http___blogs.cgdev.org_globaldevelopment_bg_2009_12_linking-aid-to-results-why-are-some-development-workers-anxious.php_1.xml
http___blogs.cgdev.org_globaldevelopment_2009_12_linking-aid-to-results-why-are-some-development-workers-anxious.php.xml
1.1 2.1 3.1 4.1 5.1 5.2 6.1 6.2 6.3 6.4 6.5 7.1 7.2 7.3 7.4 7.5 7.6 8.1 9.1 9.2 9.3 10.1 11.1 11.2 12.1 12.2 12.3 12.4 12.5 12.6 13.1 13.2 13.3 13.4 14.1 14.2 14.3 14.4 14.5 14.6 15.1 15.2 16.1 16.2 17.1 17.2 17.3 18.1 18.2
17 декември, 2009 г. За мен е удоволствие да споделим с нашите читатели на искането на Оуен на тази дискусия на парични средства за предоставяне на помощ, който се яви вчера в блога си, Оуен в чужбина . Свързването Помощ за резултатите: Защо известно развитие работници загрижени? С Оуен Barder Центъра за глобално развитие се работи върху една идея, която те наричат в брой при доставка помощ , в която донори правят обвързващ ангажимент за развиващите се страни, правителствата за предоставяне на помощ, според изходите, че правителството е осъществил доставката, мисля, че това е добра идея по принцип, , и се надявам, че тя може да бъде тестван, за да се види дали и как тя би могла да работи на практика. Консервативната партия на Великобритания , се казва в Зелената книга, че ако те бъдат избрани, те ще използват Наложен платеж да се свърже помощ за резултатите. Свързване на помощ, по-тясно с резултатите е атрактивен от много различни гледни точки. Моето лично мнение е, че обвързването на помощ директно към резултатите ще помогне да се промени политиката на помощ за дарителите. Много от най-egregiously неефективни поведение помощи са пряк резултат на донорите (много правилно) трябва да покаже на своите данъкоплатци, как пари е била използвана. Тъй като традиционната помощ не е пряко свързана с резултатите, донорите в крайна сметка се фокусира върху входове и micromanaging на как се изразходват помощ вместо това, с всички очевидни последици за разходите за транзакции, лошо привеждане в съответствие с разработването на системи се страни и приоритети, както и липсата на хармонизация. Ако ние може да се свърже помощи по-пряко към резултатите, мисля, че донорите ще бъде освободен от много от политически натиск, които в момента се сблъскват за предоставяне на помощта зле, и това би било политически по-лесно да защитава големи увеличения на бюджетите за помощи. Други хора поддържат парични средства за предоставяне на помощ по други причини. Министри и длъжностни лица на правителствата на развиващите се страни го виждат като начин за достъп до повече пари, без съпътстващите разходи на условията и външна намеса във вътрешната политика. Някои хора виждат базирана на резултатите от помощта, като начин да се възстанови отчетността на развиващите се страни правителствата за собствените им граждани, обществен договор, в която донорите, твърде често по невнимание се намесва. Особено в САЩ, някои хора вярват, че обвързването на помощта до резултати могат да създадат по-силни стимули за развиващите се страни правителствата да доставят висококачествени обществени услуги. Други подкрепа Наложен платеж, защото тя ще се подобри разпределението на ресурсите от помощи, тъй като паричните потоци на места, където услугите се доставят и далеч от местата, в които се губи пари. С всички тези допълнителни причини изглежда, че възможността за широка коалиция от хора в полза на напредва с изпитване, дали Наложен платеж помощ могат да работят на практика. Но има една група от хора, за които тези идеи изглежда да е доста обезпокоително: развитие на професионалисти в помощ агенции и неправителствени организации. Аз наскоро написах отговор до кратко от CAFOD, за някои възможни опасения за Наложен платеж помощ. Тъй като аз бях това разбрах, че въпросите, задавани от известно развитие специалисти разкриват някакъв дискомфорт за възможното въздействие на базирана на резултатите от помощ по отношение на качеството и съдържанието на работните си места. "Рискове", определени в CAFOD кратко, не са предимно за последиците за развитие, но по-скоро рискува да привилегирована позиция, от която се ползват от професионален екип в помощ агенции и неправителствени организации. Можете да съди за себе си дали съм преувеличават рисковете, предвидени в CAFOD хартия , но те по същество за това: Парични пари Доставка помощ ще се влеят тези правителства, които най-добре могат да се възползват от нея, правителствата ще имат свободата да решават кои услуги да се предоставят и на кого; правителството ще бъде в състояние да реши как да използва ресурсите; правителство ще носи отговорност за своите решения и за резултатите и напредъка ще се измерва в съответствие с международно съгласуваните цели за въздействие, отколкото суровини и междинни цели, договорени зад затворени врати. Всичко това са необходимите стъпки за международно приетия дневен ред за по-ефективна помощ, посочени в Париж и Акра , и необходими за появата на способни, отговорни и отзивчиви държави. Но когато се предлага механизъм, който се опитва да организира система за помощ по начин, това означава, че тези неща може да започне да се