http___bojidarmarinov.com_bgrecon_Chilton_dcdv_chap05.htm_1.xml
https___oncedelivered.net_tag_elders_.xml
2.1 3.1 4.1 5.1 5.2 6.1 6.2 7.1 7.2 8.1 9.1 9.2 10.1 11.1 12.1 13.1 13.2 14.1 15.1 15.2 16.1 16.2 17.1 18.1 19.1 19.2 20.1 20.2 21.1 21.2 22.1 23.1 23.2 24.1 25.1 26.1 26.2 27.1 29.1 30.1 30.2 31.1 32.1 33.1 33.2 34.1 35.1 35.2 36.1 37.1 37.2 38.1 39.1 40.1 40.2 41.1 41.2 42.1 42.2 43.1 44.1 44.2 45.1 46.1 46.2 47.1 48.1 48.2 49.1 49.2 50.1 51.1 52.1 53.1 54.1 55.1 55.2 56.1 57.1 58.1 58.2 59.1 60.1 61.1 61.2 62.1 63.1 64.1 64.2 65.1 66.1 67.1 67.2 68.1 68.2 69.1 70.1 71.1 72.1 72.2 73.1 74.1 75.1 75.2 76.1 76.2 77.1 78.1 79.1 80.1 81.1 82.1 82.2 83.1 83.2 84.1 84.2 85.1 86.1 86.2 87.1 88.1 89.1 89.2 90.1 90.2 91.1 91.2 92.1 93.1 93.2 94.1 94.2 95.1 96.1 97.1 98.1 98.2 99.1 99.2 99.3 100.1 100.2 101.1 102.1 102.2 103.1 104.1 104.2 105.1 105.2 106.1 106.2 107.1 108.1 109.1 110.1 111.1 112.1 113.1 114.1 115.1 116.1 117.1 118.1 119.1 121.1 122.1 122.2 123.1 124.1 125.1 125.2 126.1 126.2 127.1 128.1 129.1 130.1 130.2 131.1 132.1 133.1 133.2 134.1 135.1 135.2 136.1 137.1 137.2 138.1 139.1 139.2 140.1 141.1 141.2 142.1 143.1 143.2 144.1 145.1 145.2 146.1 147.1 147.2 148.1 148.2 149.1 150.1 150.2 151.1 151.2 152.1 153.1 153.2 154.1 154.2 155.1 156.1 157.1 157.2 158.1 159.1 160.1 160.2 161.1 161.2 162.1 162.2 162.3 163.1 163.2 164.1 165.1 166.1 167.1 168.1 168.2 169.1 169.2 169.3 170.1 171.1 171.2 172.1 172.2 173.1 173.2 174.1 175.1 176.1 176.2 177.1 177.2 178.1 178.2 179.1 180.1 180.2 181.1 181.2 182.1 183.1 183.2 184.1 185.1 185.2 186.1 186.2 187.1 188.1 189.1 190.1 190.2 191.1 192.1 192.2 193.1 194.1 195.1 196.1 196.2 197.1 198.1 199.1 199.2 200.1 201.1 201.2 202.1 203.1 204.1 205.1 206.1 207.1 208.1 208.2 209.1 210.1 211.1 211.2 212.1 213.1 214.1 214.2 215.1 216.1 217.1 218.1 219.1 220.1 221.1 222.1 223.1 224.1 225.1 226.1 227.1 228.1 229.1 229.2 230.1 230.2 231.1 232.1 233.1 234.1 234.2 235.1 236.1 236.2 237.1 237.2 238.1 239.1 240.1 240.2 241.1 242.1 243.1 244.1 245.1 246.1 246.2 247.1 247.2 249.1 249.2 250.1 251.1 252.1 253.1 254.1 255.1 256.1 257.1 258.1 260.1 261.1 262.1 263.1 264.1 265.1 266.1 266.2 267.1 268.1 269.1 270.1 271.1 272.1 273.1 274.1 275.1 276.1 277.1 277.2 278.1 279.1 280.1 281.1 282.1 282.2 283.1 283.2 284.1 285.1 285.2 286.1 287.1 287.2 288.1 288.2 289.1 290.1 291.1 291.2 292.1 293.1 294.1 294.2 295.1 295.2 296.1 297.1 298.1 299.1 300.1 300.2 301.1 302.1 303.1 304.1 305.1 305.2 306.1 307.1 308.1 309.1 310.1 311.1 311.2 312.1 313.1 314.1 314.2 315.1 316.1 317.1 318.1 319.1 320.1 321.1 322.1 323.1 324.1 324.2 325.1 326.1 326.2 327.1 327.2 328.1 329.1 330.1 331.1 331.2 332.1 333.1 334.1 334.2 335.1 336.1 337.1 338.1 339.1 339.2 340.1 341.1 341.2 342.1 343.1 344.1 345.1 345.2 346.1 347.1 347.2 348.1 349.1 349.2 350.1 351.1 351.2 352.1 353.1 354.1 355.1 356.1 357.1 358.1 359.1 360.1 361.1 361.2 362.1 363.1 363.2 364.1 364.2 365.1 365.2 366.1 367.1 368.1 368.2 369.1 370.1 370.2 371.1 371.2 372.1 373.1 374.1 375.1 376.1 377.1 378.1 379.1 380.1 380.2 381.1 382.1 382.2 383.1 384.1 385.1 386.1 386.2 387.1 388.1 388.2 389.1 390.1 390.2 391.1 391.2 392.1 393.1 393.2 394.1 395.1 395.2 396.1 397.1 397.2 398.1 399.1 400.1 401.1 401.2 402.1 403.1 404.1 404.2 405.1 405.2 407.1 407.2 407.3 408.1 408.2 410.1 411.1 411.2 412.1 414.1 414.2 415.1 415.2 416.1 416.2 418.1 420.1 420.2 420.3 421.1 422.1 424.1 425.1 425.2 426.1 426.2 426.3 429.1 429.2 430.1 432.1 433.1 435.1 437.1 437.2 439.1 440.1 440.2 444.1 444.2 445.1 445.2 447.1 448.1 449.1 450.1 452.1 453.1 455.1 456.1
CHRISTUS VICTOR Агнето и Книгата (5:1-14) Йоан вижда Седящия на Престола, държащ Книга . подпечатана със седем печата. Както отбелязва Теодор Цан, седемте печата показват, че документът е завет. Макар това да не е цялото обяснение, то е важно за правилното разбиране на Книгата. Цан пише: “Думата biblion [книга] сама по себе си позволява много тълкувания, но седемте печата на гърба й не са оставяли никакво съмнение за читателите от онова време. Точно както в Германия преди въвеждането на паричните записи всеки е знаел, че писмо запечатано с пет печата съдържа пари, така и най-обикновеният член на азиатските църкви е знаел, че biblion запечатана със седем печата е била завет. Когато завещателят умирал, заветът бивал изваждан, и когато е възможно е бивал отварян в присъствието на седемте свидетеля, които са го запечатали; т.е. той е бил разпечатван, прочитан и изпълняван. Документът със седем печата е символ на обещанието за бъдещо царство. Разпореждането е било отдавна направено, и е било документирано и запечатано, но все още не е било изпълнено.”[1] Книгата е била също написана отпред и отзад. Всеки християнски читател[2] незабавно би разбрал значението на това описание, защото то се основава на описанието на Десетте Заповеди. Двете плочи на Свидетелството, които бяха двойни копия,[3] бяха написани отпред и отзад (Изх. 32:15). Аналог на това се намира в сюзеренните договори в древния Близък Изток: Победоносният цар (сюзерен) налага мирен договор/завет върху победения цар (васала) и всички хора под властта на васала. Написват се два екземпляра от договора (както при съвременните договори), и всяка страна е поставяла своя екземпляр на договора в храма на своя бог, като юридически документ свидетелствуващ за споразумението. В случая с Израел, разбира се, Господ беше едновременно Сюзерен и Бог; така че и двата екземпляра на Завета бяха поставени Мередит Клайн обяснява: “Предназначението на израилевия екземпляр на Завета е било да бъде документално свидетелство (Вт. 31:26). То е било свидетелство за и срещу Израел, напомняйки за задълженията, под които са се заклели, и изобличавайки за нарушените задължения, обявявайки надеждата за заветното благословение и обявявайки обречеността на заветните проклятия. Общественото прогласяване на това е било предназначено да учи целия Израел на страх от Господа, особено децата (Вт. 31:13; ср. Разгледана във връзка с божествената клетва и обещание, копието на завета на Яхве е имало предназначение подобно на предназначението на дъгата при Неговия завет с Ной (Бит. 9:13-16). Гледайки тази плоча, той си е спомнял за Своята клетва към Неговите слуги и с вярност е довеждал обещаното благословение.”[4] Видяхме, че св. Йоан организира своето пророчество според установената заветна структура. Нещо повече, много от конкретните сведения в Откровение показват, че идеята на завета е централна за неговото послание. Самата книга се представя от началото като част от Канона, основно написана да бъде четена в литургия (1:3). Образите от Скинията се използват в началното Славословие (1:4-5), а Църквата е обявена като учредяване на ново Царство от свещеници, както Израел беше при Синай (1:6). Темата на книгата, заявена в 1:7, е идването на Христос в Облака на Славата; след това, почти веднага, св. Йоан използва три думи, които винаги се срещат във връзка със сключване на завет: Дух, Ден и Глас (1:10). Последващото видение за Христос като славен Първосвещеник (1:12-20) съчетава много образи от Стария Завет – Облака, Господния Ден Господния Ангел, Създателя и Владетеля на вселената, Човешкия Син/Втория Адам, Победителя на народите, Собственика на Църквата – всички които са свързани с пророчествата за идването на Новия Завет. Видението е следвано от посланието на самия Христос към църквите, формирано като повтаряне на историята на Завета (Глави 2-3). След това, в Глава 4, св. Йоан вижда Престола, крепен от Херувимите и обграден от царското свещенство, всички пеещи Божиите хваления придружени от светкавици и гласове и гръмове като при Синай. Не трябва да сме изненадани да открием, че тази