http___blogatstvo.com_successology_teachers_steve-jobs-stay-hungry-stay-foolish__replytocom_155_1.xml
http___www.jeremybrandt.com_category_leadership_.xml
1.1 1.2 2.1 2.2 2.3 2.4 3.1 3.2 4.1 4.2 4.3 5.1 5.2 5.3 6.1 7.1 7.2 7.3 7.4 7.5 7.6 8.1 9.1 9.2 10.1 10.2 10.3 10.4 10.5 10.6 11.1 11.2 11.3 12.1 12.2 13.1 13.2 13.3 13.4 14.1 14.2 15.1 15.2 16.1 16.2 17.1 17.2 17.3 17.4 17.5 17.6 18.1 18.2 18.3 18.4 18.5 19.1 19.2 20.1 20.2 21.1 21.2 21.3 21.4 21.5 22.1 23.1 23.2 23.3 23.4 24.1 25.1 25.2 25.3 25.4 26.1 26.2 26.3 27.1 27.2 27.3 27.4 27.5 27.6 27.7 27.8 28.1 28.2 28.3 29.1 29.2 29.3 29.4 30.1 30.2 31.1 31.2 31.3 32.1 32.2 32.3 33.1 33.2 33.3 33.4 33.5 33.6 33.7 34.1 35.1 36.1 37.1 38.1 39.1 40.1 41.1 41.2 41.3 42.1 42.2 42.3 42.4 43.1 44.1 44.2 44.3 45.1 45.2 45.3 45.4 46.1 46.2 47.1 47.2 48.1 48.2 48.3 48.4 48.5 49.1 49.2 50.1 50.2 50.3 50.4 50.5 50.6 51.1 51.2 51.3 51.4 51.5 52.1 52.2 52.3 52.4 53.1 53.2 54.1 54.2 54.3 54.4 55.1 56.1 56.2 57.1 58.1 59.1 60.1
Стив Джобс е моят герой. Вече повече от 15 години… Със сигурност, в този блог ще прочетете тепърва още много текстове за този невероятен човек. Имам много какво да разкажа. Преди време бях запленен от неговата харизма и от тогава следя отблизо неговата кариера. А всичко, до което той се докосне се превръща в магия. В днешната публикация ще стане въпрос за една конкретна реч на Стив Джобс. Произнесена е на 12-ти юни 2005 година по време на церемонията по дипломирането на випуск 2005 на Станфордския университет. На пръв поглед – нищо специално. Но, поне за мен, това е една от най-вълнуващите речи, произнасяни някога. (Сещам се само за една, която е по-вълнуваща и обещавам скоро да ви разкажа и за нея). Ако съдя по броя на свалянията на клипа и по разпространението му в цялата световна мрежа – очевидно не само аз намирам тази реч за вдъхновяваща. Чуйте я сами! А за тези от вас, които не са съвсем на “ти” с английския- под клипа съм направил и превод на български език и съм добавил и няколко снимки от живота на Стив Джобс. Време е да му дадем думата: За мен е чест да бъда сред вас в деня на вашето дипломиране в един от най-известните университети в света. Аз така и не успях да завърша колеж. В интерес на истината, никога не съм бил на такава церемония толкова отблизо, колкото днес. Днес искам да ви разкажа три истории от своя живот. Това е всичко. Само три истории, нищо повече. Първата история се отнася за свързването на точките. Прекъснах следването си в Рийдс Колидж още след първите 6 месеца, но след това останах като прекъснал студент още 18 месеца преди окончателно да напусна. Защо се махнах? Това е започнало още преди да се родя. Биологичната ми майка е била млада, неомъжена студентка и тя решила да ме остави за осиновяване. Тя много искала да бъда осиновен от хора с висше образование и всичко било уредено след раждането да бъда осиновен от един адвокат и неговата съпруга. Само че, като съм се пръкнал и те решили в последния момент, че искат момиче. И така моите родители, които били в списъка на чакащите получили позвъняване посред нощ с въпроса: „Имаме едно непредвидено бебе от мъжки пол – искате ли го?“. Отговорът им бил: „Разбира се“. Биологичната ми майка след това разбрала, че майка ми никога не е ходила в колеж, а баща ми даже не е завършил гимназия. Тя отказала да подпише финалните документи за осиновяване. Съгласила се чак след няколко месеца, когато родителите ми обещали, че аз ще отида в колеж някой ден. И 17 години по-късно аз отидох в колеж. Но бях толкова наивен, че избрах колеж, който беше скъп почти колкото Станфорд и всичките спестявания на моите родители от работническата класа отидоха за таксата ми за колеж. След шест месеца вече не виждах стойност в това. Нямах никаква представа какво искам да направя със живота си и не виждах как колежа ще ми помогне да намеря отговора. И ето, че похарчих всичките спестявания на родителите си. Затова реших да прекъсна и се надявах, че от всичко това ще излезе нещо добро. По онова време беше доста страшничко, но гледайки назад, това беше едно от най-добрите ми решения. В минутата, в която прекъснах вече можех да не посещавам редовните лекции, които не ми бяха интересни и да се запиша в други курсове, които изглеждаха интересни. Не всичко беше розово. Нямах стая в общежитието, така че спях на пода в стаите на приятелите ми, връщах празни бутилки заради депозита от 5 цента и с тези пари си купувах храна и дори изминавах по 7 мили до другия край на града всяка съботна вечер, само за да получа свястно ядене в храма на Харе Кришна. Но ми харесваше. И голяма част от това, с