http___blog.orange.bg_2014_09__4.xml
https___themnfarmwoman.com_2012_11_04_the-minnesota-medium__2.xml
1.1 1.2 1.3 1.4 1.5 1.6 1.7 1.8 1.9 1.10 1.11 1.12 1.13 2.1 3.1 4.1 6.1 7.1 8.1 10.1 11.1 12.1 13.1 17.1 19.1 20.1 21.1 22.1 26.1 28.1 29.1 30.1 31.1 32.1 33.1 38.1 39.1 40.1 41.1 42.1 43.1 46.1 48.1 49.1 50.1 51.1 52.1 53.1 56.1 57.1 57.2 57.3 57.4 57.5 57.6 58.1 58.2 58.3 58.4 58.5 58.6 58.7 58.8 58.9 59.1 59.2 59.3
Слънчев ден в едно дъждовно лято. Улиците на Благоевград са все още тихи. От началото на студентските ентусиазъм и вълнения ни дели по-малко от месец. Ето я Дани. Топлата й усмивка би смекчила и най-свирепата гръмотевична буря. Усмихвам й се в отговор. Дани вече е част от нашия екип. Усещам трепета й. Очите й греят от радост и удовлетворение, докато ми разказва за 3-те си лета в САЩ, за местата, които е посетила, за всички полети и приключения, за новите приятели и научените уроци, за тръгванията и завръщанията. Слушам я с удоволствие и пътувам в мислите си с нея, докато говори. Ще я срещнеш в офиса ни в Благоевград. Даже малко ти завиждам (благородно, разбира се), че ще можеш да общуваш с нея по-често от мен. Ако все още не я познаваш, ще я оставя да ти се представи тук в нашите „8 въпроса“. Категории Популярни ТаговеAir France Alaska Cape Cod events High Sierra Pools KLM languages abroad maryland New York ocean city orange san francisco tax refund travel USA washington WAT Wisconsin Dells work and travel Аляска Америка Малта Ориндж Пътуване след WAT Събития в САЩ билети висше образование висше образование във Великобритания възстановяване на данъци доброволчески проекти документи езикови ваканции езикови курсове образование образование в чужбина пътуване пътувания работа самолетни билети сащ студентска бригада събития туризъм университети фестивали Архиви - декември 2017 - септември 2017 - август 2017 - февруари 2017 - октомври 2016 - септември 2016 - август 2016 - април 2016 - януари 2016 - декември 2015 - септември 2015 - август 2015 - април 2015 - януари 2015 - декември 2014 - ноември 2014 - октомври 2014 - септември 2014 - август 2014 - януари 2014 - декември 2013 - ноември 2013 - октомври 2013 - септември 2013 - август 2013 - април 2013 - февруари 2013 - януари 2013 - декември 2012 - ноември 2012 - октомври 2012 - август 2012 Архив за септември, 2014 Самолетът ми захождаше над Бостън. 1 юни 2003 г. Късна вечер. Уморена от дългото пътуване и със свито от притеснение и въодушевление сърце гледах светлините на големия град. Всичко бе ново и толкова различно, а мащабите бяха огромни – огромни коли, огромни порции храна, огромни разстояния, огромно по брой население и… видимо липсващи камари от отпадъци. На сутринта автобусът ме носеше на север от Бостън, а първото, което ме изненада, бе колко чисто и зелено е. Нямаше боклуци, не се подмятаха хартийки и бутилки, а храстите не танцуваха своя вятърен валс с кичозна премяна от найлонови торбички. Пристигнах. Сюрпризите не закъсняха. Органичните отпадъци се събираха отделно, а за всяко върнато кенче или пластмасова бутилка получаваш 5 цента обратно. Повечето хора носеха собствени торбички, когато отиваха до супермаркета, а улиците явно имаха неподозираната способност да се самопочистват. Шок! … Еврика! Явно просто никой не хвърляше, където му падне. Прииска ми се и в България да беше толкова чисто и подредено, а съседите ми да не смятат междублоковото пространство за бойно поле, което да обстрелват от терасна засада с торби боклуци. Ех, мечти… Мечтите обаче – макар и с различна скорост – се превръщат в реалност. Сан Франциско поде щафетата, като през април 2007 година забрани употребата на безплатни найлонови пликове в супермаркетите. Ала нерядко големите промени започват от един човек и уж локален проблем.