величествена последователност от образи при сключване на завет достига своя връх във видението за заветен/договорен документ, написан отпред и отзад, в ръката на Седящия на Престола. Книгата не е нищо друго освен Заветът на възкръсналия и възнесен Христос: Новият Завет. Но идването на Новия Завет означава преминаването на Стария Завет и съд върху отстъпилия Израел. Както видяхме във Въведението, библейските пророци говорят според заветната структура на мирния договор, действувайки като обвинители от името на божествения Владетел, водейки съдебен процес срещу Израел. Образът на документа, написан от двете страни, се използва в пророчеството на Езекиил, по което св. Йоан е формирал своето пророчество. Езекиил ни казва за получаването на свитък, съдържащ списък с присъдите срещу Израел: И рече ми: Сине човешки, Аз те изпращам при израилтяните, при бунтовни хора, които възстанаха против Мене; те и бащите им са престъпвали Моите думи дори до този днешен ден. И като погледнах, ето ръка простряна към мене, и ето в нея свитък Книга, и Той го разви пред мене. Писаното беше отвътре и отвън, в което бяха написани плачове, ридание и горко. Тъй като св. Йоан вижда отварянето на Новия Завет, той също ще види проклятията на Стария Завет изпълнени върху отстъпилия народ на Завета. Това заключение става още по-ясно, когато видим цялостното развитие на пророчеството. Седемте Печата на Книгата са счупени, за да разкрият съдържанието на Книгата; но счупването на Седмия Печат поставя началото на прозвучаването на Седемте Последното видение от раздела с Тръбите завършва с ужасната сцена за големия Гроздобер, в който човешки “гроздове на гнева” биват смачкани и цялата Земя е наводнена с потоци от кръв (14:19-20). Това води пряко до последния раздел в Откровение, в който св. Йоан вижда кръвта от Лина да се излива от Седемте Чаши на гнева (16:1-21). Така изглежда, че ние трябва да разберем, че Седемте Чаши са съдържанието на Седмата Тръба, “последното Горко,” което се изсипва върху Земята (ср. 8:13; 9:12; 11:14-15; 12:12). Всичко това – Печати, Тръби и Чаши – е съдържанието на книгата със седем печата, Новият Завет. Но има един проблем: Никой в цялото създание – в небесата, на земята или под земята – не може (или както обяснява св. Йоан, не е достоен) да отвори Книгата, нито да гледа в нея. Никой не може да изпълни условията, изисквани от Посредника на Новия Завет. Всички предишни посредници – Адам, Мойсей, Давид и останалите – се оказаха в крайна сметка неспособни за задачата. Никой не може да отнеме греха и смъртта; защото всички съгрешиха и завинаги отпаднаха от Божията Слава (Римл. 3:23). Жертвата на животни не можеше наистина да отнеме греховете, защото такова нещо е невъзможно (Евр. 10:4); и самият първосвещеник, който принасяше жертвите, беше грешник, “обиколен с немощ” (Евр. 5:1-3; 7:27), и имаше нужда да бъде заместван с друг след своята смърт (7:23). Не можеше да се открие никой, който да подпечата по-добър завет. Виждайки пророческия копнеж и тъгата на Старозаветната Църква, св. Йоан започна много да плаче. Новият Завет бива предложен от Седящия на Престола, но никой не е достоен да действува от Божия и от човешка страна, за да подпечата Завета. Книгата със седемте печата остава заключена. Йоан бива утешаван от един от старците, който казва (както се чете буквално): Спри да плачеш; виж, Той победи! Така Църквата проповядва Евангелието на св. Йоан; и сякаш старецът е толкова възхитен от своето послание, че веднага стига до най-важното нещо преди дори да обясни кой е победил. Той продължава да описва Христос Победителя: Лъвът от Юдовото племе, силното и могъща изпълнение на древното пророчество на Яков към четвъртия му син: Млад лъв е Юда; От плячка, сине мой, си се въздигнал; Легнал и разпрострял се е като лъв И като лъвица; кой ще го възбуди? Не ще липсва скиптър от Юда, Нито управителев жезъл отсред нозете му, Докле дойде Сило; И нему ще се покоряват племената. Давид, побеждаващият Лъв на Юда в Стария Завет, беше този, на когото Бог разкри плана за Храма (1 Лет. 28:11-19) и плана за вечния завет, “Хартата за Човечеството,” с която идващият Свещеник-Цар щеше да донесе Авраамовото благословение на всички народи (2 Царе 7:18-29; 23:2-5; 1 Лет. 17:16-27; Пс. Най-после великият Давидов Син дойде и победи, установявайки вечно господство и отваряне на Завета. Въплъщавайки и изпълнявайки всичките обещания на Завета, Той е Онзи, “Комуто принадлежи.” Христос е наречен също Коренът Давидов – странен израз, според нашия начин на мислене. По-лесно можем да разберем думите на Исая: “пръчка из Иесевия пън” (Ис. 11:1). Като наследник на Есей и Давид, Исус можеше да бъде наричан “клонка” (Ер. 23:5; Зах. 3:8); но как е възможно да бъде наричан Корена? Нашата обърканост произхожда от нашите небиблейски възгледи относно това как действува историята. Свикнали сме да мислим за историята като че ли е някаква машина на Руб Голдбърг: Освобождаваме лоста от единия край, и серия от колелца и нещица се блъскат едно в друго, произвеждайки накрая някаква джунджурийка в другия край на машината. Само с причинно-следствена връзка, всяко събитие причинява други събития, в пряка хронологична последователност. Това е вярно – но не е цялата истина. Всъщност взето отделно и автономно, това въобще не е вярно, защото такава теза е еволюционна в своите презумпции, а не библейска. Историята не е за това как миналото причинява бъдещето; също е вярно, че бъдещето причинява миналото, както обяснява Р. Ръшдуни: “Движението на времето, според Библията, е от вечността, тъй като е създадено от Бога и се движи според Неговата вечна наредба . Тъй като времето е предопределено, и тъй като неговото начало и край са вече установени, времето не се развива според еволюционен модел от миналото през настоящето към бъдещето. Обратното, то се развива от бъдещето към настоящето към миналото.”[6] Един прост пример може да ни помогне да разберем това. Да речем, някой ви намира как опаковате чанта с храна през една топла съботна сутрин, и ви пита защо го правите. Вие отговаряте, “Понеже ще ходя на пикник в парка днес.” Какво се е случило? В известен смисъл бъдещето – планираният пикник – е определило миналото. Тъй като искате пикник в парка, затова планирате обяд. Логически, пикникът предшествува и причинява правенето на обяда, макар да го следва хронологично. По същия начин Бог е пожелал да се прослави в Исус Христос; затова Той създаде Есей и Давид и всички други прародители на Христовата човешка природа, за да доведе Своя Син на света. Коренът на самото съществуване на Давид е Давидовият Син, Исус Христос. “Следствието” предопределя “причината”![7] Така Господ Исус Христос ни е представен по най-радикалния възможен начин като Центърът на цялата история, божественият Корен, както и Потомък, Началото и Края, Алфа и Омега. И като побеждаващ Лъв и предопределящ Корен Той победи, за да отвори Книгата с нейните седем печата. Йоан се обръща, за да види Описания по този начин – и вместо да види Лъв или Корен, вижда Агне, стоящо пред Престола. Това е моделът, който първо забелязахме в 1:11, където Йоан първо чува, и после вижда. Очевидно, Този, за Когото св. Йоан чува в стих 5, е еднакъв с Този, Когото сега вижда в стих 6. Лъвът е Агнето. В какъв смисъл Исус Христос е Агне? Текстът не се отнася за Исус в Неговото естество – Той не е “като агне” в смисъла да е добричък, сладък, или мек, както някои погрешно разбират този текст.