http___bnr.bg_radiobulgaria_post_100931332_koe-narichame-balgarski-uspehi-na-zimni-olimpiiski-igri_1.xml
http___bnr.bg_en_post_100931375_what-do-we-call-bulgarian-success-at-winter-olympics.xml
1.1 1.2 1.3 2.1 2.2 2.3 2.4 2.5 2.6 2.7 2.8 3.1 3.2 3.3 3.4 3.5 4.1 4.2 5.1 5.2 5.3 5.4 6.1 6.2 6.3 7.1 7.2 7.3 7.4 8.1 8.2 8.3 8.4 9.1 9.2 9.3 10.1 10.2 11.1
За българското участие на Зимни олимпийски игри могат да се кажат най-разнопосочни неща. Например че нямаме кой знае какви успехи като „онези нации“ (да не ги изброяваме!), които са абонирани за медалите по презумпция, а това действа на самочувствието и психиката. Погледнато наопаки и изхождайки тъкмо от тази предпоставеност, може да се каже пък, че постиженията ни в белите спортове не са никак малки за също така малката ни и недотам заможна страна – нещо, което винаги изтъкваме. Всъщност, не нациите печелят медали, а спортистите, които ги представят. Но за нациите или за тяхното самочувствие това е изключително важно. А като се каже „спортна нация“, това ще рече, че държавата, където нацията битува, прави всичко възможно да създава условия, щото нацията, т. е. нейните граждани, да спортуват. Да спортуват, а не да стават олимпийски шампиони. Шампионите, както казват, се раждат. Раждат се, ама за това първо трябва талант, после късмет този талант да бъде забелязан, отгледан при споменатите условия, нужно е желание да се посветиш на спорта и да вървиш по един труден път към успеха, който никак не е гарантиран. Шансът и късметът трябва от време на време да са с теб, макар да е казано, че те са на страната на най-добрите. Най-добрите обаче си знаят защо са най-добри и какво им струва това. Олимпийският принцип, произнесен от барон дьо Кубертен, според една заблуда гласял, че е важно участието, а не резултатът. В действителност, благородният баща на съвременното олимпийско движение е казал нещо малко по-различно. Че най-важното нещо в живота е не триумфът, а битката, не да победиш, а да се бориш достойно. Защото, ако е важно само участието, това значи, че можеш да отидеш на Олимпиада и на разходка, едва ли не на курорт. Е, като става дума за българските успехи на зимни олимпиади, може да се твърди, че те са плод на достойни усилия и борба. Следвайки истинския олимпийски принцип, България участва по силите си достойно и редовно от 1936 г. на „белите игри“ в Гармиш-Партенкирхен до днес. А стане ли дума за успехи, с първата мисъл, разбира се, изплуват медалите, най-вече златните такива. Онези обаче, които повече се интересуват от спорт, си дават сметка, че успех е и класиране между първите 6, 10, 20 дори, особено в някои дисциплини. Ами не е ли успех, когато в Инсбрук през 1964 г. женската щафета на 3 x 5 км ски бягане в състав Роза Димова, Надежда Василева, Кръстана Стоева завършва на 5-о място? Не е ли успех шестото място на Петър Попангелов в слалома на игрите в Лейк Плесид през 1980 г.? Ама очаквали медал от него. Медала тогава изненадващо го донесе ски бегачът Иван Лебанов, който завърши трети в дисциплината 30 км. Това е и първият медал за България на Зимна олимпиада. Попангелов, впрочем, повтори класирането си на игрите в Сараево и може ли да се каже, че е отишъл на разходка, а не се е борил достойно? В Албервил през 1992 г. българското участие се забелязва най-вече в биатлона. Надежда Алексиева е на крачка от медала, но остава четвърта на дистанцията 7,5 км. Тя е отново четвърта и в щафетата 3 х 7,5 км заедно с Ива Шкодрева и Силвана Благоева. Да разсъждаваме сега това успех ли е или неуспех би било същото, като да се чудим чашата наполовина пълна ли е или наполовина празна. И ето ти радост! В Нагано преди точно 20 години идва звездният миг за България. В биатлона на 15 км Екатерина Дафовска спечели първия златен медал за България на Зимни олимпийски игри. Съотборничката ѝ Павлина Филипова стана четвърта на две стотни от бронзовия медал. Забележително е представянето на България в Солт Лейк Сити 2002, защото за първи път български спортисти печелят в зимни игри повече от един медал. В шорттрека Евгения Раданова извоюва сребро на 500 и бронз на 1500 м, а Ирина Никулчина в биатлона – бронзов медал на 10 км преследване. Женската ни щафета в състав Павлина Филипова, Ирина Никулчина, Ива Карагьозова и Екатерина Дафовска е четвърта, а във фигурното пързаляне танцовата двойка Албена Денкова и Максим Стависки се класира на седмо място, след скандално отнемане на точки за някаква десета от секундата уж пресрочване, без което ставаха олимпийски шампиони… Какво ли не се случва на една олимпиада! И в Торино през 2006 г. Евгения Раданова на 500 м шорттрек спечели сребърен медал, след което е смятана за най-успешния български спортист от зимни игри, без това да омаловажа постиженията и на споменатите наши атлети дотук. Снимки: архив
