Неговите врагове в техните крепости. 12-13 Отново обещанието за победителя включва символично обозначение на спасението. Първо, казва Христос, ще го направя стълб в храма на Моя Бог. Това е свързано със сложната образност на Скинията и Храма, чието архитектурно устройство съответствува на облеклото на свещениците.[10] Двата странични стълба на Скинията (стълбовете на Храма) са наречени рамена, докато шапката на свещеника, надписана с Божието име, отговаря на трегера, който стои върху стълбовете.[11] Точно както двата стълба бяха назовани Ще утвърди и В него сила (3 Царе 7:21), така и камъните върху раменете на ефода на първосвещеника бяха надписани с имената на синовете на Израил (Изх. 28:9-12). Всичко това е събрано заедно в Откровение, където верният победител се счита за стълб в Божия Храм. И той вече няма да излезе от там: Божият народ се характеризира със стабилност и постоянство (ср. Ние сме били изкупени от нашето скитане. Продължавайки с тази образност, Христос казва: Ще напиша върху него името на Моя Бог, и името на града на Моя Бог, и Моето ново име. Всичко това говори за пълното възстановяване на Божия народ в Божия образ, както ще видим в последната глава на Откровение: “И те ще гледат лицето Му, и Неговото име ще бъде върху челата им” (Откр. 22:4). Едно от основните благословения на завета се съдържа в известната благословия: “Господ да осияе с лицето си върху теб” (Чис. 6:25); да виждаш сиянието на Божието лице означава да участвуваш в спасението и да отразяваш Божията слава като носител на Неговия образ (виж Изх. 34:29-35; Чис. 12:6-8; Пс. 80:3, 7, 19; 2 Кор. Подобно, както вече видяхме, Божието име, написано върху челото, символизира възстановяването на изкупения човек към етичната и физическа слава, която принадлежи на Божия образ (ср. Вт. 6:4-9; обратно на 2 Лет. 26:19). Картината бива завършена, когато християнинът е обявен за гражданин на новия Ерусалим, който слиза от небето от Моя Бог. Старият Ерусалим, който отстъпи от вярата на Авраам, е бил под съд, готов за унищожение; старият Храм, който Бог изостави, е бил станал бесовско капище, и скоро е щял да бъде напълно съборен, така че камък върху камък не ще остане (Мат. 24:1-2). Но сега Църквата на Христос е обявена за Божия град, новия Ерусалим, чийто произход не е на земята, но в небето. Гражданите на стария Ерусалим щяха да бъдат разпръснати по краищата на земята (Лука 21:24), докато общението на християнина с Бога е толкова близко, че той може да бъде описан като стълб в Храма, Божието обиталище – нещо повече, стълб, който не може да бъде преместен от мястото си, защото християнинът няма вече да излезе от него. Децата на стария Ерусалим бяха поробени, като своята майка; докато “Горният Ерусалим е свободен, който е наша майка” (Гал. 4:26). Исус каза: “Мнозина ще дойдат от изток и запад, и ще насядат с Авраам, Исак и Яков в небесното царство; а децата на царството ще бъдат изхвърлени във външната тъмнина; там ще бъде плач и скърцане със зъби” (Мат. 8:11-12). И това важи за побеждаващите християни във Филаделфия. Макар преследвани и онеправдавани от лъжливия Израел, както Исак беше от Исмаил (Бит. 21:8-14; Гал. 4:22-31), те ще видят лъжесиновете лишени от наследство и изгонени, докато те чрез Христос получават благословенията на своя баща Авраам, и наследяват света (Рим. 4:13; Гал. 3:29). Лаодикия: Съд над хладките (3:14-22) Най-богатият град в региона, Лаодикия, е бил друг важен център на поклонението към императора. В Своето послание към презвитерите на тази църква Христос определя Себе Си по три начина. Първо, казва Исус, Той е Амин. Това е известна дума на всички християни: Ние я повтаряме в края на нашите изповеди, химни и молитви.[12] Тя масово се разбира като означаваща Да бъде; но нейното действително значение, според теологията на Библията, е много по-силно. Тя всъщност е клетва: да кажеш Амин означава да призовеш върху себе си проклятията на Завета (ср. Като наш “Да и Амин” Исус Христос е залог на заветните обещания чрез Своето съвършено покорство, изкупителна жертва и продължаващо застъпничество в небесния двор (2 Кор. 1:20; Гал. 3:13; Евр. Така, нашето Амин в литургичен отговор на Божието Слово е клетва и признание, че нашето спасение е напълно зависимо не от нашето спазване на Завета, но от съвършеното спазване на завета от Исус Христос, Който постави Себе Си на наше място под постановленията и проклятията на Завета. Второ, това означава, че Исус е също верният и истински Свидетел, на Чието Слово можем да разчитаме за вечността. “Той е верен Свидетел, защото Неговото свидетелство е вярно; и той е истински Свидетел, защото в Него е пълното осъществяване на всички условия, които правят човек да е действителен и истински свидетел.”[13] И като такъв непогрешим и напълно авторитетен Свидетел Христос носи изобличително свидетелство срещу църквата в Лаодикия. Трето, казва Исус, Той е Начинателят на всичко, което Бог е създал: Той е archē, Произход и Владетел на цялото създание, както Павел също пише в посланието, което изрично нареди да се прочете в лаодикийската църква (виж Кол. 4:16): В Него, Който е образ на невидимия Бог, Първороден преди всяко създание; понеже чрез Него беше създадено всичко, което е на небесата и на земята, видимото и невидимото, било престоли или господства, било началства или власти, всичко чрез Него беше създадено; и Той е преди всичко, и всичко чрез Него се сплотява. И глава на тялото, т.е. на църквата, е Той, Който е началникът, първороден от мъртвите, за да има първенство във всичко. Така Този, Който говори на Лаодикия е Амин, великият Гарант на Завета, непогрешимият Свидетел, Който Самият е Истина, с цялата власт, притежавана от Създателя и Царя на вселената. И Той идва със свидетелство срещу Своята църква. 