[8] Христос е наречен Агне не поради Неговата Личност (която популярната теология така или иначе принизява до съвременния възглед за “личностност”), но поради Неговото дело. Той е Агнето, което беше заклано, “което носи греха на света” (Йоан 1:29). Така, центърът на историята е завършеното, жертвено дело на Христос. Основата на Неговото посредническо царуване (Христос като Лъв) е Неговата посредническа жертва (Христос като Агне). Именно поради Неговата жертва Той е бил възвисен до мястото на върховно управление и власт. Христос спечели победа чрез Своето жертвено страдание и смърт заради нас. Йоан набляга върху това чрез своя особен език: Агне, стоящо като заклано. Филип Карингтън предполага, че гръцката дума стоящо (hestēkos) e “приблизителен гръцки превод на еврейската дума Tamid, която означава ‘постоянен’ или ‘непреставащ,’ и се отнася до всекидневните изгаряния на жертви в Храма. Това е обикновено техническо понятие, и образува заглавието на частта от Мишна, която се занимава с тази жертва. Агнето на Tamid е разбираем израз, който вероятно е превърнат в Arnion Hestēkos на гръцки. Гръцката дума Hestēkos не означава ‘непреставащ,’ а само ‘стоящ’ в буквалния смисъл; но би могла да бъде приблизителна равностойност като Christos (помазан), което е превод на Месия. Arnion Hestēkos така може да бъде ‘завален’ гръцки за ‘Жертвено Агне.’” “Думата Arnion също е породила дискусия. Нашият Господ е наречен Божият Агнец в четвъртото евангелие (1:29), точно както Той е наречен тук Агне на Tamid; но двете думи са различни, Arnion тук и Amnos в евангелието. Възможно е, докато Amnos е по-обща и естествена дума за Агне, Arnion Hestēkos да е техническо понятие от юдейския храм. Йоан продължава със символните образи: Христос Агнето има седем рога. Рогът в Писанието е разбираем символ за сила и власт (ср. Пс. 75:10); но има нещо повече, мисленето на запознатия с Библията читател би било раздвижено с напомняне за седемте овнешки рога, които бяха използвани, за да прогласят съда на Бога над Неговите врагове и победата и спасението на заветния народ в историческата битка за Ерихон (Ис.Нав. 6:2-5). По същия начин, великото Жертвено Агне, към което сочат всички други жертви, сега дава власт и сила и победа за Своя народ в неговата война за господство над земята. Категоричната победа на Христос гарантира прогресивните победи на Църквата и окончателната й власт над цялата територия, която й е дадена – която в тази епоха е не само Палестина, а целият свят (Мат. 28:18-20). Агнето има също седем очи, които са седемте Божии духове, изпратени по цялата земя (ср. За да разберем това, трябва да се върнем към Битие 1, където намираме първото споменаване на Духа: носещ се над земята, творящ над нея, оформящ и изпълващ я, извиквайки в съществувание живота. С напредването на сътворението, Духът изпълнява седем действия на гледане – седемте очи на Духа, ако желаете. Седем пъти ни се казва, че “Бог видя, Когато Бог създаваше Своя свят, Той също го съдеше, оценявайки и одобрявайки го, докато беше дадена окончателната, кулминационна оценка като въведение към началото на седмия ден.[10] Тук в Откровение Христос е представен като Център на историята, Победителят, Който приема Новия Завет за хората; и като такъв, Той е видян като Създател и Съдия, с пълнотата на знанието, чрез Неговото неизмеримо притежание на виждащия и разпознаващ Дух (Йоан 3:34). Още в началото, когато Духът излезе, за да оформи земята и да я оцени, Той “произтичаше от Бащата и от Сина.” Христовото разбиране за сътворението и историята произлиза не от самата история, а от факта, че Той е Създател и Изкупител на света. Така, поради Неговата Личност, Неговото дело и Неговото възвишено положение като Спасител и Владетел на света, Исус Христос се възвиси на небето, излезе пред Престола на Своя Баща, и взе Книгата от десницата на Седещия на Престола. Ето как пророкът Даниил описва това: Гледах в нощните видения, И ето, един като Човешки Син Идеше с небесните облаци И стигна до Стария по Дни; И доведоха Го пред Него. И Нему се даде владичество, Слава и царство, За да Му слугуват Всичките племена, народи и езици. Неговото владичество е вечно владичество, Което няма да премине, И царството Му е царство, Което няма да се разруши. Централното послание на Библията е спасение чрез Исус Христос, Посредника на Новия Завет. Без Неговото дело, чрез което Той придоби и вечно притежава Завета, няма надежда за човечеството. Той победи съкрушително, така че да отвори Мирния Договор на Великия Цар; и чрез Него ние също сме повече от победители. 8-10 В този миг, събранието от светии и ангели в небесата избухва в хваление: Четирите живи създания и двадесет и четирите старци се покланят пред Агнето, падайки в обожание, като се приготвят да Го хвалят в песен, като всеки има арфа. Друго важно нещо в сцената включва златните чаши, пълни с тамян, които са (т.е. които представляват, или които представят символично) молитвите на светиите (ср. Геерхардус Вос обяснявя: “Символизмът лежи отчасти в това, че димът е пречистената същност на жертвата, и отчасти в нейното възнесение. Това че олтарът с тамяна беше най-близо до завесата пред Пресветото място отбелязва религиозната характерност на молитвата като идваща най-близо до Божието сърце. Жертвата беше постоянна. Идеята за приятния мирис на горящия тамян в ноздрите на Йеова е доста далеч от нашите собствени представи за религиозна образност, но това не е причина да бъде пренебрегнато, тъй като в еврейската представа за религия то не е считано ни най-малко за неподходящо.”[11] Тогава живите създания и старците пеят Нова Песен, и отново е използвана хорова част за обяснение на символите. Всъщност, нашето тълкувание се потвърждава от израза, който св. Йоан използва тук. Новата Песен се споменава седем винаги във връзка с Божиите изкупителни/творчески дела в историята. Новата песен празнува сключването на Завета и предсказва идването на Христос, за да донесе спасение на народите и повсеместна победа за праведните: Пейте на Господа нова песен, Защото Той извърши чудесни дела: Неговата десница и Неговата света мишца Му спечелиха победа. Господ изяви победата Си, Откри правдата Си пред народите. Спомни милостта Си и верността Си към Израилевия дом; Всичките земни краища видяха спасението, извършено от нашия Бог. Пейте на Господа нова песен, Хвалата Му от краищата на земята! Нека отдават слава на Господа, И нека възвестят хвалата му в островите, Господ ще излезе като силен мъж, Ще възбуди ревнивостта Си като войник, Ще извика, Да! ще изреве. Ще надделее над враговете Си. Всеки път, когато се достига нов етап от изкупителната история в Библията (като Изхода, основаването на теократичното царство и пр.), има съответствуващ период на канонично откровение; както казва Геерхардус Вос, “Откровението следва събитията.”