1.1 1.2 1.3 1.4 1.5 1.6 1.7 1.8 1.9 1.10 1.11 1.12 1.13 1.14 1.15 1.16 1.17 1.18 1.19 1.20 1.21 1.22 1.23 1.24 1.25 1.26 1.27 1.28 2.1 3.1 4.1 5.1 7.1 8.1 10.1 11.1 14.1 15.1 15.2 15.3 15.4 15.5 15.6 15.7 16.1 16.2 17.1 19.1 19.2 19.3 19.4 20.1 23.1 25.1 27.1 28.1 29.1 30.1 31.1 32.1 33.1 34.1 38.1 39.1 40.1 41.1 42.1 43.1 44.1 45.1 46.1 50.1 51.1 52.1 53.1 54.1 55.1 56.1 57.1 58.1 62.1 63.1 64.1 65.1 66.1 67.1 68.1 69.1 70.1 74.1 75.1 76.1 77.1 78.1 79.1 80.1 81.1 82.1 86.1 87.1 88.1 89.1 90.1 91.1 92.1 93.1 94.1 98.1 99.1 100.1 101.1 102.1 103.1 104.1 105.1 106.1 110.1 111.1 112.1 113.1 114.1 115.1 116.1 117.1 118.1 122.1 123.1 124.1 125.1 127.1
By now, most of you know how I feel about reality TV. I dislike it. I really dislike it. I have tried watching some of the shows, but they’re just not my cup of coffee. Luckily there are other things to watch, so I have been able to turn the channel away from Dance Moms, Leaving Amish, and Hoarders. I am almost embarrassed to tell you that I actually watched 1.5 episodes of Here Comes Honey Boo Boo. I managed to view the back-to-back episodes with a kind of horrified fascination before turning off the TV and finishing my book. It was the same kind of strange fascination that comes when you see an accident unfolding in front of your eyes and you want to look away but just can’t. I have been pleasantly surprised though, at the reality show Long Island Medium. Theresa Caputo has a wonderful New York accent, talks to dead people, and admittedly goes through a lot of hairspray every week. The dead people interrupt her everyday life, such as having her talk to the grocery store employee who is busy bagging her groceries about his cousin “who has passed”. I like her because she is warm and funny and we seem to have a lot in common. Not that I talk to dead people or have three-inch-long fingernails, but I think I have a few psychic abilities of my own. When my daughter was a teen and said she was done cleaning her room, I always knew to look under the bed. Not for spirits, but for the dirty clothes, magazines, and stuffed animals that I just knew would be there. I didn’t really have to look, but wanted to add a little drama to our own rather humdrum REAL family reality series. I know for certain that if I ask my husband on any given day what he wants for dinner he will answer “I don’t care”. I know that the biggest snowfall of the winter will happen on a day that I have to be somewhere at a certain time. I know if the Vikings make a bad play or get a bad call there will be a few naughty words spoken in our living room. I am absolutely positive that if I put 28 socks in the washer and transfer them to the dryer and/or clothesline that I will have 27 socks by the time they are folded. I don’t have to burn sage and wave it around the room to let you know that my psychic abilities are telling me that sock #28 will magically appear in a few weeks with another load of laundry. There just might be spirits involved in that phenomena because there is just no other reasonable explanation as to why socks always disappear around here. Just like the Long Island Medium, my psychic abilities also interrupt daily life. Just the other day, I purchased the cutest little knit baby hat in bright pink. I just couldn’t seem to put it down. No, I don’t know for certain if our grandchild-to-be will be a girl, but I already know that he or she will be beautiful, loved, and maybe just a little bit spoiled. My psychic abilities are telling me that you already knew that, though. Maybe you are psychic, too! The Minnesota Medium November 4, 2012 by The Minnesota Farm Woman Posted in Uncategorized | 5 Comments 5 Responses 🙂 Made my day! LikeLike Thank you! LikeLike You made me smile, right here at the desk, pre-coffee at 6:15 am on a Monday morning! And oh, do I have some wonderful laundry stories of my own! Once put eight curtain panels in the washer/dryer, and only seven came out. Yes, curtain panels. Each 45″ wide and 63″ long. One disappeared. I think I need you to come to Ohio and help me find it, because that was two years ago, and still, it is “gone.” Not under anyone’s bed, not dragged off for a nap by a snoozing beagle or black lab, just … gone. Oh, and about that grandchild-to-be: How wonderful!!! Congratulations! LikeLike I thought you knew this. There’s a parallel universe out there where all of the socks we lose have been gathering since humans started wearing socks. I can’t explain wine before five’s missing curtain this morning, though. I will need another cup of coffee for that. LikeLike LikeLike Leave a Reply Cancel reply Join 245 other followers The Backyard Pioneer Archives - December 2018 - November 2018 - October 2018 - September 2018 - August 2018 - April 2018 - March 2018 - February 2018 - January 2018 - December 2017 - November 2017 - October 2017 - September 2017 - August 2017 - April 2017 - March 2017 - February 2017 - January 2017 - December 2016 - November 2016 - October 2016 - September 2016 - August 2016 - April 2016 - March 2016 - February 2016 - January 2016 - December 2015 - November 2015 - October 2015 - September 2015 - August 2015 - April 2015 - March 2015 - February 2015 - January 2015 - December 2014 - November 2014 - October 2014 - September 2014 - August 2014 - April 2014 - March 2014 - February 2014 - January 2014 - December 2013 - November 2013 - October 2013 - September 2013 - August 2013 - April 2013 - March 2013 - February 2013 - January 2013 - December 2012 - November 2012 - October 2012 - September 2012 - August 2012 - April 2012 - March 2012 - February 2012 - January 2012 - December 2011 - November 2011 - October 2011 - September 2011 - August 2011 - April 2011 - March 2011 - February 2011 - January 2011 The Backyard Pioneer