15-16 Лаодикия е била хладка, нито гореща, нито студена. Това често е било тълкувано така, като че ли гореща означава богоугоден ентусиазъм, а студена небогоугодна враждебност; но има друго обяснение, което по-добре подхожда на историческия и географски контекст. Лаодикия е била разположена между други два важни града, Колос и Йеропол. Колос, врязан в тясна долина в сянката на извисяващи се планини, е бил напояван от ледени потоци, които се спускали от височините. Обратно, Йеропол е бил известен със своите горещи минерални извори, които извирали от града и пресичали едно плато, за да се спуснат по скала, която се извисявала срещу Лаодикия. По времето, когато водата достигала дъното на долината, тя била хладка, отвратителна и неприятна. Следователно в Колос човек е можел да се разхлади с бистра, студена, освежаваща питейна вода; в Йеропол е можел да бъде изцелен като се къпе в неговите горещи, пълни с минерали басейни. Но в Лаодикия водите не били нито горещи (за здраве), нито студени (за пиене).[14] С други думи, основното обвинение срещу Лаодикия е, че тя е неефективна, безполезна. Лаодикийската църква не носи нито изцеление на болестта, нито вода да освежи сухите устни и пресъхналите гърла. Видът християнство, представляван от Лаодикия, не струва нищо. Църквата не дава “нито освежаване за духовно изтощените, нито изцеление за духовно болните. Тя е била напълно неефективна, и така неприятна за своя Господ.”[15] Така, казва Маунс, “църквата не е мъмрена заради своята духовна температура, а заради безплодието на своите дела.”[16] Това обяснява Христовите думи: Да беше студена или гореща. Той не казва, че откритото отстъпничество е за предпочитане пред колебливостта; вместо това Той желае лаодикийските християни да оказват влияние върху своето общество. Денят на хипопотама Преминава в сън; той ловува през нощта; Бог работи по таен начин – Църквата може да спи и да се храни едновременно.[17] Призванието на християнина не е да се смеси с езическото обкръжение, а да го обърне, да го реформира, да го възстанови според цялата Божия наредба, както е наредена в Божието слово. За да покажа само един пример за съвременен лаодикизъм, вижте многото вярващи в Библията евангелски църкви – които биха изтръпнали от ужас при предположението, че са “светски” или “либерални” – които продължават в своя самодоволен начин на живот, организирайки групи за запознаване и летни лагери, напълно забравили за убиването на над 4000 неродени бебета всеки ден. Често тези църкви се страхуват да правят “политически” изявления по причина, че могат да изгубят своите данъчни облекчения. Но каквото и да е извинението, такава църква е непокорна на Божието Слово. Ако една църква не променя своето общество, ако тя не християнизира обществото, каква полза има от нея? “Ако солта обезсолее, с какво ще се осоли? Тя вече за нищо не струва, освен да се изхвърли вън да се тъпче от хората” (Мат. 5:13). Така, понеже сте хладки . Ще ви повърна от устата Си. Това е отзвук от Левит 18:24-28: Не се осквернявайте ни с едно от тези неща, защото с всички тия се оскверниха народите, които Аз изпъждам отпред вас. Оскверни се и земята; за това въздавам върху нея беззаконието й, и земята избълва жителите си. Вие, прочее, пазете повеленията Ми и съдбите Ми, и не правете ни една от тези гнусоти, ни туземец, ни заселен между вас пришълец, (защото всички тези гнусоти вършеха човеците, които са били преди вас на тази земя, та се оскверни земята), за да не избълва и вас земята, когато я оскверните, както избълва населението, което беше преди вас. Лаодикийската хладкост е мерзост пред Господа. Тъй като се е провалила в упражняването на влияние над света (и така се съобразява с езическите стандарти – или не вдига шум относно тези стандарти, което е същото), църквата е в опасност да бъде отсечена от Христос, а ръководството й заплашено с масово отлъчване. 17-18 Градът Лаодикия се е гордеел със своите три отлични характеристики: Голямото си богатство и финансова независимост като важен банков център; своята текстилна промишленост, която е произвеждала “много добро качество от световно известен черен, лъскав вълнен плат,”[18] и своята научна общност, известна не само с престижното си медицинско училище, но също и с колурий, мехлем за очи (наричан “фригийски прах”), широко известен още от времето на Аристотел. Използвайки тези факти, за да покаже проблемите в църквата, Христос изразява общата нагласа на лаодикийската църква: Казвате: Богат съм, забогатях и нямам нужда от нищо. В действителност, въпреки богатството и стабилното обществено положение на църквата, тя е била неефективна и не е вършела нищо за Божието царство. Не е грях за една църква (или за отделен човек) да е богата – всъщност Бог желае да придобиваме богатство (Вт. 8:18). Грешното е да не използваме нашите ресурси за разширяване на царството. Ако една относително бедна църква като тази в Смирна (виж Откр. 2:9) е имала богато въздействие върху своята общност, нямало е извинение за безсилието на Лаодикия. Нейният проблем не е бил богатството, а непокорството: Не знаеш, че си окаяният, нещастен, сиромах, сляп и гол. Но в Своята благодат Христос отправя предложение за милост: Съветвам те да купиш от Мене злато, пречистено с огън, за да се обогатиш, и бели дрехи, за да се облечеш, та да се не яви срамотата на твоята голота, и колурий, за да помажеш очите си, та да виждаш. Символизмът тук трябва да е очевиден. За истинската вяра и делата на покорство се говори в Писанието като за скъпоценности, и особено като за злато (1 Пет. 1:7; 1 Кор. 3:12-15); голотата е символ за непокорството (Бит. 3:7), докато да си облечен с бели дрехи е символ на праведността, с отношение към оправданието и освещението (Бит. 3:21; Мат. 22:11; Откр. 19:8); а слепотата е символ на безсилието и греховността на човека (Лев. 21:28; Вт. 29:4; Мат. 13:13-15; 16:3; 2 Кор. 4:3-4; 1 Йоан 2:11), отделен от Божието възстановяване към истинско зрение – праведната, зряла способност за праведно отсъждане (Лука 4:18; Деян. 26:18; 1 Кор. 2:14-15). 