което се сблъсках благодарение на своето любопитство и интуиция, по късно се оказа безценно. Ще ви дам един пример. По онова време Рийд Колидж предлагаше може би най-добрия в цялата страна курс по калиграфия. В цялото студентско градче всеки плакат, всеки етикет, всяка табела бяха написани на ръка с красив шрифт. Понеже се водех прекъснал и не трябваше да посещавам задължителните лекции, реших да се запиша в курса по калиграфия и да се науча да правя това. Така научих какво са серифни и несерифни шрифтове, изучих разликата между разстоянието в различните буквени комбинации и всичко онова, което прави един надпис красив. Всичко това беше красиво, историческо, артистично по начин, който беше недостъпен за науката и аз бях запленен. Нямаше и слаба надежда нещо от това да има практическо приложение в живота ми. Но след десет години, когато създавахме първият компютър Макинтош, всичко си дойде на мястото. И вградихме това в нашия Мак. Това беше първият компютър с красива типография. Ако не се бях записал в онзи курс в колежа, в Мак никога нямаше да притежава множество различни шрифта с пропорционално разстояние между буквите. И тъй като Уиндоус просто прекопира Мак, много е вероятно да липсваха и в който и да е персонален компютър. Ако не бях прекъснал, никога нямаше да се запиша в този курс и компютрите нямаше да имат сегашната си чудесна типография. Разбира се, беше невъзможно да се свържат точките по времето когато бях в колежа. Но гледайки назад, десет години по-късно всичко изглежда кристално ясно. Ще повторя: не можете да свържете точките гледайки напред в бъдещето. Това може да стане само с поглед назад. Затова трябва да вярвате, че точките някак си ще се свържат в бъдещето ви. Трябва да вярвате в нещо – вътрешен глас, съдба, карма, каквото и да е. Този подход никога не ме е подвеждал и това е, което направи живота ми такъв, какъвто е. Втората ми история е за любовта и загубата. Аз бях късметлия – на ранен етап от живота си разбрах какво обичам да правя. Воз и аз създадохме APPLE в гаража на родителите ми когато бях на 20. Работихме здраво и за 10 години Епъл се разрасна от нас двамата в един гараж до 2-милиардна компания с над 4000 служители. Година преди това бяхме пуснали на пазара най-доброто си произведение – Макинтош – и аз току-що бях навършил 30. И тогава ме уволниха. Как може да те уволнят от компания, която си създал? Ами, тъй като Епъл се разрастваше, ние наехме на работа човек, който аз смятах за много талантлив, за да управляваме заедно компанията и първата година нещата вървяха добре. Но после нашите възгледи за бъдещето започнаха да се разминават и накрая се скарахме. Когато това се случи, бордът на директорите застана на негова страна. Така на 30-годишна възраст аз бях уволнен. И то доста публично. Фокусът на моя съзнателен живот си беше отишъл и това направо ме разби. В продължение на няколко месеца не знаех с какво да се захвана. Чувствах, че съм разочаровал предишното поколение предприемачи, че съм изпуснал щафетата, която ми е била предадена за да я продължа. Срещнах се с Дейвид Пакард и Боб Нойс и се опитах да им се извиня за това, че прецаках нещата. Бях се провалил публично и дори мислех да напусна долината. Но бавно осъзнах, че все още обичам това, което правя. Обратът на събитията в Епъл не беше променил ни най-малко това. Бях отхвърлен, но все още бях влюбен. И така реших да започна отначало. Тогава не го осъзнавах, но уволнението ми от Епъл беше най-доброто, което можеше да ми се случи. Бремето на успеха беше заместено от лекотата на това да си отново начинаещ, да си по-малко уверен в каквото и да е. Това ми даде свободата да навляза в един от най-творческите периоди от живота си. През следващите пет години създадох компания, наречена NeXT, друга компания с името Pixar, и се влюбих в една невероятна жена, която ми стана и съпруга. Pixar създаде първия в света филм с изцяло компютърна анимация – „Играта на играчките“ – и днес е най-успешното анимационно студио на света. В забележителна поредица от събития, Епъл закупиха NeXT, аз се завърнах в Епъл и технологията, която бяхме създали в NeXT е в сърцевината на сегашното възраждане на Епъл. А Лорийн и аз създадохме прекрасно семейство. Уверен съм, че нищо от това нямаше да се случи ако не бяха ме уволнили от Епъл. Лекарството беше горчиво, но предполагам, че пациента се нуждаеше от него. Понякога животът те удря с тухла по главата. Не губете вяра! Убеден съм, че любовта към това, което правя беше причината да продължа напред. Трябва да разберете в какво сте влюбени. И това се отнася не само за