1.1 1.2 1.3 1.4 1.5 1.6 1.7 1.8 1.9 1.10 1.11 2.1 2.2 2.3 2.4 2.5 2.6 2.7 2.8 2.9 2.10 2.11 2.12 3.1 3.2 3.3 4.1 4.2 4.3 4.4 4.5 4.6 4.7 4.8 4.9 5.1
Different things can be said about the Bulgarian participation at winter Olympics. For instance – we don’t have such great successes as other nations that seem to be subscribed for medals. On the other hand, our achievements are not that small, given the size of the country and its financial status – and we always outline this. At the same time this is something essential for the nations and their self-esteem. When you say ‘a sports nation’ this means that the state where this nation resides does its best to establish the necessary conditions for its citizens to do sports. That is to do sports, not to become Olympic champs. Champions were born that way, they say. However, first you need talent for that, then you need to be lucky enough and be spotted by the respective talent seeker and then that talent has to be bred up under the existence of the above mentioned conditions. One also needs to have the will to walk the whole path and the path is difficult with no success guaranteed at the end of it. Chance and luck have to be on your side from time to time, though they tend to be by the side of the best. And the best know the price of their success. The Olympic principle says that participation is that metters, not the victory. In fact Pierre de Coubertin said something a bit different: the important thing is not triumph but the struggle; the essential thing in life is not to have conquered but to have fought. If it was only participation that mattered it would mean that one could just take a walk to the Olympics, seeing it almost as a resort visit. When we talk about the Bulgarian success we can claim that the fight there was real. Following the Olympic principle this country has participated and done its best ever since 1936, when the Garmisch-Partenkirchenstart was given. Whenever we talk about success, we think of gold medals first. However, true sport fans realize that any position won in between the first 6, 10 and even 20 is some disciplines is success. For instance, back in 1964 and in Innsbruck the 3x5 ski running relay, women Bulgarian team of Rosa Dimova, Nadejda Vasileva and Krastana Stoeva was ranked 5th. Then in 1980 Petar Popangelov finished 6th at the Lake Placid slalom in 1980. The medal back then was surprisingly brought home by ski runner Ivan Lebanov, who took the bronze in the 30 km discipline. That was the first medal ever for Bulgaria, won at winter Olympics. By the way, Popangelov repeated his success at the next games in Sarajevo and no one could say that he was just walking there – he was fighting. In Albertville 1992 the Bulgarian participation was stood out mostly through biathlon. Nadezhda Aleksieva was one step away from the medal, but remained 4th at a distance of 7.5 km. She remained 4th as well in the 3x7.5 km relay alongside Iva Shkodreva and Silvana Blagoeva. Then there was the joy! Bulgaria’s triumph came at the 1998 Nagano Winter Olympics – biathlete Ekaterina Dafovska won the first gold medal for Bulgaria ever at the 15 km distance. Pavlina Filipova was hanging by the thread and missed the bronze by 0.2 points only. This country’s performance in Salt Lake City 2002 turned outstanding with more than one medal won. Evgenia Radanova won the bronze at 500 m short track speed skating and bronze at the 1,500 m, while biathlete Irina Nikulchina won the bronze medal at 10 km chase. The female relay formation consisting of Pavlina Filipova, Irina Nikulchina, Iva Karagiozova and Ekaterina Dafovska remained 4th and the Albena Denkova & Maxim Stavyski figure skaters were ranked 7th. The duo was about to become Olympic champs, but a technical detail prevented them from doing so… Anything can happen during Olympics. Evgenia Radanova won the silver at 500 m short track in Torino 2006 and has been considered the most successful Bulgarian athlete in winter sports ever since, which in no way devalues the achievements of all the athletes mentioned so far. English version: Zhivko Stanchev