19-20 Но Лаодикия все още не е отписана от Господа. Колкото и сурови да са Неговите думи, Той все още изповядва Своята любов към Невястата Си. Всъщност именно това е източникът на Неговия гняв: Защото те обичам, обявява той, Аз те изобличавам и наказвам. Една характеристика на онези, които са истински Божии синове, а не незаконородени (ср. Евр. 12:5-11) е техният отговор на изобличението и дисциплината. Всички християни се нуждаят от изобличение и поправление от време на време, а някои повече от останалите; важното е дали се вслушваме в предупреждението и дали поправяме своите пътища. Колкото и да е паднала Лаодикия, тя все още може да бъде възстановена, ако поднови своето покорство и стане вярна на Божието слово: Затова бъди ревностен, и се покай! Тук Исус изговаря едни от най-красивите думи в цялата Библия, може би най-известният новозаветен стих освен Йоан 3:16. Ето, стоя на вратата и хлопам; ако чуе някой гласа Ми и отвори вратата, ще вляза при него и ще вечерям с него, и той с Мене. Няколко реформистки коментатори са посочили широкоразпространената злоупотреба с този текст от съвременните евангелски християни, които откъсват стиха от неговия контекст като послание до презвитерите на църква, и го обръщат в смекчена, арминианска молба от слабо и безпомощно божество, което е оставено на милостта на човека. Трябва да помним, че Христос говори тук като Амин, верният и истински Свидетел, Създателят и върховният Господар над всичко. Той не отправя немощна молба, като че ли не управлява историята и не предопределя нейните най-дребни подробности; Той е Царят на царете, който воюва с враговете Си и ги осъжда на вечни пламъци. Нито говори към всички хора, защото е отправил посланието Си към Своята Църква; и отново, не говори на християните като на отделни хора, а на християните като членове на Църквата. Този стих не може да бъде направен да служи на целите на арминианския субективен индивидуализъм без насилствено да бъде откъснат от своя заветен и текстуален контекст.[19] Все пак, има изопачаване и от другата страна, което е също толкова сериозно. Няма да е достатъчно да посочвам само грешките на арминианците, за да си свърша задоволително работата с този текст, защото традиционно калвинистите също грешат тук. Реформисткото богослужение има склонността да е твърде интелектуално, съсредоточено върху проповядването. В името на това, да е съсредоточено върху Словото, то действително често се съсредоточава върху интелекта. Така реформисткият рационализъм е произвел своята съответна и противоположна реакция в арминианското съживленчество, ирационализъм и анти-интелектуализъм. Хората са избягали от безплодното, прекалено интелектуално ударение на Реформисткото богослужение и са се втурнали в анти-теологическите ереси на това, което за нещастие е познато като евангелско християнство (което всъщност няма нищо общо с първоначалното евангелие).[20] Какво е решението? Трябва да приемем сериозно библейското учение за Истинското Присъствие на Христос в тайнството на Причастието. Трябва да се върнем към библейския модел на богослужение, съсредоточено в Исус Христос, което означава седмично празнуване на Господната Трапеза, както и поучение върху нейното истинско значение и действие.[21] Трябва да изоставим загнилия платонизъм, който изпълва нашето голо, интелектуализирано богослужение, и да се завърнем към едно истинско общностно, литургично богослужение, характеризирано от артистична красота и музикално майсторство.[22] Защото трябва да е очевидно, че в този стих Той отправя към Църквата предложение за възстановяване на причастието с Него. Самото сърце и центърът на нашето общение с Христос е на Неговата трапеза (т.е., нашата земна трапеза, която Той е направил Своя). Най-основното и най-пълно предложение за спасение е предложението на Христос да вечеря с нас. В Святото Причастие ние имаме истинска вечеря с Исус, издигнати в Неговото небесно присъствие; и нещо повече, ние се храним от Него: Истина, истина ви казвам, ако не ядете плътта на Човешкия Син, и не пиете кръвта Му, нямате живот в себе си. Който се храни с плътта Ми, и пие кръвта Ми, има вечен живот; и Аз ще го възкреся в последния ден. Защото Моята плът е истинска храна, и Моята кръв е истинско питие. Който се храни с Моята плът и пие Моята кръв, той пребъдва в Мене, и Аз в него. Както живият Отец Ме е пратил, и Аз живея чрез Отца, така и онзи, който се храни с Мене, ще живее чрез Мене. 21-22 Последното обещание към победителя е обещание за господство с Христос: ще дам да седне с Мене на Моя престол, както и Аз победих и седнах с Баща Си на Неговия престол. Само бъдеща надежда ли е това? Със сигурност не. Привилегията да управляват с Христос принадлежи на всички християни, във времето и на земята, макар господството да се развива постепенно в историята до Свършека. Но Христос вече е влязъл в царството Си (Кол. 1:13); Той вече е обезоръжил Сатана и демоните (Кол. 2:15); и ние вече сме царе и свещеници с Него (Откр. 1:6); и както Той победи, така и ние трябва да излезем, побеждавайки в Неговото име. Той царува сега (Деян. 2:29-36) над всяко създание (Еф. 1:20-22) с всяка власт на небето и на земята (Мат. 28:18-20), и сега е зает да полага всички врагове под краката Си (1 Кор. 15:25), докато Неговото царство става голяма планина, която изпълва цялата земя (Дан. 2:35, 45). Така отново и отново се срещаме в тези послания до църквите с основната заповед на Откровение, която св. Йоан ни напомня да пазим (1:3): Побеждавай! Завладявай! Дори ако пропуснем факта, че това пророчество не е за двадесети век, ние няма да разберем неговата идея, ако се съсредоточим върху гоненията или императорския култ, по същия начин, както хората като Хол Линдзи в нашата епоха се съсредоточават върху петролното ембарго, общите пазари и водородните бомби: основното послание не е за нито едно от тези неща, а за задължението на Църквата да побеждава света. Ръшдуни казва много добре: “Целта на това видение е да даде утеха и увереност в победата на Църквата, а не да потвърди нейните страхове или заплахите на врага. Да се чете Откровение по друг начин, освен като победа на Божието царство във времето и на земята, е да се отрече самата същност на неговото значение.”