http___bnr.bg_radiobulgaria_post_100904868_1.xml
http___bnr.bg_en_post_100904853_book-on-belene-concentration-camp-1949-1987-largest-research-of-communist-crimes.xml
1.1 1.2 1.3 1.4 1.5 1.6 2.1 2.2 2.3 3.1 3.2 3.3 5.1 6.1 6.2 7.1 7.2 7.3 7.4 7.5 7.6 7.7 7.8 7.9 8.1 8.2 9.1 9.2
„На острова първо били изловени и изядени костенурките. След това лагеристите ловят жаби и водни змии, котки и кучета, гарги, таралежи, врабчета. Лагеристите изравят и изяждат труповете на болни от антракс животни, удавени коне, умрели от заразни болести свине, убити от милиционерите лисици и диви котки, захвърлени, след като им е взета кожата. Някои промиват изпражненията на конете и изяждат несмлените ечемичени зърна. През 1952-1953 г. лагеристите започват да ядат млади върбови листа и трева. Лагерните спомени твърдят за издадена по този случай специална заповед за забрана на пасенето...” На 6 декември в книжарниците ще се появи една специална книга – в мащабно повествование, опирайки се на документите и на личните свидетелства, тя ще разкрие пред всеки, дръзнал да съпреживее истината, най-пълната картина на престъплението „Белене” – островът, който уби свободния човек”. Авторът й Борислав Скочев десет години проучва нашите и чуждите архиви, за да ни представи на близо 1000 страници най-цялостното изследване на структурата и чудовищното потъпкване и гавра с личността в най-големия комунистически концентрационен лагер. Изпълнил своя граждански дълг, днес той отказва да се появява публично, затова за книгата говори Христо Христов – друг изследовател на обявения за престъпен със закон у нас комунистически режим. Автор на „Концлагерът “Белене” 1949-1987” е Борислав Скочев, когото познаваме от неговия сайт „Декомунизация” – първата онлайн платформа, посветена на преодоляването на зависимостите от тоталитарното ни минало – казва Христо Христов. – Той не е историк, нито журналист, но е от хората, участващи в инициативите на гражданското общество и може би не е пропускал поклонение на Втори обект на о. Персин – там, където е бил лагерът. Интервю с Христо Христов Свършеният от него труд е първото толкова всеобхватно проучване на концлагера “Белене” и почти на всяка страница човек открива нещо ново, убеден е изследователят. В книгата си Борислав Скочев разкрива политическите причини за създаването на лагера, какви групи от хора са били въдворявани, принудителния труд, бита, наказанията, опитите за бягство, разстрелите. Лагерът е създаден със секретно решение на Министерския съвет на 27 април 1949 г. – разказва Христо Христов. – Разбира се, комунистическата партия не измисля нищо ново освен да увеличи жестокостта, която е прилагана и в първообраза на тези лагери – съветската трудово-наказателна система за репресии срещу инакомислещите ГУЛАГ. Интересен факт е, че по това време Белене е село и, както е посочено в архивите от самата ДС, там се е очаквал проблем заради католическото население и нулевото влияние на БКП. Но въпреки това о. Персин е избран заради изолираността си и с идеята там да се прехвърлят лагеристите от другите лагери. „Белене” съществува активно до 1953 г. и след смъртта на Сталин започва отхлабването на режима. В него са въдворени около 15 хиляди души, а това не е незначителен брой за малка България, имайки предвид, че между 18 и 30 хиляди са убитите и безследно изчезналите в първите месеци на комунистическия терор и още 10 хиляди са осъдените от т.нар. „Народен съд”. През цялото си съществуване лагерната администрация проявява перверзна изобретателност в прилагането на морален, физически и психически терор над лагеристите – от пречупването им чрез глад до стрелбата без предупреждение. Тези премълчавани истини наред с все по-често насажданите митове в обществото за „спокойния и сигурен живот през социализма” принуждават граждански активните хора, които не искат забвение за престъпленията на комунизма, да продължават битката си за осъвременено обучение по история, почиващо на фактите за тоталитарния режим у нас. Историческата общност е длъжник на обществото ни, тъй като историците би трябвало да са хората, които просвещават. И книгата на Борислав Скочев е показателна в това отношение – той не е професионален историк, но е изключително ангажиран с това да не се забравят престъпленията на комунизма и в крайна сметка да се знае истината, заключава Христо Христов.