работата ви, но и за личния ви живот. Работата обхваща значителна част от живота ви и затова единствения начин да сте наистина доволни е да правите нещо, което смятате за значимо. А единственият начин делата ви да са значими е да сте влюбени в това, което правите. Ако още не сте го намерили – продължете да търсите! Не се отказвайте! Сърцето ще ви подскаже когато сте го открили. И като всяка страхотна връзка, тази също ще стане още по-добра с времето. Така че, търсете докато го откриете. Не се отказвайте! Третата ми история е за смъртта. Когато бях на 17, прочетох една мисъл, която гласеше следното: „Ако живеете всеки свой ден сякаш е последният ви – един ден със сигурност ще се окажете прави!“. Тази мисъл ме впечатли силно и от тогава вече 33 години всяка сутрин се поглеждам в огледалото и се питам: „Ако днес беше последният ден от живота ми, щях ли да направя това, което се каня да направя сега?“. И когато няколко дни подред отговорът е „Не“, аз знам че нещо трябва да променя. Да си припомням, че скоро няма да съм между живите е най-важното средство, което ми помага да взема големите решения в живота си. Защото почти всичко друго – всички вътрешни очаквания, цялата гордост, целия страх от излагане или провал – тези неща просто се строполяват пред лицето на смъртта и остава единствено истински важното. Да помниш, че си смъртен е най-добрият начин, който аз знам, за да се избегне капана на представата, че има какво да загубиш. Вече си гол. Няма причина да не следваш сърцето си. Преди около година ми откриха рак. В 7.30 ч. сутринта ми направиха скенер, на който ясно личеше тумора в панкреаса ми. Аз дори не знаех какво е панкреас! Лекарят ми каза, че почти със сигурност този тумор е от нелечимия тип и че ми остават от 3 до 6 месеца живот. Моят доктор ме посъветва да си отида вкъщи и да си стегна нещата, което е лекарският код за „Подготви се да умреш“. Това означава само за няколко месеца да кажеш на децата си всичко онова, за което си смятал, че имаш на разположение поне 10 години. Означава също да си подредиш делата така, че да улесниш семейството си максимално. Означава да си вземеш сбогом. Живях с тази диагноза през целия ден. По-късно същата вечер ми направиха биопсия, вкараха ендоскоп в гърлото ми, през стомаха, чак до вътрешностите ми, боцнаха с една игла панкреаса ми и взеха няколко клетки от тумора. Аз съм бил под упойка, но жена ми, която присъстваше, ми разказа, че когато погледнали клетките под микроскоп лекарите се разплакали, защото се оказало, че това било много рядка форма на рак на панкреаса, която е лечима чрез операция. Бях опериран и сега съм добре. Тогава бях най-близо до смъртта и се надявам това да си остане така поне за няколко десетилетия напред. Тъй като съм го преживял, сега мога да ви говоря за това с малко по-голяма увереност, отколкото когато смъртта беше само интелектуална концепция. На никой не му се мре! Дори хората, които искат да отидат в рая не искат да умират, за да стигнат там. И все пак, всички ни чака една и съща участ. Никой не се е отървал. И така е правилно, защото Смъртта най-вероятно е единственото най-добро изобретение на Живота. Тя е агентът на промяната. Тя прочиства старото, за да даде път на новото. Сега вие сте новото, но някой ден, не чак толкова далеч, вие също ще остареете и ще бъдете отстранени от пътя. Съжалявам, че драматизирам, но това е истината. Времето ви е ограничено, затова не го губете, за да живеете чужд живот! Не влизайте в капана на догмата да живеете според очакванията на другите! Не позволявайте чуждите мнения да заглушат вашия собствен вътрешен глас! А най-важното е да следвате сърцето си и своята интуиция. Те някак си вече знаят какви всъщност искате да станете. Всичко друго е второстепенно. Когато бях млад излизаше списание, наречено „Световен каталог“, което беше нещо като библия за моето поколение. Беше създадено недалеч от тук, в Менло Парк, от един приятел на име Стюърт Бранд, който вдъхваше на списанието своето поетично вдъхновение. Това беше в края на 60-те, когато все още нямаше компютри или предпечатна подготовка, така че всичко се правеше с пишеща машина, ножици и полароидни снимки. Беше нещо като хартиен вариант на Гугъл, 35 години преди появяването на самия Гугъл. Беше идеалистично и бъкаше от съвети и велики идеи. Стюърт и неговия екип успяха да издадат няколко броя на списанието и когато времето му отмина, те подготвиха своя последен брой. Беше в средата на 70-те, а аз бях на вашата възраст. На задната корица имаше снимка на селски път в ранно утро, същия който можете сами да видите ако се осмелите да тръгнете на автостоп. Най-отдолу беше написано: „Останете си гладни! Останете си глупави!“. Това беше тяхното послание на сбогуване. Останете си гладни! Останете си глупави! И аз винаги съм си пожелавал същото. И сега, когато се дипломирате и започвате отначало, аз ви пожелавам същото. Останете си гладни! Останете си глупави! Благодаря ви много. ПОЛЕЗНИ ВРЪЗКИ: Оригиналният текст на речта на Стийв Джобс Няма други текстове по същата тема.Tags: Apple, Steve Jobs, Епъл, Стив Джобс