[23] Големият провал на това, което днес е известно като “амилениализъм,” е неговото нежелание да приеме тези последствия от посредническото царуване на Исус Христос за господството върху земята. Новозаветните автори постоянно увещават Божия народ да “побеждава” в светлината на първоначалната Христова победа. Бивайки възстановени в Неговия образ, според Неговото подобие (Еф. 4:24; Кол. 3:10), и ставайки все повече и повече съобразени с Неговия образ (Рим. 8:29-30), ние царуваме с Него сега, в тази епоха. Той ни е дал законно право на собственост върху всички неща (ср. тази причина трябва да владеем под Неговото господство във всяка област на живота. Амилениалистите, обаче, макар да изповядват, че вярват в съществуването на Христовото настоящо Царство, често по правило отричат неговото практическо действие в този свят. Например, блестящото изследване на Мередит Клайн, Образи на Духа, има отлична глава върху “Пророчески модел на Божия образ,” в която той показва как възстановяването на Божия образ в Църквата чрез Христос означава, че “всички Божии хора са пророци” (ср. Клайн също има превъзходна глава върху “Свещенически модел на Божия образ,” възхитително изложение на свещенството на всички вярващи в образа на Христос, нашия истински Първосвещеник.[25] Но Христос е Пророк, Свещеник и Цар – но забележително, Клайн не написва статия върху “Царски модел на Божия образ.” Но ако християните са образ на Христос в неговата роля като Пророк и Свещеник, те са също и царе, в образа на Царя. Именно това е значението на стиховете, за които говорим: Господ Исус Христос споделя Своето завоевание и възцаряване със Своя народ. Тъй като Той е победил и е седнал с Бащата на Неговия престол, сега Той ни призовава да споделим царската власт с Него, наследявайки всички неща. Robert H. Mounce, The Book of Revelation (Grand Rapids: William B. Eerdmans Publishing Co., 1977), p. 112. Beasley-Murray, The Book of Revelation (Grand Rapids: William B. Eerdmans Publishing Co., [1978] 1981), Caird, The Revelation of St. John the Divine (New York: Harper & Row, Publishers, 1966), p. 48. Тези читатели, които биха желали да изследват това нататък, трябва да се запознаят със следните книги, публикувани от Banner of Truth Trust (P. Box 621, Carlisle, PA 17013): Arthur Pink, The Sovereignty of God; John Cheeseman et al., The Grace of God in the Gospel; John Murray, Redemption Accomplished and Applied; J. Gresham Machen, The Christian View of Man; R. Kuiper, The Bible Tells Us So. John Murray, Redemption Accomplished and Applied (Grand Rapids: William B. Eerdmans Publishing Co., 1955), pp. 154f. От искрено уважение ще пропусна името името на този боящ се от Бога автор, който е дал ценен принос към църквата. Това е учението за вменяването на греха на Адам (която трябва да бъде разграничена от доктрината за вродения грях; но повечето евангелски християни, включително проповедници и коментатори, явно не разбират разликата). Добро изложение на това има в John Murray, The Imputation of Adam’s Sin (Nutley, NJ: Presbyterian and Reformed, [1959] 1977). Виж David Chilton, Paradise Restored: A Biblical Theology of Dominion (Ft. Worth, TX: Dominion Press, 1985), pp. 125ff. Мередит Г. Клайн посвещава цяла глава на този предмет. Виж “A Priestly Model of the Image of God,” in Images of the Spirit (Grand Rapids: Baker Book House, 1980), pp. 35-36. За нещастие, много фундаменталисти и евангелски християни днес използват думата като Чувствувам се добре. Такава употреба, скрито (макар и не преднамерено) граничеща с богохулство, е още един симптом на субективния, съсредоточен върху човека подход към живота, който е станал масов през последните два века. Plummer in The Pulpit Commentary: The Revelation of St. John the Divine (London: Funk and Wagnalls Company, n.d.), p. 115. Hemer, “Seven Cities of Asia Minor,” in R. Harrison, ed., Major Cities of the Biblical World (Nashville: Thomas Nelson Publishers, 1985), pp. 246ff. Rudwick and E. Green, “The Laodicean Lukewarmness,” in Expository Times, Vol. 69 (1957-58), p. 178; цитиран в Mounce, p. 125. Mounce, pp. 125f. От T. Eliot, “The Hippopotamus,” Colected Poems 1909-1962 (New York: Harcourt Brace Jovanovich, 1963), p. 42. Charles F. Pfeiffer and Howard F. Vos, The Wycliffe Historical Geography of Bible Lands (Chicago: Moody Press, 1967), p. 377. Разбира се, Господ също предлага Себе Си на хората извън Царството: дори на кучетата се дават трохи от трапезата на децата (Мат. 15:21-28); и царят в Христовата притча (Лука 14:23) изпрати своите слуги, за да принудят езичниците да влязат. Но предложението за спасение на Христос никога не се прави извън контекста на Завета, Царството и Църквата. Виж статията на James B. Jordan, “Holistic Evangelism” в неговия труд Sociology of the Church (Tyler, TX: Geneva Ministries, 1986). Виж Geddes MacGregor, Corpus Christi: The Nature of the Church According to the Reformed Tradition (Philadelphia: The Westminster Press, 1958); и Ronald S. Wallace, Calvin’s Doctrine of the Word and Sacrament (Tyler, TX: Geneva Ministries, [1953] 1982). Една от най-полезните книги за поклонението от реформистка гледна точка е Richard Paquier, Dynamics of Worship: Foundations and Uses of Liturgy (Philadelphia: Fortress Press, 1967). За възгледи от други традиции виж Louis Bouyer, Liturgical Piety (University of Notre Dame Press, 1955); Josef A. Jungmann, S. J., The Early Liturgy to the Time of Gregory the Great (University of Notre Dame Press, 1959); Alexander Schmemann, Introduction to Liturgical Theology (Crestwood, NY: St. Vladimir’s Seminary Press, 1966); Luther D. Reed, The Lutheran Liturgy (Philadelphia: Muhlenberg Press, 1947); Massey H. Shepherd Jr., The Worship of the Church (Greenwich, CT: The Seabury Press, 1952); и Cheslyn Jones et al., eds., The Study of Liturgy (New York: Oxford University Press, 1978). Rousas John Rushdoony, Thy Kingdom Come: Studies in Daniel and Revelation (Tyler, TX: Thoburn Press, [1970] 1978), p. 90. Kline, Images of the Spirit, pp. 57-96.