появи, тези последствия са описани като "рискове". В сърцето на тези тревоги, струва ми се, е въпрос за какво секторните консултанти в агенциите за помощ са предназначени да се прави. Вземете образователни съветници, като например (не съм бране на тази група по-специално, но това се случва, че настоящите предложения за парични средства за предоставяне на помощ се търси конкретно към образованието.) Много хора, които работят за агенциите за помощ по управлението на програмите за помощ за образованието сами по себе си са образователни специалисти, често бивши учители. Дълбоко в себе си (понякога и на повърхността), много от тях искат да са педагози, а не, ръководители на програмите за подпомагане. Те искат да бъдат включени проектирането на учебната програма, реформиране на педагогически подход, обучение на учители, закупуване на учебници, или подобряване на образователните системи за управление на информация. Но това е работа на една общност, за да образова младите, а не чужденци. Като ръководители на програмите за помощ на персонала на агенциите за помощ трябва да се гарантира, че помощта, е доставено по начини, които да повишат отчетността на централната и местната власт на гражданите на нацията, поддържане сделки разходи до минимум, предоставянето на помощ по начини, които подкрепят развитието на страната системи и приоритети, като се гарантира, че парите се използват за цели, предназначени от финансиращите институции, и показва какви резултати са постигнати. Накратко, ръководителите на програмите за подпомагане трябва да се фокусира върху ефективността на помощта, а не образователната политика. Ако правителствата имат нужда от технически съвети по образование, те могат да се снабдяват, че отделно, както и да получават съвети от хора, които са по-обучен, за да се изгради капацитет и които са правилно отговорни за това, не я получа като пакет безплатна оферта, че те-cannot- се откаже от хората, които управляват своята помощ. Ако работи по предназначение, Наложен платеж помощ ще промени връзката между дарителите и правителствата, и ще се превърне за развитие на професионалисти в помощ мениджъри, вместо да бъде възпитатели. И именно това е следствие, което, според мен, някои хора намират обезпокоително. Много от най-добрите ми приятели са професионалисти за развитие, и знам, че всеки, който работи в областта на развитието (Е, почти всеки) има интересите на бедните в сърцето. Те често искрено вярваме, че те трябва да се запази степента на влияние, за да се гарантира, че развиващите се страни от вида на напредък по отношение на развитие, че те (и аз) искат да видят. Налице е доста близък паралел с развитието на отношението на политици, някои от които също познават добре и са известни, тъй като те са млади, идеалистично студенти. Почти всички политици влизат в политиката за най-благородните мотиви: да допринесе за подобряване на обществото, в което те живеят. До много голяма степен те запазват тези ценности чрез политическата си кариера. Но с течение на времето може да има постепенната ерозия на разликата в техните умове между собствените си интереси и услугите, които те дават на други: някои политици постепенно започват да мислят, че увеличаването на собственото им власт е служба на другите, защото те вярват, че ще упражнява тази власт по-добре от всеки друг. Политиците са, разбира се, в най-опасния им, когато те вече не могат да се разграничат собствените си интереси от интересите на хората, които са предназначени да служат. По същия начин ние трябва да се притесняват, когато чуем за развитие на професионалисти, които се идентифицират като говорим за бедните, и аргумента, че трябва да запази влияние (т.е. мощността) - закупени от относителното богатство на страната си - Да се разработят стратегии, които страната няма да продължи да работи по своя собствена. За да бъдем честни, аз също така знаем, известно развитие съветници, които са фокусирани върху подобряването на ефективността на помощта, който с основание са втрещени, когато от тях се изисква да се удвои чрез предоставяне на съвети за това как да управляват система за образование или здравеопазване. Ако мога да се разрешава партизанското настрана, моето наблюдение е, че DFID секторни консултанти са склонни да бъдат по-голямо уважение на необходимостта от насърчаване на ефективни системи страни за формулиране на политики и отчетност от професионалисти от други донорски организации (НПО, така и официални агенции за помощ) , а те са по-малко вероятно да се намесва в политиките и стратегиите на страната. Това може да изглежда сложен, за да се изгради от безвредни и доста разумно CAFOD кратко за Парични средства в помощ на доставка . Но рисковете, идентифицирани от CAFOD, както и въпроси, които са били повдигнати на друго място, ще се прилага за всяка система, базирана на резултатите от помощта, която прави съществен напредък към правителствата по-голяма свобода да избират как да достави на своите програми за развитие и ги прави по-отговорни пред своите собствените си граждани за собственото им успеха и провала. Мисля, че тези опасения се крие една дълбоко вкоренена напрежение между международно приетия дневен ред за подобряване на ефективността на помощта, както и възгледите и интересите на професионалисти за развитие, натоварени с проектирането и изпълнението на тези реформи в практиката. Актуализация от Оуен-PS: За избягване на съмнение, не искам да кажа да се предполага, че автор на CAFOD Накратко, нито някой друг в CAFOD, лично загрижени за собствената си кариера или описание на работни места. Аз съм просто отразяват върху характера на възраженията, които са били повдигнати в парични средства за предоставяне на помощ.