[12] По-конкретно, появата на канонично Писание придружава Божието победоносно изкупление на Неговия народ, както посочва Мередит Клайн относно “раждането на Библията”: “Посред падналия свят и пред лицето на сатанинската враждебност, изявена в различни исторически проявления, Божият народ не би могъл да стигне до положение на царство без изкупителните присъди, освобождаващи го от властта на противника. Само когато Господ Бог е завършил Своята спасителна победа, ще бъде приготвен пътят да провъзгласи Своето царство-договор, установявайки Своите заповеди сред Своя избран народ и заповядвайки съществуването на тяхното царство под властта на Неговата върховна воля . “Заветното откровение вече е било отправено към Авраам, Исак и Яков и техните семейства, предлагайки им като обещание царството. Но Писанието изисква за неговото появяване нещо повече от обещание за царство. Беше необходимо обещанието и клетвата, дадени на патриарсите, да бъдат изпълнени; избраният народ трябва действително да достигне характер на народ. Докато Бог не създаде царството-народа на Израел, изведен от Фараоновата тирания към Синайското събрание, Той не можеше да даде каноничен завет от библейския тип. Така появата на канонично Писание трябваше да чака победата на Яхве при изхода. Тази победа даде сигнал за пълнотата на времето за раждането на Божието договорно Слово.” “Насрочването на раждането на писаното Слово точно в тази историческа точка ни насочва към особеното качество на каноничното Писание. Тъй като води началото си от величественото изявяване на властта на Яхве в спасение и съд, според пророческите обещания, дадени на патриарсите, Писанието от началото носи характера на слово на победно изпълнение. Неоспорима изявление е, че името на Израилевия Бог е Яхве, могъщият Господар на завета. Макар Мойсеевото царство, установено на Синай, да беше само временно и само обещание относно Месианската действителност на новозаветната епоха, все пак без съмнение старозаветното Божие Слово, което провъзгласи Израилевото царство, беше за пред-Месианския етап от изкупителната история слово за видимо изпълнени обещания и за победното царуване на Яхве, решително и драматично изявено. Затова от своето първо появяване като следствие от победа, каноничното Писание застава пред хората като божествено победно слово.”[13] Това, което Синай показа във временна форма, Голгота и Елеонският хълм показаха в окончателна форма: победоносното изкупление на Божия избран народ в Новия Завет, когато Лъвът от Юдовото племе победи, за да отвори Книгата. И тъй като Исус Христос придоби Новия Завет за Своя народ, Той нареди написването на каноничното Писание на Новия Завет като решително и драматично изявление на Своето победно царуване, Своето “божествено победно слово.” Заедно с новото писмено откровение, този нов и окончателен етап от изкупителната история, въведен с Новия Завет, призовава за Нова песен, нов литургичен отговор от Божието хвалещо събрание. Точно както предишните епохи в заветната история породиха Нова песен,[14] окончателното установяване на нов народ със свое ново царство-договор поражда необходимостта от ново поклонение, такова, което ще бъде истинско изпълнение на старото, надминаващо всичко, което то предизвести. Новото вино на Новия Завет не би могло да се побере в меховете на Старото; новото изкупление изисква от нас пълно и правилно изразяване на Новата песен на християнската литургия. Точно това възвестява Новата песен като своя основа: Царство-Договор: Достоен си да вземеш книгата и да разпечаташ печатите й. Изкупление: Защото си бил заклан, и със Своята кръв си ни изкупил. Народност: И направил си ги на нашия Бог царство и свещеници. Господство: И те ще царуват на земята. Един момент от песента е породил сериозен тълкувателен проблем: Както отбелязахме при 4:4, Нед Стоунхаус (и множество други) твърди, че двадесет и четирите старци са вид ангели. Основата на мнението на Стоунхаус се свежда до факта, че един ръкопис на гръцкия нов завет съдържа текстов вариант, който, както твърди той, посочва това. Докато повечето ръкописи казват, че Христос ни е изкупил, варианът, предпочетен от Стоунхаус, казва, че Христос е изкупил хора. Очевидно разликата е, че певците при първия случай са категорично наредени сред изкупените, докато певците във втория вариант не са непременно включени сред изкупените от Христовата кръв. За нещастие на тълкуванието на Стоунхаус, има два факта, които от самото начало говорят срещу него. На първо място, дори ако всички ръкописи съдържат предпочетения вариант от Стоунхаус, той не доказва неговата теза; Стоунхаус просто прави предположение, което може (но не е задължително) да следва от неговата предпоставка. (В края на краищата, всеки вярващ може все още да се моли за “Църквата” или за “Божия народ,” без да изключва себе си; самият факт, че старците благодарят на Бога за изкупването на “хора,” не означава по необходимост, че те самите не са между изкупените.) Второ, все пак, от стотиците ръкописи, съдържащи Книгата Откровение, само един съдържа тези изключително несигурни думи. Вариантът не се намира в никое “семейство” от ръкописи, и определено не е в нищо, което би могло да се нарече ръкописна “традиция”; среща се само в един единствен ръкопис. Да се основава едно тълкувание върху такава нестабилна основа е, меко казано, крайно субективен и произволен метод за изучаване на Библията. Без съмнение, традиционният вариант (“ни”) е верният. Но казването на това повдига още два проблема: (1) За четирите живи същества, които не изглежда да представляват Църквата, се казва, че пеят тази песен; (2) песента преминава в трето лице между стихове 9 и 10. В стих 9 четем: “Ти си ни изкупил”; а в стих 10 четем: “И си ги направил царство . . и те ще царуват.” В действителност, тези два проблема се решават един с друг. Очевидно това е пример за това, което вече видяхме в тази книга, което ще става все по-познато, като продължаваме в нея: ответното хваление. Този модел от хорови отговори продължава в тази глава (ср. ст. Една вероятна схема на тази част от небесната литургия би била следната: Старци и живи създания: Достоен си да вземеш книгата и да разпечаташ печатите й. Старци: Защото си бил заклан, и със Своята кръв си ни купил за Бога от всяко племе, език, люде и народ. Живи създания: И направил си ги на нашия Бог царство и свещеници; и те царуват на земята.[15] Христос е изкупил Своите хора от народите, не само за да ги освободи от греха, но да им даде възможност да изпълнят първоначалния Божий Мандат за Господство на човека. Като Втори Адам, Христос поставя на Своето Ново Създание задачата, в която Адам се провали – но този път на основа на непоклатимата основа на Неговата смърт, възкресение и възнасяне. Спасението има цел, спасяване за, както и спасяване от. Христос направи Своите хора да бъдат царе и свещеници на нашия Бог, и гарантира тяхното бъдеще: Те ще царуват на земята. Това ни показва посоката на историята: Изкупените на Господа, вече народ от царско свещенство, се движат напред към пълното господство, което Бог е замислил като Своя първоначална програма за човека. В Адам тя беше загубена; Исус Христос, Вторият Адам, ни освободи и ни възстанови към нашето царско свещенство, така че ще царуваме на земята. Чрез делото на Христос беше спечелена първоначалната победа над Сатана. На нас ни са обещани нарастващи победи, и нарастващо управление и господство, като правим да се умножават Благовестието и Законът на великия Цар по целия свят. 11-14 В отговор на хвалението на четирите живи същества и двадесет и четиримата старци, целият хор от ангели, съставен от десетки хиляди по десетки хиляди,[16] и хиляди по хиляди, се присъединява със силен глас, прогласявайки, че Агнето, което беше заклано, е, на основа на Неговата Личност и дело, достойно да наследи всички неща (седемте изброени неща, посочващи пълнота) на небето и на земята: сила и богатство, премъдрост и могъщество, почит, слава и благословение. И сякаш в радостен отговор на това велико изявление на всеобхватното наследство на Христос, цялото (четирикратно) създание отговаря с хваление като кулминационна точка на тази част от литургията. Всяко създание, което е а) в небесата и б) на земята и в) под земята и г) в морето, и всички неща в тях – цялата сътворена реалност става част от космическия хор, пеещ: На Седящия на Престола, и на Агнето да бъде а) благословение и б) почит и в) слава и г) господство до вечни векове. Един ден цялото създание ще признае Христос като Господ (Фил. 2:10-11); принципно, обаче, това вече е установено чрез жертвата и победата на Агнето. Йоан отново ни открива целта на историята като всеобхватно признаване на Христовото Господство