1.1 1.2 1.3 1.4 1.5 1.6 2.1 2.2 2.3 3.1 3.2 4.1 4.2 5.1 5.2 5.3 5.4 5.5 5.6 5.7 5.8 6.1 6.2 7.1 7.2 8.1
“Turtles were the first to be captured and eaten on the island. Then camp prisoners would hunt frogs and water snakes, cats and dogs, jackdaws, hedgehogs and sparrows. The corpses of dead animals, of drowned horses, of pigs died of pestilence, of foxes and wild cats killed by the militia officers after having taken their fur… Some would even wash the horses’ stools and eat the barley grain which had remained indigested. In 1952 – 1953 the camp prisoners began to eat young willow leaves and grass. Their memories recall a special order issued back then, banning grazing…” A special book will be released across bookstores on December 6th – based on documents and testimonies it will reveal the full picture of the Belene crime – the island that killed the free person, to anyone who would dare to co-experience the truth. Its author Borislav Skochev has been researching Bulgarian and foreign archives for a decade, in order to finally present some 1,000 pages of full research – showing in detail the structure, the monstrous repression and the humiliation of the person within the largest communist concentration camp in Bulgaria. Today the writer refuses to appear in public, so another researcher of the communist regime, proclaimed criminal by the law in Bulgaria, talks about the book: “Borislav Skochev is the author of Belene Concentration Camp – 1949 – 1987 – we know him from his De-communization website which turned into the first online platform, dedicated to the overcoming of our totalitarian past’s dependencies,” Hristo Hristov says. “The man is neither a historian, nor a journalist, but has always been a civic activist and he hasn’t missed a single pilgrimage to the Second Site on the Persin Island – the place where the camp was situated.” This research is the first of that large scale and on nearly each page one discovers something new. In his book Borislav Skochev reveals the political reasons behind the camp’s establishment, also the different group categories of people imprisoned there, the forced labor, the escape attempts, the executions… “The camp was established by a classified decree of the Council of Ministers on 27 April 1949,” Hristo Hristov says. “Of course, the communist party didn’t invent anything new, but simply boosted the violence and torture, copy-pasted from the sample – the monstrous Soviet GULAG. It’s an interesting fact that Belene used to be a village back then and, as the State Security archives themselves testify, they expected trouble there due to the Catholic population and the zero impact of the communist party. However, the Persin Island was selected because of its isolate geography with the idea to transfer there the prisoners from the other camps. Belene was active till 1953 – till the death of Stalin and afterwards the regime would loosen its grip a bit. Some 15,000 were imprisoned there – quite many people for small Bulgaria. One should bear in mind that 18,000 – 30,000 people were executed by the so-called People’s Court over the first months of the communist terror, many of them simply disappeared. Another 10,000 were officially sentenced by this illegal tribunal.” The camp’s administration was inventive in a really pervert manner in the implementation of moral, physical and psychological terror over the camp prisoners – from breaking them down through hunger to shots without any warning. These facts are held back and the recent crawling incitement of public myths on the “secure and peaceful life during socialism” make those civic activists who wouldn’t let the truth sink in oblivion continue their fight for an up-to-date history classes, based on the facts of the totalitarian regime in Bulgaria. “The historic community owes to the society, as historians should be the people who illuminate. The book of Mr. Skochev is indicative in this relation – he is not a professional historian, but is truly devoted to the remembrance of the communist crimes and the revealing of the truth,” Mr. Hristo Hristov says in conclusion. English version: Zhivko Stanchev