1.1 2.1 3.1 4.1 5.1 6.1 6.2 7.1 7.2 8.1 8.2 9.1 10.1 11.1 11.2 11.3 12.1 12.2 13.1 14.1 15.1 15.2 16.1 16.2 16.3 16.4 16.5 17.1 17.2 17.3 18.1 18.2 19.1 19.2 20.1 20.2 21.1 22.1 23.1 24.1 24.2 24.3 25.1 26.1 26.2 27.1 28.1 29.1 30.1 30.2 31.1 32.1 33.1 34.1 34.2 35.1 35.2 35.3 36.1 37.1 38.1 38.2 39.1 40.1 40.2 41.1 41.2 42.1 42.2 43.1 44.1 44.2 44.3 45.1 45.2 45.3 46.1 46.2 47.1 47.2 48.1 48.2 49.1 50.1 50.2 51.1 52.1 53.1 54.1 55.1 56.1 57.1 57.2 58.1 58.2 59.1 60.1 61.1 62.1 62.2 63.1 63.2 64.1 65.1 65.2 65.3 66.1 66.2 67.1 68.1 68.2 69.1 69.2 69.3 70.1 70.2 71.1 72.1 73.1 74.1 74.2 75.1 75.2 75.3 76.1 76.2 77.1 78.1 78.2 79.1 80.1 80.2 81.1 82.1 83.1 83.2 83.3 84.1 85.1 86.1 86.2 87.1 88.1 88.2 89.1 90.1 91.1 91.2 92.1 92.2 93.1 94.1 94.2 94.3 95.1 96.1 96.2 97.1 98.1 98.2 99.1 99.2 100.1 101.1 101.2 102.1 103.1 103.2 104.1 105.1 105.2 106.1 107.1 107.2 108.1 108.2 109.1 110.1 111.1 112.1 113.1 115.1 116.1 116.2 117.1 117.2 118.1 119.1 119.2 120.1 121.1 122.1 123.1 123.2 123.3 124.1 124.2 125.1 125.2 126.1 126.2 127.1 128.1 128.2 129.1 130.1 130.2 131.1 132.1 133.1 133.2 134.1 134.2 134.3 135.1 136.1 136.2 137.1 137.2 138.1 138.2 139.1 139.2 139.3 140.1 140.2 140.3 141.1 142.1 143.1 143.2 144.1 145.1 145.2 146.1 146.2 147.1 148.1 149.1 150.1 151.1 152.1 153.1 154.1 154.2 155.1 155.2 156.1 157.1 157.2 158.1 158.2 159.1 160.1 160.2 161.1 161.2 162.1 163.1 163.2 163.3 164.1 164.2 165.1 166.1 166.2 167.1 168.1 169.1 170.1 170.2 171.1 172.1 173.1 174.1 174.2 175.1 176.1 176.2 177.1 177.2 178.1 178.2 179.1 179.2 180.1 181.1 181.2 182.1 182.2 183.1 184.1 184.2 185.1 185.2 186.1 186.2 187.1 188.1 188.2 189.1 190.1 191.1 191.2 192.1 193.1 194.1 194.2 195.1 196.1 196.2 197.1 197.2 198.1 198.2 199.1 199.2 200.1 200.2 200.3 201.1 201.2 202.1 202.2 203.1 203.2 204.1 204.2 205.1 205.2 206.1 206.2 207.1 208.1 208.2 209.1 210.1 210.2 211.1 212.1 212.2 213.1 213.2 214.1 214.2 215.1 216.1 216.2 216.3 217.1 218.1 218.2 219.1 219.2 220.1 220.2 220.3 221.1 221.2 222.1 223.1
Leadership Entrepreneur Lessons from The Container Store co-Founder & CEO Kip Tindell0 Recently I invited Kip Tindell, the Co-Founder, CEO and Chairman of The Container Store to speak to the Dallas Chapter of Entrepreneurs’ Organization. They hosted our event at their corporate headquarters, including a tour of their amazing logistics facility, from which any item that is in one of their stores originates. A true entrepreneurial story, Kip has grown The Container Store from a single 1,600 sqft location in Dallas to 43 locations throughout the country, that average 25,000 sqft in size. The big take-away from his talk was over-communicate to your staff, your partners and your vendors. If you put your employees first – revenue and profits will follow. The Container Store philosophy is that 1 great employee = 3 good employees, and 1 good employee = 3 bad employees. So only hire great employees and over-pay them compared to the market. Kip also says he gives the same power-point presentation on the company’s status to his board of directors and his employees. Employees feel they know what is going on in the business and won’t be surprised. Maybe that is why Fortune has named them one of the 100 Best Companies to Work For – 10 years in a row. USA Today Housing Roundtable – Just Walk Away?0 I had the opportunity recently to participate in a USA Today roundtable on the housing market . It was a great way to share some of my thoughts on investing, foreclosures and what home owners should do given the current housing market. I was surrounded by some very smart people from various industries. One of the questions posed by the reporter was “What if you can’t pay your mortgage, yet can’t sell your home for enough to pay off your mortgage? Should you mail in your keys and walk away?” Unfortunately, one of the supposed “experts” actually suggested this is a perfectly rational choice for many people - People should consider the risk to their credit rating vs. how much they can save. In some cases, walking away might be a perfectly rational choice. People may