1.1 2.1 3.1 4.1 5.1 5.2 6.1 7.1 7.2 7.3 7.4 7.5 7.6 8.1 9.1 9.2 9.3 9.4 10.1 11.1 11.2 11.3 11.4 11.5 12.1 12.2 12.3 12.4 12.5 13.1 14.1 14.2 14.3 14.4 14.5 14.6 14.7 14.8 14.9 15.1 16.1 16.2 16.3 16.4 17.1 18.1 18.2 18.3 18.4 19.1 19.2 19.3 19.4 19.5 19.6 20.1 21.1 21.2 21.3 21.4 21.5 21.6 21.7 21.8 21.9 22.1 23.1 23.2 23.3 23.4 24.1 24.2 24.3 24.4 25.1 25.2 25.3 26.1 27.1 27.2 27.3 28.1 28.2 28.3 29.1 30.1 30.2 30.3 31.1 31.2 31.3 32.1 33.1 33.2 33.3 33.4 33.5 33.6 33.7 33.8 33.9 34.1 35.1 35.2 35.3 35.4 35.5 35.6 36.1 36.2 36.3 36.4 36.5 37.1 38.1 38.2 38.3 38.4 38.5 38.6 38.7 38.8 38.9 39.1 40.1 40.2 40.3 40.4 40.5 40.6 40.7 41.1 42.1 42.2 42.3 42.4 42.5 42.6 42.7 42.8 42.9 42.10 43.1 44.1 44.2 44.3 44.4 44.5 45.1 46.1 46.2 46.3 46.4 47.1
What We Believe “In Essentials Unity, In Non-Essentials Liberty, In All Things Charity.” — Rupertus Meldenius (c. 1627) Essentials, Plus Grace We believe it’s important to be united with all who hold to the essential truths of Jesus Christ, while extending grace to one another in regard to all other doctrine. We do, however, have a distinct set of doctrines which we believe to be true and accurate, and we are committed to teaching that full gospel of Jesus Christ and of His Kingdom in a spirit of love. The Trinity of God The Lord our God is one God (Deu 6:4; Zec 14:9). He has revealed Himself to be eternally self-evident and self-existent as one being in three equal yet distinct persons: God the Father, God the Son, and God the Holy Spirit (Gen 1:26; Isa 9:6, 43:10-11; Mat 3:16-17, 28:19; Luk 1:35; Joh 15:26; 2 Cor 13:14, 17-18; Eph 2:18; Heb 3:7-11). He continues to reveal Himself to mankind today, speaking to us and interacting with us as He always has. He is the only perfect, unchanging, limitless, completely just, all powerful, all knowing, always present, and always true God. He alone is the source of all things good and pure (Psa 25:8, 34:8, 100:5, 145:9; Jer 29:11; Act 10:38; 1 Cor 12:7; 2 Cor 9:8; Gal 5:22-23; Eph 2:10; Phi 1:6, 2:13; Col 1:10; 1 The 5:21; 2 The 1:11; 1 Tim 4:4; Heb 13:8; Jam 1:17). He is light and there is no darkness in Him (1 Joh 1:5). God The Father God the Father is the supreme ruler of everything (Psa 24:1), issuing commands and decrees (Psa 148:5-6) performed by God the Son, Jesus Christ (Act 2:22), by the power of God the Holy Spirit (Zec 4:6). He is eternal life, light, and love; the Father of mankind whom He created in His own image, and the Creator, King, and Redeemer of all creation (Rom 8:20-23), which He governs and sustains in righteousness and justice (Psa 89:14, 97, 103:6). God is good, God is a good Father, and God is in a good mood (Psa 34:8, 119:68, 136:1, 145:9; 1 Tim 4:4; Jam 1:17). We only see Him in the fullness of all His glory when we see His goodness (Exo 33:18-19; Rom. Jesus Christ Jesus Christ is the Son of God, fully God and fully man, the only perfect and incorruptible physical expression of God, revealed since creation as the Word of God (Col 1:19, 2:9-10; Heb 1:2-3). He is the firstborn of all creation, through Him all things were created, and in Him all things hold together (Joh 1; Col 1; Heb 1). He is the Truth and the Life, the only way to God (Joh 14:6-7), the only mediator between God the Father and mankind (1 Tim 2:5; Heb 9:15). He was conceived as a man when the Holy Spirit overshadowed the virgin Mary (Isa 7:4; Mat 1:18-25), being born as the second Adam (1 Cor 15:45-49), uncorrupted by sin (2 Cor 5:21; Heb 4:15; 1 Pet 2:22; 1 Joh 3:5), in the original image and glory of God (Luk 1:31-35; 1 Cor 15:45-49). He laid down His power and rights as God and still lived a perfect, sinless life as a man empowered by the Holy Spirit and as an example for us all (Joh 5:19, 30; Phi 2:5-7; Heb 7:26; 1 Pet 2:22). Jesus fully demonstrated God’s unchanging nature and will for mankind (Mal 3:6; Jam 1:17), performing the command of God the Father by the power of the Holy Spirit (Joh 5:30, 8:29; Act 2:22, 10:38). He was crucified on a cross, buried, and after three days was resurrected bodily by God’s Spirit, appearing physically to many before ascending to the right hand of God the Father (Mat 27:32-28:10; Luk 24:13-49, 24:50-53; Act 1:9-11, 2:33; Heb 1:3). By His obedience, death, and resurrection, He fulfilled the Old Covenant and established a New Covenant between God and mankind, a new and living way (Jer 31:31-4; Luk 22:20; 1 Cor 11:25; 2 Cor 3:4-6; Heb 8-10). He became the fully effective and final atoning sacrifice for the sins of mankind (Rom 6:10; Heb 9:12, 28; 1 Pet 3:18; 1 Joh 2:2), allowing all who believe to receive salvation by grace through faith, with all of it’s effects and benefits and to be fully restored into right relationship with God the Father (1 Cor 15:3; 2 Cor 5:21; Eph 1:3-14; 1 Pet 2:24). He is alive now in the presence of God and in His body, the Church (Rom 8:9-10; 1 Cor 12:27; Gal 3:26; Eph 2:19-22; Rev 1:17-18). Holy Spirit God the Holy Spirit is actively working in the earth today (Joh 14:15-18, 16:7-13, 20:22). He is the power of God (Act 10:38), bringing into manifestation the command of God the Father and the performance of God the Son in and through His body, the Church. He has a distinct personality and tangible presence. He reveals Jesus and draws mankind to the Father. He is the Spirit of Truth who helps, convicts, justifies, comforts, regenerates, sanctifies, indwells, empowers, anoints, and seals believers for the day of redemption (Eze 36:27; Isa 11:2; Luk 4:18-19; John 14:26, 16:8, 13; Act 1:8, 2, 4:31, 8:14-17, 9:31, 10:44-47, 11:15-17, 19:1-6; 1 Cor 3:16, 12, 19; 2 Cor 1:21-22, 5:5; Rom 5:5, 8:15-16, 26-27, 15:13; Eph 