1.1 2.1 3.1 4.1 5.1 5.2 5.3 6.1 6.2 6.3 6.4 6.5 7.1 7.2 7.3 7.4 7.5 7.6 8.1 9.1 9.2 9.3 10.1 11.1 11.2 12.1 12.2 12.3 12.4 12.5 12.6 12.7 13.1 13.2 13.3 13.4 14.1 14.2 14.3 14.4 14.5 14.6 15.1 15.2 16.1 16.2 17.1 17.2 17.3 18.1 18.2
December 17, 2009 I am pleased to share with our readers at Owen’s request this discussion of Cash on Delivery Aid, which appeared yesterday on his blog, Owen Abroad. Linking Aid to Results: Why Are Some Development Workers Anxious? By Owen Barder The Center for Global Development is working on an idea which they call Cash on Delivery aid, in which donors make a binding commitment to developing country governments to provide aid according to the outputs that the government delivers. I think this is a good idea in principle, and hope that it can be tested to see whether and how it could work in practice. The UK Conservative party have said in their Green Paper that if they are elected they will use Cash on Delivery to link aid to results. Linking aid more closely to results is attractive from many different perspectives. My own view is that linking aid directly to results will help to change the politics of aid for donors. Many of the most egregiously ineffective behaviours in aid are a direct result of donors’ (very proper) need to show to their taxpayers how money has been used. Because traditional aid is not directly linked to results, donors end up focusing on inputs and micromanaging how aid is spent instead, with all the obvious consequences for transactions costs, poor alignment with developing countries systems and priorities and lack of harmonisation. If we could link aid more directly to results, I think donors will be freed from many of the political pressures they currently face to deliver aid badly; and it would be politically easier to defend large increases in aid budgets. Other people support Cash on Delivery aid for other reasons. Ministers and officials of developing country governments see it as a way to access more money without the attendant costs of conditionality and foreign interference in domestic policy. Some people see results-based aid as a way to restore the accountability of developing country governments to their own citizens, a social contract in which aid donors too often inadvertently interfere. Especially in the US, some people believe that linking aid to results can create stronger incentives for developing country governments to deliver high quality public services. Others support Cash on Delivery because it will improve the allocation of aid resources, since money flows to the places where services are being delivered and away from the places where money is being wasted. With all these complementary reasons there appears to be the possibility of a broad coalition of people in favour of moving ahead with testing whether Cash on Delivery aid can work in practice. But there is one group of people for whom these ideas seem to be quite unsettling: development professionals in aid agencies and NGOs. I recently wrote a response to a brief by CAFOD about some possible concerns about Cash on Delivery aid. As I was doing so I realised that the questions asked by some development professionals reveal some discomfort about the possible impact of results-based aid on the quality and content of their jobs. The “risks” identified in the CAFOD brief are not primarily about the consequences for development but rather risks to the privileged position enjoyed by professional staff in aid agencies and NGOs. You can judge for yourself whether I am caricaturing the risks set out in the CAFOD paper, but they essentially amount to this: under Cash on Delivery aid money would flow to those governments best able to make use of it; governments would have freedom to decide which services to provide and to whom; governments would be able to decide how to use resources; governments would be accountable for their choices and the results; and progress would be measured according to internationally-agreed targets for impact rather than inputs and intermediate targets negotiated behind closed doors. All these are necessary steps towards the internationally-agreed agenda for more effective aid set out in Paris and Accra, and necessary for the emergence of capable, accountable and responsive states. Yet when a mechanism is proposed that tries to organise the aid system in a way that means these things could start to come about, these consequences are described as “risks”. At the heart of these anxieties, it