owe $500,000 on a home that is now worth $300,000. You (might be able to buy a much cheaper) home across the street and put $200,000 in your pocket. That might be worth the risk to your credit rating. Furthermore, since this is happening on a very large scale, my guess is that plenty of lenders will still be happy to issue loans in a couple of years to people who walked away. I am amazed that this continues to be the opinion held by some in our community. Home owners need to take personal responsibility and try to work things out with their lender. “Just walk away” is the head-in-the-sand type of attitude that got many home owners in the place they are in. If you are a home owner facing foreclosure, the very first thing you need to do is call your lender, be up front about your situation, and try to work out a payment plan. Most lenders are very willing to work with you. If you can’t work something out with your lender and you have some time, list your home at a discount with a real estate agent. Find someone who is very experienced with short sales, be sure they have closed successfully on at least 2 or 3 as the listing agent. If time is short, call a reputable real estate investor in your local market. Experienced investors can purchase your home quickly and prevent a foreclosure on your credit report. Ken Blanchard – The One Minute Entrepreneur0 I recently had the opportunity to meet Ken Blanchard and his wife Margie Blanchard, son Scott Blanchard and Scott’s wife Madeleine Homan. What a talented family They were speaking to a group of entrepreneurs about Ken’s upcoming book – “The One Minute Entrepreneur” that is similar to “The One Minute Manager” in format but focused on helping entrepreneurs think through the skills needed to create a successful company. I was able to review a manuscript and I believe it will be a great resource for those thinking of starting a company. It covers a lot of the basic skills and “common sense” things that unfortunately aren’t as “common” as they should be. The forward is by Michael Gerber, who has an amazing track record of helping small businesses to create processes and systems to succeed. If you ever have the opportunity to hear any of the Blanchards, especially Ken, speak, I highly recommend you do whatever you can to attend. They are all highly sought after speakers who do an excellent job of engaging their audience while providing a lot of in-depth data and analysis. And when “The One Minute Entrepreneur” comes out, be sure and pick up a copy! When NOT to go public by GoDaddy’s Bob Parsons0 It seems that nearly every business owner out there has dreams of taking their company public. This is especially true in the technology industry where you can be losing money but generate a windfall of cash by offering shares to the public. An article earlier this month by Bob Parsons, founder of GoDaddy.com outlines why, after doing all the filing needed and receiving SEC approval, he decided to withdraw his registration with the SEC to become a public company. One of the primary reasons cited in his post are the stringent accounting methods that the SEC would require them to use if they wanted to be public. With the ridiculous Sarbanes-Oxley Act requirements, many companies (and their the CEOs who are now ultimately responsible for financial errors) are deciding to either not go public, or to go public in a foreign market to avoid the overbearing requirements of the US market. SOX was a typical over-reaction to the Enron/Tyco/etc scandals of the past few years. Just like preventing you from bringing hair gel on an airplane probably doesn’t make you any safer, but makes you feel safer because “at least they did something“, many of the SOX requirements don’t do anything to stop fraud, while making it much harder to do business as a public company. Do we really want US companies to feel like that have to go to foreign markets if they want public investment? Business is what drives our economy. Let’s figure out how to make it easier for business owners to operate, not hamstring their efforts to grow (and create jobs, and buy buildings, and pay taxes). Bob Parsons of GoDaddy – 10 Rules0 This is a great posting by Bob Parsons, the founder and CEO of GoDaddy, and former founder of Parsons Technology (sold to Intuit for $64 Million). One of the interesting things from his business history is that with both of the companies he founded he was the sole investor. He never raised money and created two companies with revenues in excess of $100M. Of the 16 