и вечната слава на Бога чрез Исус Христос. Църквата по времето на св. Йоан е щяла да преживее дни на сериозни изпитания и гонения. Те вече са виждали нещо, което едва ли би могло и да се помисли в една нормална епоха: съюз между Израел и антихристиянския Звяр на Рим. Тези християни е трябвало да разберат историята като нещо не управлявано от случайността или злите сили, или дори и дявола, а от Божия Престол от Исус Христос. Трябвало е да видят, че Исус царува сега, че Той вече е изтръгнал света от хватката на Сатана, и че дори сега всички неща в небето и на земята са принудени да Го признаят за Цар. Те е трябвало да видят себе си в истинската светлина: Не като забравени войски в откъснат преден пост, водещи една изгубена битка, но вече като царе и свещеници, водещи война и побеждаващи, предопределени за победа, с абсолютната увереност за победа и господство с Върховния Цар на цялата земя. Те са се нуждаели от библейска философия на историята: че цялата история, сътворена и управлявана от Божието лично и пълно управление, се движи неумолимо към световното господство на Господ Исус Христос. Новата и последна епоха на историята е започнала; Новият Завет дойде. Ето, Той победи! Theodor Zahn, Introduction to the New Testament, Vol. III, pp. 393f.; цитиран в G. Beasley-Murray, The Book of Revelation (Grand Rapids: William B. Eerdmans Publishing Co., revised ed., 1978), p. 121. Казвайки това приемам, че средностатистическият християнин от първи век е бил по-смислен от средностатистическия коментатор през двадесети век. Едва ли има и един коментар, който поне бегло споменава Десетте Заповеди в тази връзка. Виж Meredith G. Kline, Treaty of the Great King: The Covenant Structure of Deuteronomy (Grand Rapids: William B. Eerdmans Publishing Co., 1963), pp. 13ff.; idem, The Structure of Biblical Authority (Grand Rapids: William B. Eerdmans Publishing Co., second ed., 1975), pp. 113ff. Kline, Treaty of the Great King, pp. 21, 24; The Structure of Biblical Authority, pp. 123f., 127. Виж Walter C. Kaiser Jr., “The Blessing of David: The Charter for Humanity,” in John H. Skilton ed., The Law and the Prophets: Old Testament Studies Prepared in Honor of Oswald Thompson Allis (Presbyterian and Reformed Publishing Co., 1974), pp. 298-318. Rousas John Rushdoony, The Biblical Philosophy of History (Nutley, NJ: Presbyterian and Reformed Publishing Co., 1969), p. 11; Rushdoony, The One and the Many, p. 145; St. Augustine, The City of God, XII, Chap. 13-15; Nathan R. Wood, The Secret of the Universe (Grand Rapids: William B. Eerdmans Едно от най-ясното изразяване на тази идея е в Gordon H. Clark, Biblical Predestination (Nutley, NJ: Presbyterian and Reformed Publishing Co., 1969), esp. pp. 18-30. Хал Линдзи говори в тази връзка за Христовата “като на агне кротост и нежност” в There’s a New World Coming: A Prophetic Odyssey (Eugene, OR: Harvest House Publishers, 1973), p. 94. Philip Carrington, The Meaning of the Revelation (London: SPCK, 1931), pp. 119f. Виж Meredith G. Kline, Images of the Spirit (Grand Rapids: Baker Book House, 1980), pp. 107ff. Geerhardus Vos, Biblical Theology: Old and New Testaments (Grand Rapids: William B. Eerdmans Publishing Co., 1948), p. 168. Meredith G. Kline, The Structure of Biblical Authority (Grand Rapids: William B. Eerdmans Publishing Co., second ed., 1975), pp. 77ff. Песни, произлезли от изкуплението на Изхода включват записаните в Изх. 15, Вт. 32 и Пс. 90; новата организация на теократичното царство под човешки управител, и събитията водещи към основаването на Храма, имат като резултат Псалтира (завършеният сборник от “нови песни”под Стария Завет). Тази схема е предложена също от Moses Stuart, A Commentary on the Apocalypse, 2 vols. (Andover: Allen, Merrill and Wardwell, 1845), Vol. 2, p. 134. Буквално, мириад е 10 000; но често, особено в множествено число, се използва в по-общ смисъл като “много голям брой.” Мириади по мириади очевидно означава “безбройни множества.”
1.1 2.1 3.1 4.1 5.1 5.2 5.3 5.4 5.5 5.6 5.7 5.8 5.9 5.10 5.11 5.12 5.13 6.1 6.2 6.3 6.4 7.1 7.2 7.3 7.4 7.5 7.6 8.1 9.1 9.2 9.3 9.4 9.5 9.6 9.7 10.1 10.2 10.3 10.4 11.1 12.1 12.2 12.3 13.1 13.2 13.3 14.1 14.2 14.3 14.4 14.5 14.6 15.1 15.2 15.3 15.4 15.5 15.6 16.1 17.1 17.2 17.3 17.4 18.1 19.1 19.2 19.3 19.4 19.5 19.6 19.7 20.1 20.2 20.3 20.4 20.5 20.6 20.7 20.8 21.1 21.2 21.3 21.4 22.1 23.1 24.1 25.1 26.1 26.2 26.3 27.1 27.2 27.3 28.1 29.1 29.2 29.3 29.4 30.1 30.2 30.3 30.4 30.5 30.6 30.7 31.1 32.1 32.2 32.3 32.4 32.5 32.6 33.1 34.1 35.1 36.1 37.1 37.2 37.3 37.4 38.1 39.1 39.2 40.1 40.2 40.3 40.4 41.1 41.2 41.3 41.4 41.5 41.6 41.7 41.8 42.1 43.1 43.2 43.3 44.1 44.2 44.3 45.1 45.2 45.3 45.4 46.1 47.1 47.2 47.3 47.4 47.5 48.1 48.2 48.3 49.1 49.2 50.1 50.2 50.3 50.4 51.1 52.1 53.1 54.1 55.1 55.2 56.1 56.2 56.3 56.4 56.5 56.6 56.7 57.1 57.2 57.3 57.4 57.5 57.6 57.7 58.1 58.2 59.1 60.1 60.2 61.1 61.2 61.3 61.4 61.5 61.6 62.1 62.2 62.3 62.4 62.5 62.6 62.7 62.8 63.1 63.2 63.3 63.4 63.5 63.6 63.7 64.1 64.2 64.3 64.4 64.5 64.6 65.1 65.2 65.3 65.4 66.1 67.1 68.1 69.1 70.1 70.2 70.3 70.4 70.5 70.6 71.1 71.2 71.3 71.4 71.5 71.6 71.7 71.8 72.1 72.2 72.3 72.4 72.5 72.6 72.7 73.1 73.2 73.3 73.4 73.5 73.6 73.7 74.1
Tagged: elders A vast multitude — Revelation 7:9-17 Previously: I heard the number — Revelation 7:1-8 The scripture Rev. 7:9 – After this I looked, and there was a vast multitude from every nation, tribe, people, and language, which no one could number, standing before the throne and before the Lamb. They were robed in white with palm branches in their hands. 10And they cried out in a loud voice: Salvation belongs to our God, who is seated on the throne, and to the Lamb! 11All the angels stood around the throne, the elders, and the four living creatures, and they fell on their faces before the throne and worshiped God, 12saying: Amen! Blessing and glory and wisdom and thanksgiving and honor and power and strength, be to our God forever and ever. Amen. 13Then one of the elders asked me, “Who are these people robed in white, and where did they come from?” 14I said to him, “Sir, you know.” Then he told me: These are the ones coming out of the great tribulation. They washed their robes and made them white in the blood of the Lamb. 15For this reason they are before the throne of God, and they serve Him day and night in His sanctuary. The One seated on the throne will shelter them: 16no longer will they hunger; no longer will they thirst; no longer will the sun strike them, or any heat. 17Because the Lamb who is at the center of the throne will shepherd them; He will guide them to springs of living waters, and God will wipe away every tear from their eyes (HCSB). After hearing the roll call of the 144,000, John now sees “a vast multitude” of redeemed people from “every nation, tribe, people, and language, which no one could number” (v. 9). They lift their voices in praise for the salvation belonging to God and to the Lamb. Then the angels, elders and four living creatures fall on their faces before the throne in worship. An elder asks John for the identity of the vast multitude of people, and when John confesses his ignorance, the elder provides the answer: “These are the ones coming out of the great tribulation” (v. 14). Who are these people? To what great tribulation is the elder referring? How does this multitude relate to the 144,000? What do John’s first-century readers make of this passage? And what does it say to us today? Let’s take a closer look. A vast multitude John sees a “vast multitude” that “no one could number” from “every nation, tribe, people, and language” (v. 9). As in the new