1:13-14, 4:30; Gal 3:5, 4:6-7, 6:8; 1 Pet 1:12; 1 The 1:4-5; 2 The 2:13; 2 Tim 1:14; Titus 3:5; Heb 2:4; 1 Joh 2:20, 27). He distributes the manifold grace of God to all who believe, never leaving or forsaking them. He hovered over the face of chaos during the creation of this world and brought forth order and beauty at the will of the Father, as expressed by His Word. Everything that God does is by His Spirit, and it is always good (Zec 4:6). He is the substance of life, the very life-giving breath of God (Gen 2:7; Psa 33:6; Joh 20:22). Authority of the Bible As a written expression of the testimony of Jesus Christ, who Himself is the Word of God, the Bible is the primary authoritative message of God, recorded in written form as men were inspired and empowered by the Holy Spirit (Act 28:25; 2 Tim 3:16-17). It establishes what we are to believe and how we are meant to live in an experiential relationship with a living God. All spiritual experiences are founded upon the Bible, finding their precedence and validity within it. No one ever has or ever will have the authority to nullify, retract, or alter the words or commandments of Jesus Christ within the New Covenant which was ratified in His blood (Mat 26:28; Luk 22:20)—not through word, tradition, or practice (2 Pet 1:16-21). Progressive Revelation God Himself is Truth (Deu 32:4; Joh 14:6, 17:2-3, 17). His infinite and eternal nature itself proves that there is much that we do not yet know and understand (Joh 16:12-15; 2 Cor 3:18; Eph 3:1-12). The Bible, on the other hand, is an account of God’s truth as revealed to mankind, which was made evident through the real lives of real people and their experiential interaction with a real and living God. Like all those before us, we are personally and corporately progressively growing into an understanding of God’s revealed truth. At the same time, the Bible itself is a clear record of the fact that God is unfolding His eternal truth to mankind over the course of time (Pro 4:18). The Bible also acknowledges the existence of mysteries, some of which have now been revealed (Deu 29:29; Dan 2:30; 1 Cor 2:6-7). From our perspective, truth is always surrounded by mystery since we are perceiving the eternal truth of God from a finite perspective. Since God has always been progressively revealing truth to mankind, we place no limits on God—especially on His ability, desire, or will to release further revelation (Pro 25:2; Isa 42:9, 48:6-7; Mar 1:27; Rom 16:25-27; 1 Cor 15:51; Col 1:24-27; 1 Tim 3:9). However, we do believe that everything is to be substantiated and established by the standard and example of the Scriptures (2 Pet 1:16-21). It is also important to note that when we go beyond what has been clearly revealed, we tend to make assumptions that result in error and division within the Church, the body of Christ, often favoring one revealed truth while neglecting another. Experiential Relationship Jesus made it clear that we must move beyond simple knowledge and actually come to Him to receive eternal life, knowing Him relationally in spirit and in truth (Joh 5:39-40, 4:23-24; Rom 12:1). Pursuing a personal and daily lifestyle of experiential relationship with Him is foundational to being transformed into His image (Rom 12:2; 2 Cor 3:18). Every believer is called to be a priest unto God through Christ, living in an ongoing encounter with the glory of His presence, and interacting directly with God for themselves (1 Pet 2:5, 2:9; Rev 1:6, 5:10). It is not enough to have mental knowledge of Him; we must live in the experience of His eternal life. Eternity is not just future, or even past; eternity is now. We must never deny knowledge in favor of experience, but we must realize that knowledge is designed to lead us into understanding through the experience of faith. This fact remains true: while experience may reveal truth, lack of experience never does. The Scriptures themselves are a record of experiences, not the lack thereof. Therefore, life with God is meant to be experienced—yesterday, today, and for all of eternity (Heb 13:8). The Empowering of God God the Father has chosen to give all of mankind gifts from birth, to make others available to some upon surrender to Jesus Christ, and to make others available through the Holy Spirit. All of these gifts can and should be developed through use and practice, and should be utilized for God’s glory. The Father graces all of mankind with natural abilities: perceiving, serving, teaching, exhorting, giving, organization, and mercy (1 Cor 12:6; Rom 12:6-8). These gifts are often referred to as motivational gifts. Ministry offices are the gifts of Jesus Christ. When Jesus ascended to Heaven after triumphing over death and the grave, He divided His personal ministry into five roles. He alone calls and commissions believers into these ministry offices and gives them as gifts to His body, the Church. These are known as the five-fold ministry offices of apostle, prophet, evangelist, pastor, and teacher, which are given with a purpose “to equip the saints for the work of ministry, for building up the body of Christ,” and given “until we all attain to the unity of the faith and of the knowledge of the Son of God, to mature manhood, to the measure of the stature of the fullness of Christ” (1 Cor 12:5; Eph 4:11-16). There is a baptism of the Holy Spirit available to all believers following salvation which is considered a vital experience for a disciple of Jesus Christ in the New Covenant (Joh 20:22; Act 2; 5:32, 8:12-17, 10:34-48, 19:1-6). The Holy Spirit desires to repeatedly fill, anoint, and empower all believers to boldly testify of and manifest the life of Christ (Luk 24:49, Act 1:8, 4:31, 13:52; 1 Cor 12). The Holy Spirit Himself is the gift (Act 2:33, 38-39, 10:45) and His power is made evident through believers in a variety of manifestations which are typically