rules Parsons has come up with, here are a few that are my favorite: Get and stay out of your comfort zone. I believe that not much happens of any significance when we’re in our comfort zone. I hear people say, “But I’m concerned about security.” My response to that is simple: “Security is for cadavers.” Always be moving forward. Never stop investing. Never stop improving. Never stop doing something new. The moment you stop improving your organization, it starts to die. Make it your goal to be better each and every day, in some small way. Remember the Japanese concept of Kaizen. Small daily improvements eventually result in huge advantages. Be quick to decide. Remember what General George S. Patton said: “A good plan violently executed today is far and away better than a perfect plan tomorrow.” You can view Parsons’ entire post at Bob Parsons – My 16 Rules. Fast Home Offers – Web 2.00 Over the past weekend we completed the launch of our new web site over at Fast Home Offers. The primary catalyst for this move was to create a more streamlined presence that uses the latest “Web 2.0″ type of design methods and is easier for home owners and investors to use. For those of you who aren’t familiar, Fast Home Offers is the largest lead generation company for real estate investors in North America. We have nearly 10,000 home owners each month contact us to sell their house and we connect them with professional investors around the world. If you have any web development needs, be sure to contact The Murph Group. They have designed may of our web sites and I highly recommend them. Steve Jobs Commencement Speech at Stanford0 Excellent read. - Slides from the presentation - Thank you. I’m honored to be with you today for your commencement from one of the finest universities in the world. Truth be told, I never graduated from college and this is the closest I’ve ever gotten to a college graduation. Today I want to tell you three stories from my life. That’s it. No big deal. Just three stories. The first story is about connecting the dots. I dropped out of Reed College after the first six months but then stayed around as a drop-in for another eighteen months or so before I really quit. So why did I drop out? It started before I was born. My biological mother was a young, unwed graduate student, and she decided to put me up for adoption. She felt very strongly that I should be adopted by college graduates, so everything was all set for me to be adopted at birth by a lawyer and his wife, except that when I popped out, they decided at the last minute that they really wanted a girl. So my parents, who were on a waiting list, got a call in the middle of the night asking, “We’ve got an unexpected baby boy. Do you want him?” They said, “Of course.” My biological mother found out later that my mother had never graduated from college and that my father had never graduated from high school. She refused to sign the final adoption papers. She only relented a few months later when my parents promised that I would go to college. This was the start in my life. And seventeen years later, I did go to college, but I naïvely chose a college that was almost as expensive as Stanford, and all of my working-class parents’ savings were being spent on my college tuition. After six months, I couldn’t see the value in it. I had no idea what I wanted to do with my life, and no idea of how college was going to help me figure it out, and here I was, spending all the money my parents had saved their entire life. So I decided to drop out and trust that it would all work out OK. It was pretty scary at the time, but looking back, it was one of the best decisions I ever made. The minute I dropped out, I could stop taking the required classes that didn’t interest me and begin dropping in on the ones that looked far more interesting. It wasn’t all romantic. I didn’t have a dorm room, so I slept on the floor in friends’ rooms. I returned Coke bottles for the five-cent deposits to buy food with, and I would walk the seven miles across town every Sunday night to get one good meal a week at the Hare Krishna temple. I loved it. And much of what I stumbled into by following my curiosity and intuition turned out to be priceless later on. Let me give you one example. Reed College at that time offered perhaps the best calligraphy instruction in the country. Throughout the campus every poster, every label on every drawer was beautifully hand-calligraphed. Because I had dropped out and didn’t have to take the normal classes, I decided