song of Rev. 5:9, these are redeemed people of the earth, purchased by the blood of the Lamb and for God the Father. That they are in heaven, before the throne of God and the Lamb, should put to rest the Jehovah’s Witness contention that only 144,000 will enjoy this great honor. The King’s banquet house is full (Matt. 22:10) and the marriage supper of the Lamb is well attended. No doubt many will enjoy eternal fellowship with God in heaven. Yet it is foolish for us to place restrictions on the number who will stand around the throne, or to be universalist in our assumptions by declaring that all people will be saved. As Jesus is passing through the towns and villages on his way to Jerusalem, someone asks, “Lord, are there few being saved?” This is the perfect opportunity for the Savior to provide an exact number of those who will receive Him by faith. Instead, He directs a warning to His listeners: “Make every effort to enter through the narrow door, because I tell you, many will try to enter and won’t be able …” In parables and other teachings, Jesus makes it clear that the way of salvation is narrow, and some who think they’ve found it are in for a rude awakening on judgment day. Take note: - Many who claim, “We ate and drank in Your presence, and You taught in our streets,” will be told “I don’t know you or where you’re from. Get away from Me, all you workers of unrighteousness. There will be weeping and gnashing of teeth in that place, when you see Abraham, Isaac, Jacob, and all the prophets in the kingdom of God but yourselves thrown out” (Luke 13:26-28). - Jesus warns, “Enter through the narrow gate. For the gate is wide and the road is broad that leads to destruction, and there are many who go through it. How narrow is the gate and difficult the road that leads to life, and few find it” (Matt. - Jesus declares, “I am the way, the truth, and the life. No one comes to the Father except through Me” (John 14:6). “I am the door. If anyone enters by Me, he will be saved …” “I am the resurrection and the life. The one who believes in Me, even if he dies, will live” (John 10:25). - Jesus continues, “Not everyone who says to Me, ‘Lord, Lord!’ will enter the kingdom of heaven, but [only] the one who does the will of My Father in heaven. On that day many will say to Me. ‘Lord, Lord, didn’t we prophesy in Your name, drive out demons in Your name, and do many miracles in Your name?’ Then I will announce to them, ‘I never knew you! Depart from Me, you lawbreakers’” (Matt. “No, I tell you; but unless you repent, you will all perish …” - Peter states boldly, “There is salvation in no one else, for there is no other name under heaven [except the name of Jesus] given to people by which we must be saved” (Acts 4:12). We could cite many more passages, but the message is clear: Jesus is the only way of salvation. Apart from faith in Him, no one receives forgiveness of sins and eternal life. Those who seek to find their own way – through religious ritual, aestheticism, heritage, good works, or any number of other pursuits – will find themselves like the man cast out of the wedding for the king’s son because he is not properly dressed. The king has provided all guests proper attire – white robes – but this guest prefers the filthy rags of his own righteousness and thereby is unceremoniously cast into outer darkness for insulting the king and dishonoring his son (Matt. Are only a few saved? This makes it seem as if few will be saved. However, we see through John’s eyes that people from every corner of the earth, every walk of life, and every language – an uncountable throng – stand before the throne of God and of the Lamb, robed in white (the imputed righteousness of Christ) and holding palm branches in their hands (a symbol of victory). Yes, the way is narrow. A relatively small number of the earth’s billions of inhabitants through time will find the way. Yet a vast multitude that Christ redeems by His blood will enter through the heavenly portals and sing the song of the redeemed. We are foolish to speculate how many, and we are in danger of judgment to decide who is worthy and who is not. But we are unfaithful to scripture if we insist that the number of redeemed in heaven are any fewer than the “vast multitude” John sees before the throne. As for the white clothing, we have addressed this in previous lessons (see, for example, the notes on Rev. 3:1-6); however, it’s good to be reminded of its significance. Candidates for Christian baptism in the ancient church wore white robes as a symbol of the imputed righteousness of Christ. Further, Paul writes in Eph. 5:27 that Jesus gave Himself for the church “to present the church to Himself in splendor, without spot or wrinkle or any such thing, but holy and blameless.” And in Rev. 19:8 we see the church depicted as a bride, “permitted to wear fine linen, bright and pure. For the fine linen represents the righteous acts of the saints.” On earth, believers are declared righteous, or justified; in heaven, they are made righteous, or glorified. In either case, their white robes depict the righteousness of Christ. Concerning the palm branches in the hands of the redeemed, Jamieson, Fausset and Brown share this insight: “The palm branch is the symbol of joy and triumph. It was used at the feast of tabernacles, on the fifteenth day of the seventh month, when they kept [a] feast to God in thanksgiving for the ingathered fruits. The antitype shall be the completed gathering in of the harvest of the elect redeemed here described. Compare Zec 14:16, whence it appears that the earthly feast of tabernacles will be renewed, in commemoration of Israel’s preservation in her long wilderness-like sojourn among the nations from which she shall now be delivered, just as the original typical feast was to commemorate her dwelling for forty years in booths or tabernacles in the literal wilderness” (A Commentary, Critical and Explanatory, on the Old and New Testaments, Rev. 7:9–10). Next: They cried out in a loud voice — Rev. 7:9-17 The voice of many angels (Rev. 5:11-12) Previously: And they sang a new song The scripture Rev. 5:11 – Then I looked, and heard the voice of many angels around the throne, and also of the living creatures, and of the elders. Their number was countless thousands, plus thousands of thousand. 12They said with a loud voice: The Lamb who was slaughtered is worthy to receive power and riches and wisdom and strength and honor and glory and blessing! In verses 9-10 we hear the song of the church, a song of redemption through the blood of the Lamb. Now, in verses 11-12, angels join in with the elders and the living creatures to proclaim the worthiness of the Lamb to receive power, riches, wisdom, strength, honor, glory and blessing – seven possessions the Messiah most certainly had in His pre-incarnate life, all set aside and risked as the eternal Son of God became man. But because He is victorious on the cross and over the grave, He is worthy to redeem a sinful and lost human race and reclaim what is rightfully His – the former trappings of a great and righteous king. Many angels around the throne We don’t know how many angels there are, but John tells us there are “countless thousands,” or “myriads of myriads” as the Greek puts it. One commentary translates it “hundreds of millions.” In any case, there is an innumerable host of holy angels around the throne. And while angels do not experience personal redemption – the holy angels have no need of it and the demons are not offered it – they rejoice with the church in Christ’s work on