referred to as the nine gifts of the Spirit: word of wisdom, word of knowledge, prophecy, discerning of spirits, various tongues, interpretation of tongues, faith, healings, and miracles (1 Cor 12). The Church & Five-Fold Leadership The Church is the body of Jesus Christ on the earth (Eph 1:22-23, 5:23; Col 1:18, 2:19), the saints and sons of God, and consists of all who live by faith in Him alone, regardless of denomination or stream, race, or gender, and it includes those who have already passed into everlasting life in Him (Heb 9:15; Eph 1:11-14, 2:22). The Church has a mandate to put Jesus Christ on display by love throughout all creation in both word and power through the Holy Spirit, continuing the same work of faith that He did while He was in His single human body on the earth (Mat 28:18-20; Mar 16:20; Joh 14:12-14, 15:5, Rom 10:11; 2 Cor 1:20; 2 The 1:11-12), including healing the sick and announcing that the kingdom of heaven is at hand (Mat 8:16-17, 10:7-8; Luk 9:2, 10:9; Act 8:6-7, 10:38; 1 Cor 2:4-5; 1 The 1:5; Jam 5:14-16). The healing of the sick is also given as a sign which is to follow all believers (Joh 14:12-14; Mar 16:17-18). All believers are commanded to love the Lord God with all their heart, mind, and soul, to love others as they love themselves (Deu 6:5; Mat 22:37; Mar 12:30-31; Luk 10:27; 2 Cor 5:14-15), and to proclaim the good news that God is freely reconciling the world to Himself through Christ (Joh 3:16-17; 2 Cor 5:18-21). All believers are ministers of reconciliation for God, called as both priests and kings through Christ (2 Cor 5:18-21; 1 Pet 2:5, 2:9; Rev 1:6, 5:10). Five-fold ministers have a special mandate from God to raise up and equip all believers to do the work of the ministry for themselves (Eph 4:11-16). Marriage, Family, & Human Life Marriage is a sacred institution of God (Heb 13:4), created by God for His glory, and therefore, He alone defines it. God created marriage as a covenant and union between a man and a woman (Gen 2:18-25; Mat 19:4-6; Mar 10:6-9), for companionship, for spiritual, emotional, and physical intimacy (1 Cor 7:3-5, 36; Heb 13:4), for procreation and to raise godly children (Gen 1:28; Pro 22:6; Eph 6:4), as a gift to be enjoyed and celebrated (Deu 24:5; Pro 18:22; Song of Solomon), for mutual love, honor, and respect (Eph 5), and as a permanent foundation of the family, society, and the Church (Psa 103:17-18; Mat 19:6). The Church is God’s family (1 Tim 3:15; 2 Cor 6:18; Gal 6:10; Eph 2:19), and marriage is a prophetic declaration of the mystery of Christ and the Church, including mankind’s covenant, relationship, and union with God (Eph 5:22-33). Human life is especially sacred to God above all other life since God created mankind in his own image, for his pleasure, and for His glory (Gen 1:26, 9:3-6; Psa 127:3; Mat 22:37-39). Since all human life originated with God (Gen 1:27; Deu 32:39) and is continued by God through the union of a man and a woman (Gen 4:1; Job 34:14-15; Isa 42:5), He alone defines when life begins as well. The Scriptures clearly reveal that human life begins at conception, in the womb (Psa 139:13, 16; Job 31:15; Isa 49:1; Jer 1:5; Luk 1:39-44; Gal 1:15). Original Sin Sin did not originate with God. Sin, by definition is conflict with God and opposition with His very nature. God cannot be in conflict with Himself and did not create man with the intended result of sin, the determination to cause sin, or with temptation to sin. To do so would have been sinful in itself (Mat 15:18; Mar 9:42; Jam 1:13). The creation of mankind came through the expression of God’s pure and holy desire at the command of His Word. Mankind was originally created in the image of God, without sin, knowing and enjoying Him without hindrance (Gen 2-3; He 10:19-22). But by willfully positioning themselves in conflict with God, mankind gave and continues to give Satan their God-given authority over creation, relinquishing the ability, power, and authority to accomplish the commandment of God. Death came as a result of this disobedience, corrupting all of Creation, and is automatically transferred into all mankind at birth. Mankind, without freely receiving salvation through Christ, is therefore justly condemned by the righteous Creator (Gen 1:26-30, 3; Rom 5:12-21; 1 Cor 15:22) and due to receive the penalty of eternal judgment for that inherent sinful nature—judgment which increases for knowingly disobeying God by free choice (Joh 3:18-21; Rom 1:18-2:12). Salvation Salvation is wholly of God (Psa 37:39; Jon 2:9). It is the kindness of God that leads to repentance and draws mankind to Himself (Joh 6:44, 16:8-11; Rom 2:4). Yet, the only way anyone has ever been or ever can be saved is by God’s grace, accessed through a definite and humble act of faith (Rom 3:26, 12:3; Eph 2:8-9; Jam 4:6). Nothing mankind does or says can please God or even be accepted by God, other than faith in Him (Rom 14:23). Through faith, anyone can be restored to a life-giving relationship with God with immediate and unhindered access to His presence. That faith is expressed by repenting of our sins, knowing that Jesus received the penalty for us which we deserve, and confessing that Jesus is our living Savior and Lord. We must repent by turning from sin and changing our direction in life to follow the example of Christ by the power of the Holy Spirit (Acts 2:21, 3:19; 1 John 1:9). We surrender our lives to the death as Jesus did, being buried in baptism as a pubic declaration of our identification with Christ into death, and then we are raised to new life in the spirit with Christ by the same Spirit that raised Him from the dead (Rom 8:11). God makes us into a new creation that lives in, through, and for Christ Jesus by the power of the Holy Spirit (Eph 2:4-5; Gal 6:15; 2 Cor 5:17; 1 Joh 4:9). This salvation through Christ brings freedom from all the power and effects of