seems to me, is a question about what sectoral advisers in aid agencies are meant to be doing. Take education advisers, for example (I am not picking on this group in particular, but it happens that the current proposals for Cash on Delivery aid are being developed looking specifically at education.) Many people who work for aid agencies managing aid programmes for education are themselves education professionals, often former teachers. Deep down (sometimes also on the surface) many of them want to be educators, not managers of aid programmes. They want to be involved designing the curriculum, reforming the pedagogic approach, training the teachers, buying textbooks, or improving the education management information systems. But it is the job of a community to educate its young, not foreigners. As managers of aid programmes the staff of aid agencies should be ensuring that aid is delivered in ways that increase the accountability of central and local government to the nation’s citizens, keeping transactions costs to a minimum, delivering aid in ways which support the evolution of country systems and priorities, ensuring that the money is used for the purposes intended by the funders, and showing what results have been achieved. In short, managers of aid programmes should be focusing on the effectiveness of aid, not education policy. If governments need technical advice on education, they can procure that separately, and get advice from people who are more trained to build capacity and who are properly accountable for doing so, not get it as a bundled free offer-that-they-cannot-refuse from the people managing their aid. If it works as intended, Cash on Delivery aid would change the relationship between donors and governments and would turn development professionals back into aid managers instead of would-be educators. And it is this consequence which, I believe, some people find unsettling. Many of my best friends are development professionals, and I know that everyone who works in development (well, nearly everyone) has the interests of the poor at heart. They often genuinely believe that they need to retain a degree of influence to ensure that developing countries make the kind of progress towards development that they (and I) want to see. There is quite a close parallel with the evolution of the attitudes of politicians, some of whom I also know well and have known since they were young, idealistic students. Nearly all politicians enter politics for the noblest of motives: to contribute to the improvement of the society in which they live. To a very large extent they retain those values through their political career. But over time there can be a gradual erosion of the distinction in their minds between their own interests and the service they give to others: some politicians gradually come to think that increasing their own power is the service of others, because they believe that they will exercise that power better than anyone else. Politicians are, of course, at their most dangerous when they can no longer distinguish their own interests from the interests of the people they are meant to serve. Similarly we should be concerned when we hear development professionals identifying themselves as speaking for the poor, and arguing that they must retain influence (i.e. power) – purchased by the relative wealth of their country – to promote strategies which the country would not pursue on its own. To be fair, I also know some development advisers who are focused on improving the effectiveness of aid, who are rightly aghast when they are asked to double up by providing advice on how to manage an education or health system. If I may be permitted a partisan aside, my observation is that DFID sectoral advisers tend to be more respectful of the need to promote effective country systems for policy-making and accountability than professionals from some other donor organisations (both NGOs and official aid agencies), and they are less likely to interfere in the country’s policies and strategies. This may seem like an elaborate point to build from an innocuous and fairly sensible CAFOD brief about Cash on Delivery aid. But the risks identified by CAFOD, and the questions that have been raised elsewhere, would apply to any system of results-based aid that makes substantive progress towards giving governments more freedom to choose how to deliver their development programmes and making them more accountable to their own citizens for their own success and failure. I think these concerns actually reveal a deep-seated tension between the internationally-agreed agenda for improving aid effectiveness, and the views and interests of development professionals charged with designing and implementing those reforms in practice. Update from Owen— PS: For the avoidance of doubt, I don’t mean to imply that the author of the CAFOD brief, nor anyone else at CAFOD, is personally concerned about their own career or job description. I am simply reflecting on the nature of the objections that have been raised to Cash on Delivery aid.