behalf of sinful people. The phrase “countless thousands” seems to be a reference to Dan. 7:9-10 in which Daniel is given a glimpse into heaven’s throne room: “As I kept watching, thrones were set in place, and the Ancient of Days took His seat. His clothing was white like snow, and the hair of His head like whitest wool. His throne was flaming fire; its wheels were blazing fire. A river of fire was flowing, coming out from His presence. Thousands upon thousands served Him; ten thousand time ten thousand stood before Him. The court was convened, and the books were opened.” While angels go obediently out of heaven’s throne room to fulfill God’s commands to protect, rescue and visit people, and even to battle demons in the unseen realm, they are most at home in the immediate presence of the Creator, joining with the saints around the throne in voicing praises to the Lamb who is worthy. One interesting side note: John records that while the elders “sang” (Gr. adousin), the angels “said” (Gr. legontes). Some commentators argue that angels are never recorded singing in the Bible; this is a pleasure reserved for people. Whether that’s true is hard to know with certainty. Even if angels don’t sing in scripture, that doesn’t mean they never raise their voices in melodious praise. Next: The Lamb is worthy (Rev. 5:12) And they sang a new song (Rev. 5:8-10) Previously: A Harp and Golden Bowls The scripture Rev. 5:8 – When He took the scroll, the four living creatures and the 24 elders fell down before the Lamb. Each one had a harp and gold bowls filled with incense, which are the prayers of the saints. 9And they sang a new song: You are worthy to take the scroll and to open its seals; because You were slaughtered, and You redeemed [people] for God by Your blood from every tribe and language and people and nation. 10You made them a kingdom and priests to our God, and they will reign on the earth (HCSB). And they sang a new song Matthew Henry argues that the remainder of chapter 5 consists of a song in three parts: 1) the song of the church; 2) the song of the church and the angels; and 3) the song of all creatures. The church sings about its redemption by the slaughtered Lamb. His blood has purchased people from every tribe and language, people and nation. Imagine the scene in heaven when the Arapaho joins the Armenian in praise, the Chilean lifts her voice in harmony with the Chinese; and the Hebrew worships Yahweh with the Hmong. There are no forgotten people in God’s economy, no lost civilization on earth. The same God who created all people sent His Son to redeem them, and no matter how diverse the human population becomes, it is well represented in the throne room of heaven. Warren Wiersbe writes: “John affirms that the Lamb died for the whole world! (John 1:29) The more you meditate on the power and scope of Christ’s work on the cross, the more humbled and worshipful you become. This song was also a missionary song. Sinners were redeemed ‘out of every kindred, and tongue, and people, and nation’ (Rev. 5:9). Kindred refers to a common ancestor and tongue to a common language. People means a common race, and nation a common rule or government. God loves a whole world (John 3:16) and His desire is that the message of redemption be taken to a whole world (Matt. 28:18–20)” (The Bible Exposition Commentary, Re 5:1). A textual challenge It should be noted that there is a textual problem in these verses. The King James Version says, “Thou … has redeemed us to God … and hast made us unto our God kings and priests” (v. 9), while modern translations such as the New International Version say, “You purchased men for God … You have made them to be a kingdom and priests …” If the song is impersonal, as the NIV suggests, then it’s possible that the 24 elders are not men but angels. If, however, the correct translation is personal in nature, then the elders most certainly are human, and either the four living creatures represent mankind or only the elders are singing. In any case, angels are not redeemed and could not legitimately sing personally about being purchased by Christ’s blood. “While scholars differ on this point, it would seem that since the elders are on thrones and are crowned as victors, they represent the church rather than angels. Angels have not been judged and rewarded at this point in the program of God. But angels soon join the creatures and the elders in praising the Lamb (5:11-12). The two different interpretations here should not mar the beauty of the picture and the wonder of this song of praise” (The Bible Knowledge Commentary: An Exposition of the Scriptures, Re 5:9-10). A slaughtered Lamb Two words come into play repeatedly in chapter 5: worthy and slaughtered. In verse 6 John sees Jesus as “a slaughtered lamb.” In verse 9 He is “slaughtered.” And in verse 11 He is “slaughtered.” These words take us back to Isaiah’s prophecy more than 700 years earlier: “Like a lamb led to the slaughter and like a sheep silent before her shearers, He did not open His mouth” (Isa. While the slaughter of Jesus remains the most heinous crime ever committed, it is not a senseless loss of life but a purposeful payment for the sins of fallen people. Because Jesus is slaughtered – get this, because He is slaughtered – He is worthy: Worthy to take the scroll (the title deed to earth); worthy to receive power and riches and wisdom and strength and honor and glory and blessing. A Messiah who is only a conquering king is not worthy to take the scroll, but a slaughtered Lamb is worthy to become a conquering king and receive all things from His Father. Take note of what Matthew Henry writes about the redeemed being made kings and priests unto God: “Every ransomed slave is not immediately preferred to honour; he thinks it a great favour to be restored to liberty. But when the elect of God were made slaves by sin and Satan, in every nation of the world, Christ not only purchased their liberty for them, but the highest honour and preferment, made them kings and priests – kings, to rule over their own spirits, and to overcome the world, and the evil one; and he has made them priests, given them access to himself, and liberty to offer up spiritual sacrifices, and they shall reign on the earth; they shall with him judge the world at the great day” (Matthew Henry’s Commentary on the Whole Bible: Complete and Unabridged in One Volume, Re 5:6–14). The new song of Revelation 5 is simply and profoundly a new chapter in the old, old story. The slaughtered Lamb is proclaimed worthy to take the scroll from the right hand of the same Father who sent Him to die. The sending itself was neither cruel nor reactive; it was foreordained and carried out in love, securing eternal life, priesthood and kingship for people from every tribe, language, people and nation. Indeed, worthy is the Lamb. Next: The voice of many angels (Rev. 5:11-12) The slaughtered Lamb (Rev. 5:6) Previously: The Lion from the Tribe of Judah (Rev. 5:5) The scripture Rev. 5:6 – Then I saw one like a slaughtered lamb standing between the throne and the four living creatures and among the elders. He had seven horns and seven eyes, which are the seven spirits of God sent into all the earth (HCSB). John sees Jesus as “one like a slaughtered lamb” (v. 6). He stands near the throne and amidst the four living creatures and the elders. He has seven horns and seven eyes, which are the seven spirits of God. Is this really how the exalted Son of God looks – like a baby sheep with multiple horns and eyes? Of course not. John is using apocalyptic language