to take a calligraphy class to learn how to do this. I learned about serif and sans-serif typefaces, about varying the amount of space between different letter combinations, about what makes great typography great. It was beautiful, historical, artistically subtle in a way that science can’t capture, and I found it fascinating. None of this had even a hope of any practical application in my life. But ten years later when we were designing the first Macintosh computer, it all came back to me, and we designed it all into the Mac. It was the first computer with beautiful typography. If I had never dropped in on that single course in college, the Mac would have never had multiple typefaces or proportionally spaced fonts, and since Windows just copied the Mac, it’s likely that no personal computer would have them. If I had never dropped out, I would have never dropped in on that calligraphy class and personals computers might not have the wonderful typography that they Of course it was impossible to connect the dots looking forward when I was in college, but it was very, very clear looking backwards 10 years later. Again, you can’t connect the dots looking forward. You can only connect them looking backwards, so you have to trust that the dots will somehow connect in your future. You have to trust in something–your gut, destiny, life, karma, whatever–because believing that the dots will connect down the road will give you the confidence to follow your heart, even when it leads you off the well-worn path, and that will make all the difference. My second story is about love and loss. I was lucky. I found what I loved to do early in life. Woz and I started Apple in my parents’ garage when I was twenty. We worked hard and in ten years, Apple had grown from just the two of us in a garage into a $2 billion company with over 4,000 employees. We’d just released our finest creation, the Macintosh, a year earlier, and I’d just turned thirty, and then I got fired. How can you get fired from a company you started? Well, as Apple grew, we hired someone who I thought was very talented to run the company with me, and for the first year or so, things went well. But then our visions of the future began to diverge, and eventually we had a falling out. When we did, our board of directors sided with him, and so at thirty, I was out, and very publicly out. What had been the focus of my entire adult life was gone, and it was devastating. I really didn’t know what to do for a few months. I felt that I had let the previous generation of entrepreneurs down, that I had dropped the baton as it was being passed to me. I met with David Packard and Bob Noyce and tried to apologize for screwing up so badly. I was a very public failure and I even thought about running away from the Valley. But something slowly began to dawn on me. I still loved what I did. The turn of events at Apple had not changed that one bit. I’d been rejected but I was still in love. And so I decided to start over. I didn’t see it then, but it turned out that getting fired from Apple was the best thing that could have ever happened to me. The heaviness of being successful was replaced by the lightness of being a beginner again, less sure about everything. It freed me to enter one of the most creative periods in my life. During the next five years I started a company named NeXT, another company named Pixar and fell in love with an amazing woman who would become my wife. Pixar went on to create the world’s first computer-animated feature film, “Toy Story,” and is now the most successful animation studio in the world. In a remarkable turn of events, Apple bought NeXT and I returned to Apple and the technology we developed at NeXT is at the heart of Apple’s current renaissance, and Lorene and I have a wonderful family together. I’m pretty sure none of this would have happened if I hadn’t been fired from Apple. It was awful-tasting medicine but I guess the patient needed it. Sometimes life’s going to hit you in the head with a brick. Don’t lose faith. I’m convinced that the only thing that kept me going was that I loved what I did. You’ve got to find what you love, and that is as true for work as it is for your lovers. Your work is going to fill a large part of your life, and the only way to be truly satisfied is to do what you believe is great work, and the only way to do great work is to love what you do. If you haven’t found it yet, keep looking, and don’t settle. As with all matters of the heart, you’ll know when you find it, and like any