sin and death, and restores our authority and power over creation and over all the power of the enemy (Isa 53:4-5; Mat 8:17; Mar 16:17-20; Luk 10:19-21; Rom 8:1-11; Gal 5:1; Col 2:13-15; 1 Pet 2:24). Through salvation, Christ reconciles us to God and provides for wholeness in every area of our lives, including spiritually (Joh 3:3-11; 2 Cor 5:17-21; Rom 10:9-10; Eph 1:3), mentally and emotionally (2 Tim 1:7, 2:11; Phi 4:7-8; Rom 12:2; Isa 26:3), physically (Isa 53:4-5; Mat 8:17; 1 Pet 2:24), and financially (Jos 1:8; Psa 34:10, 84:11; Mat 6:25-34; Luk 6:38; 2 Cor 9:6-10; Phi 4:19; 2 Pet 1:3). Sanctification & Holiness While, through salvation, we are set apart for God’s glory in a moment, sanctification is experienced as we cooperate with God over our lifetime. In every way, we are in a process of growing into all that is ours through Christ (1 Pet 2:2; 2 Pet 1:3-10, 3:18). God gives us the right or power to become sons—becoming is a process (1 The 4:3, 5:23; 2 Cor 3:18, 6:14-18; Rom 8:29, 12:1-2; Heb 2:11). God chose that we would rely on Him for grace as we mature in holiness. Like Christ, we also grow in grace and favor with God (1 Sam 2:26; Luk 2:40, 52; 2 Pet 3:18). So, God is okay with the process, but He does require progression. Therefore, being a disciple of Christ is a life of ongoing surrender under the cover of grace. True holiness requires the presence of the Holy One just as true godliness requires God. Holiness is impossible to achieve without the faith that steps through the torn veil that was between us and God; to lay hold of that which was laid hold of for us: the nearness of God. Sovereignty & Responsibility God is sovereign and His will is ultimately enforced. Yet in His sovereignty He purposes not to meticulously determine everything that happens every minute. Rather, He is the perfect creator, having set rules and laws into motion which continue and progress naturally according to His design—unless unlawfully altered. He delegated mankind to act in His sovereign authority when He created and commissioned mankind as His agents to enforce His rule and reign throughout all of His Creation (Gen 1:28). When He formed Adam in His likeness (Gen 1:26) as the only living creature in the god-like class (Joh 10:32-38), He granted mankind certain god-like attributes such as free will (Jos 24:15; Joh 7:17) and natural faith (Rom 12:3). The fact that God, although sovereign, allows mankind the ability to violate His will is first evident at the fall, when Adam and Eve, still in their perfect created state, made decisions that were against God’s own desires (Gen 3). Inevitably, this means that mankind has a responsibility to pursue God’s will and enforce it through love, in the authority and power that God has granted (Gen 1:28; Mat 28:19; Mar 16:15-18). Foundational Principles The six foundational principles of Christ in Hebrews 6:1-3 are basic, scriptural principles. These foundational principles are: repentance from dead works, faith toward God, baptisms, laying on of hands, resurrection from the dead, and everlasting judgment. All of these principles are mentioned elsewhere in this statement of beliefs, except for the doctrine of laying on of hands. Laying on of hands is for the purpose of transferring anything, including: transferring authority, power, or responsibility (Num. 27:18-23, Lev 16:21), commissioning or committing people to ministry (Num. 6:6), releasing spiritual gifts and callings (1 Tim. 1:6), for public confirmation of what was already received by God (Act. 13:2-4), for releasing blessing (Gen. 48:14, Mar. 10:16), for healing and miracles (Mar. 16:17-18, Luk. 9:17, 19:11), for performing signs and wonders (Act. 5:12, 14:3), and for the baptism of the Holy Spirit (Act. Two Sacraments There are two sacraments given by Christ to the Church: water baptism and communion. These are two ordinances that the Church should continue to observe; not as a means of salvation or attainment of any kind, but as a public declaration and act of faith and in obedience to Christ. Water baptism, in the Name of the Father and of the Son and of the Holy Spirit, is a baptism of repentance, the public declaration of a changed life, a prophetic act which identifies us with the death, burial, and resurrection of Christ, representing the refreshing and regeneration of God received through our surrender by faith (Mat 28:19; Mar 16:16; Act 2:38, 8:12, 10:47-48). Communion is the observance of passover with an understanding of Christ as the perfect lamb sacrificed on our behalf, atoning for and freeing us from all bondage: physically, mentally, emotionally, and spiritually (Joh 3:3-11; 2 Cor 5:17-21; Rom 10:9-10; 2 Tim 1:7, 2:11; Phi 4:7-8; Rom 12:2; Isa 26:3, 53:4-5; Mat 8:17; 1 Pet 2:24; Jos 1:8; Mal 3:10-11; Luk 6:38; 2 Cor 9:6-10; Deu 28:1-14; Psa 34:10, 84:11; Phi 4:19; 3 Joh 1:2). It reminds us of God’s guidance and providence in our lives and declares that Jesus will come again (Exo 12; Mat 26:26-29; 1 Cor 10:16, 11:23-25). The Second Coming of Christ Jesus Christ will literally and visibly return to the earth in the same way in which He left to personally and zealously take His full rightful authority over all His creation (Mat 24:30, 26:63-64; Acts 1:9-11; 1 The 4:15-17; 2 The 1:7-8; Rev 1:7). He will govern it with righteousness and justice, and the Church will continue to rule and reign with Him (2 Tim 2:12). There will be a literal resurrection and judging of every person living and dead (Mat 22:31; Luk 20:35; Joh 11:25; Act 10:42, 17:31;Rom 6:5, 14:10-12; 1 Cor 15; Phi 3:10-11). Those who have believed in Him by faith will receive the full inheritance of the everlasting life of Christ Himself, ruling and reigning with Him; all others will receive an everlasting judgment of death and separation from God (Dan 12:2; Mat 7:22-23; Joh 5:29, 12:48; Heb 6:2;Rev 20:5-6). Last revised on June 20, 2015