to describe the same person he earlier depicted as having white hair, eyes like blazing fire, feet like fine bronze, and a mouth giving way to a two-edged sword (Rev. 1:14-16). So, what’s the significance of these new traits? Let’s look first at the lamb. Jesus is called “the Lamb” nearly 30 times in the Book of Revelation. The Greek word literally means “a little pet lamb,” and the meaning becomes clear as we follow the lamb through scripture. Jesus identifies Himself to John as “the Living One” who was dead but now is “alive forever and ever” (Rev. 1:18). This is “the Lamb of God, who takes away the sin of the world” (John 1:29). The Lord’s Servant, as Isaiah depicts Him, is like a lamb led to the slaughter (Isa. 53:7), bearing the iniquities of all mankind: He was pierced because of our transgressions, crushed because of our iniquities, punishment for peace was upon Him, and we are healed by His wounds. We all went astray like sheep; we all have turned to our own way; and the Lord has punished Him for the iniquity of us all (Isa. The apostle Peter writes: For you know that you were redeemed from your empty way of life inherited from the fathers, not with perishable things, like silver or gold, but with the precious blood of Christ, like that of a lamb without defect or blemish. He was destined before the foundation of the world, but was revealed at the end of the times for you …” John’s view of Jesus as a slaughtered lamb is not to be taken literally but conveys to his first-century readers – and to us – the key truth that Jesus’ suffering and death is both a great sacrifice and a great victory. God became flesh and died for us, defeating Satan and his works and reclaiming all that was lost in Adam’s fall. How vulnerable, how defenseless Jesus made Himself for us – just like a sacrificial lamb. Yet God the Father was “pleased to crush Him” (Isa. Jesus, in His humanity, “learned obedience through what He suffered” (Heb. And, “for the joy that lay before Him,” Jesus “endured a cross and despised the shame, and has sat down at the right hand of God’s throne” (Heb. One other note: It is significant that the resurrected and glorified Jesus bears the marks of His crucifixion. John’s description of Him as “a slaughtered lamb” (v. 6) is consistent with Zechariah’s prophecy of the glorious appearance of the Messiah, who has been “pierced” (Zech. It’s also in tune with Jesus’ post-resurrection appearances, in which He invites followers like Thomas to both examine and touch His wounds (John 20:27). But why does Jesus retain earthly scars when we are assured perfect bodies in the future? Two reasons seem clear. First, Jesus’ scars are an everlasting testimony of His sacrifice for us. Second, we are cautioned that many false Messiahs will arise; when Jesus returns, His crucifixion scars will identify Him as the true Lamb of God slain from the foundation of the world (Rev. 13:8). Surely John’s description of Jesus as a slaughtered lamb resonates with believers of all ages. But what about the seven horns? In scripture, horns symbolize great power. David pens these words after the Lord rescues him from his enemies: “The Lord is my rock, my fortress, and my deliverer, my God, my mountain where I seek refuge, my shield and the horn of my salvation” (Ps. In Daniel’s vision of the four beasts (Dan. 7), the 10 horns on the fourth beast symbolize 10 kings. And in Zechariah’s night visions, he sees four horns, symbolizing the power of Israel’s enemies (Zech. No doubt, the seven horns on the slaughtered lamb in John’s vision portray the full power of deity that resides in Jesus. Finally, we read that the Lamb has seven eyes, which are the seven spirits of God sent into all the earth. As we learned earlier, the phrase “seven spirits” ties back to Rev. 1:4 and may be translated “the seven-fold Spirit,” likely a reference to the Holy Spirit. Christ has “received the Holy Spirit without measure, in all perfection of light, and life, and power, by which he is able to teach and rule all parts of the earth” (Matthew Henry, Re 5:6-14). The emphasis here seems to be on Christ’s place in the Godhead and His authority as the One who has all the fullness of the Spirit (see Isa. The number seven represents fullness or completeness; it is the number of God. No doubt the Lamb’s knowledge and authority extends through all the earth. Warren Wiersbe summarizes well the portrayal of Jesus as the Lamb: “The description of the Lamb (Rev. 5:6), if produced literally by an artist, would provide a grotesque picture; but when understood symbolically, conveys spiritual truth. Since seven is the number of perfection, we have here perfect power (seven horns), perfect wisdom (seven eyes), and perfect presence (seven Spirits in all the earth). The theologians would call these qualities omnipotence, omniscience, and omnipresence; and all three are attributes of God. The Lamb is God the Son, Christ Jesus!” Next: Worthy is the Lamb (Rev. 5:8-10) The Lion and the Lamb: Rev. 5:5-7 Previously: A mighty angel – Rev. 5:2-4 The scripture Rev. 5:5 – Then one of the elders said to me, “Stop crying. Look! The Lion from the tribe of Judah, the Root of David, has been victorious so that He may open the scroll and its seven seals.” 6Then I saw one like a slaughtered lamb standing between the throne and the four living creatures and among the elders. He had seven horns and seven eyes, which are the seven spirits of God sent into all the earth. 7He came and took the scroll out of the right hand of the One seated on the throne (HCSB). John’s cries of anguish are about to end. Just when he despairs that the hidden plans of God are about to remain hidden, one of the 24 elders – probably representatives of redeemed people throughout the ages – steps forward and simply says, “Stop crying.” Literally, John has described himself as one who “kept on shedding many tears.” Warren Wiersbe writes, “No wonder John wept, for he realized that God’s glorious redemption plan for mankind could never be completed until the scroll was opened. The redeemer had to be near of kin, willing to redeem, and able to redeem. Jesus Christ meets all of the qualifications. He became flesh, so He is our Kinsman. He loves us and is willing to redeem; and He paid the price, so He is able to redeem” (The Bible Exposition Commentary, Re 5:1). But what tone does the elder take in addressing John? Is he annoyed, as if the apostle is a sniveling crybaby? Is he grieved because John lacks faith that a worthy kinsman will step forward? Or is he an over-excited observer who happens to be the first to catch a glimpse of the glorified Messiah? Probably neither of these explanations will do. It’s more likely that the elder, understanding John’s desperate sorrow, seeks to comfort and encourage him. “The elders in heaven round God’s throne know better than John, still in the flesh, the far-reaching power of Christ” (A Commentary, Critical and Explanatory, on the Old and New Testaments, Re 5:5). We might imagine the elder’s voice as firm but gentle. We can almost see him lay a warm and steady hand on John’s convulsing shoulder. His rebuke – if there even is one – is mild, followed quickly by the imperative to “look!” What follows quickly turns John’s sense of foreboding into unspeakable joy. The elder identifies the Redeemer as the lion from the tribe of Judah and the Root of David. John then describes Him as one like a slaughtered lamb. In our next post, we will look more closely at these three descriptive titles for Jesus. Next: The lion from the tribe of Judah (Rev. 5:5)