great relationship it just gets better and better as the years roll on. So keep looking. Don’t settle. My third story is about death. When I was 17 I read a quote that went something like “If you live each day as if it was your last, someday you’ll most certainly be right.” It made an impression on me, and since then, for the past 33 years, I have looked in the mirror every morning and asked myself, “If today were the last day of my life, would I want to do what I am about to do today?” And whenever the answer has been “no” for too many days in a row, I know I need to change something. Remembering that I’ll be dead soon is the most important thing I’ve ever encountered to help me make the big choices in life, because almost everything–all external expectations, all pride, all fear of embarrassment or failure–these things just fall away in the face of death, leaving only what is truly important. Remembering that you are going to die is the best way I know to avoid the trap of thinking you have something to lose. You are already naked. There is no reason not to follow your heart. About a year ago, I was diagnosed with cancer. I had a scan at 7:30 in the morning and it clearly showed a tumor on my pancreas. I didn’t even know what a pancreas was. The doctors told me this was almost certainly a type of cancer that is incurable, and that I should expect to live no longer than three to six months. My doctor advised me to go home and get my affairs in order, which is doctors’ code for “prepare to die.” It means to try and tell your kids everything you thought you’d have the next ten years to tell them, in just a few months. It means to make sure that everything is buttoned up so that it will be as easy as possible for your family. It means to say your goodbyes. I lived with that diagnosis all day. Later that evening I had a biopsy where they stuck an endoscope down my throat, through my stomach into my intestines, put a needle into my pancreas and got a few cells from the tumor. I was sedated but my wife, who was there, told me that when they viewed the cells under a microscope, the doctor started crying, because it turned out to be a very rare form of pancreatic cancer that is curable with surgery. I had the surgery and, thankfully, I am fine now. This was the closest I’ve been to facing death, and I hope it’s the closest I get for a few more decades. Having lived through it, I can now say this to you with a bit more certainty than when death was a useful but purely intellectual concept. No one wants to die, even people who want to go to Heaven don’t want to die to get there, and yet, death is the destination we all share. No one has ever escaped it. And that is as it should be, because death is very likely the single best invention of life. It’s life’s change agent; it clears out the old to make way for the new. right now, the new is you. But someday, not too long from now, you will gradually become the old and be cleared away. Sorry to be so dramatic, but it’s quite true. Your time is limited, so don’t waste it living someone else’s life. Don’t be trapped by dogma, which is living with the results of other people’s thinking. Don’t let the noise of others’ opinions drown out your own inner voice, heart and intuition. They somehow already know what you truly want to become. Everything else is secondary. When I was young, there was an amazing publication called The Whole Earth Catalogue, which was one of the bibles of my generation. It was created by a fellow named Stuart Brand not far from here in Menlo Park, and he brought it to life with his poetic touch. This was in the late Sixties, before personal computers and desktop publishing, so it was all made with typewriters, scissors, and Polaroid cameras. it was sort of like Google in paperback form thirty-five years before Google came along. I was idealistic, overflowing with neat tools and great notions. Stuart and his team put out several issues of the The Whole Earth Catalogue, and then when it had run its course, they put out a final issue. It was the mid-Seventies and I was your age. On the back cover of their final issue was a photograph of an early morning country road, the kind you might find yourself hitchhiking on if you were so adventurous. Beneath were the words, “Stay hungry, stay foolish.” It was their farewell message as they signed off. “Stay hungry, stay foolish.” And I have always wished that for myself, and now, as you graduate to begin anew, I wish that for you. Stay hungry, stay foolish. Thank you all, very much.