http___blogs.cgdev.org_globaldevelopment_bg_2012_01_why-i_E2_80_99m-thrilled-the-united-states-has-stopped-excluding-haitians-from-temporary-work-visas.php_1.xml
http___blogs.cgdev.org_globaldevelopment_2012_01_why-i_E2_80_99m-thrilled-the-united-states-has-stopped-excluding-haitians-from-temporary-work-visas.php.xml
1.1 2.1 2.2 2.3 2.4 3.1 3.2 3.3 4.1 4.2 4.3 4.4 4.5 5.1 5.2 5.3 5.4 6.1 6.2 6.3 6.4 7.1 8.1 8.2 9.1 9.2 9.3 9.4 10.1 10.2 10.3 10.4 10.5 11.1 11.2 12.1 12.2 12.3 12.4 13.1 13.2 13.3 13.4 14.1 15.1 15.2 15.3 15.4 15.5 15.6 15.7 15.8 16.1 16.2 17.1 17.2 17.3 17.4 17.5 18.1 18.2 19.1
19 януари, 2012 г. Радвам се да споделя новината, че вчера правителството на САЩ добави Хаити до списък от над 50 страни, право да участват в програмата за H-2 виза на временни и сезонни работници , сложи край на дългогодишната политика на изключение хаитяни от най-голямата временна Америка заетостта визовата програма. Това е чудесна новина за хаитяни и американци. Той има потенциал за отключване на стотици милиони долари в нови икономически възможности за Хаити работници и техните семейства, без разходи за САЩ или Хаити правителства, и без увеличение в цялостната САЩ имиграция. То също е прекрасен пример за силата на основани на научни изследвания ангажимент политика, за да помогне за създаване на споделена световния просперитет. Казвам това с пристрастие, разбира се, тъй като съм бил тясно свързан в научни изследвания и в последващите усилия за намиране на откриващите се политически възможности и идентифициране на съюзници за промяната. В този процес аз научих много за превръщането на идеите в действия. Искам да кажа на тази история, отчасти защото аз съм горд от моята роля в споделения успех и отчасти, защото мисля, че може да има уроци за други хора, ангажирани в трудната работа, настоява за печеливша политика в глобалното развитие. Моят интерес към трудовата мобилност като средство за намаляване на бедността датира от детството ми, когато прекарах лятото в Мексико. Бях удивен да открие, че човекът, който определя нашата тоалетна в Мексико Сити спечели само една малка част от онова, което човек прави идентична работа в Съединените щати ще спечелите. Как е възможно това? Как може да местоположение значение толкова много повече от талант, усилия, или характера? Години по-късно в CGD, Нанси Birdsall ме насърчи да се рови в връзките между миграцията и икономическото развитие. Една ранна изход изследвания е 2008 CGD работен документ, доход на глава от Природен: Измерване на развитие, като, ако хората по-важно от места , в съавторство с Лант Притчет Харвард и по-късно публикува на населението и преглед на развитие. Ние показахме, че миграцията е един от най-важните източници за намаляване на бедността за голяма част от развиващия се свят. Например, ние открихме, че четирима от всеки петима на хаитяни с доход над $ 10/day линията на бедността в САЩ цени само една трета от САЩ "бедност" линия живо извън Хаити. В последващо хартия Лант, Клаудио Черна гора и показа, че типичен Хаити Мъж работи в САЩ печели най-малко шест пъти реалния жизнен стандарт, той може да спечели в Хаити. През януари 2010 г. до известна степен неясен академични изследвания изведнъж стана изключително актуален, когато Порт-о-Пренс е сплескан от земетресението, в която повече от 150,000 души загинали . На фона на един глобален изливане на добра воля към Хаити, която фокусира върху храната, медицина и пари, твърди Вашингтон пост, че " да помогне на Хаити земетресението жертвите, промяна на американските имиграционни закони . "аз отбеляза, че зад граница паричните преводи хаитяни" в Хаити са отдавна е много по-голям, отколкото чуждестранната помощ и, че паричните преводи отидете директно на нуждаещите Хаити семейства, за разлика от повечето помощ. На следващия ден, след последва със своя редакционна, призовавайки, че Съединените щати приветстват ограничен брой хаитяни, като част от усилията за облекчаване на земетресение. Тези предложения се предизвика вирулентен враждебна реакция, вариращи от анти-имигрантски активисти и бели расисти , някои насочени към мен лично, до нормално трезво САЩ, днес, който твърди , че най-добрият начин за насърчаване на икономическия растеж в Хаити, е активно да се предотврати най-способните хора да напусне (приложи същия аргумент към Ню Орлиънс след урагана Катрина, и можете да видите, колко е абсурдно). Нещата може да завърши там, освен че аз почувствах разпитва на създадени от на втора 1/2 на тагове линия CGD на: "очаквания. Практически идеи за световния просперитет" Може ли ние чукнете на пост-земетресението изливане на добра воля към Хаити за да увеличи възможностите хаитяни "да работи в Съединените щати, по начин, който не би струвало, но дори се възползват САЩ, въпреки токсичния характер на американския национален дебат по въпросите на миграцията? С щедрата подкрепа на Джон Д. и Catherine T. MacArthur Foundation, която също подкрепи изследванията си, аз потърсих помощта на две изключителни експерти-Сара Уилямсън за хуманитарна помощ и Royce Мъри на имиграционното право. Помолих ги да се идентифицират всякакви промени в закони или разпоредби, които биха позволили повишаване на мобилността и икономическа възможност за малък брой на хаитяните като част от усилията на помощ при бедствия след малко или никакви разходи за Съединените щати. Те открили, много опции за администрацията и Конгреса (подробно тук и обобщени тук ), сред тях добавянето на Хаити, за да списъка на страни, които отговарят на условията за временна програма Н-2, работна виза. Това е потенциално голяма възможност. Миналата година американските фирми са заети 103,324 Н-2 работници от 53 страни, за да го твърди, мръсни, и досаден временни работни места, че няколко американци са готови да изпълняват . Заплати за тези работни места, на около $ 20,000 на година, са ниски от стандартите на САЩ, но много пъти това, което същите работници могат да печелят в Хаити. Условията на труд в много H-2 работни места са трудни, но условията са обикновено много по-зле в Хаити. Важно е да се отбележи, че решението кои страни са в списъка е в ръцете на служителите в администрацията, не Конгреса елиминира необходимостта от ново законодателство. През пролетта на 2011 г. ние научихме, че допустимостта списък виза H-2 обикновено се преразглежда веднъж годишно, често през януари. Можем ли да повлияе на такова решение просто чрез документиране и съобщаване на факти за неговите последици? Ръководейки се от Сара и разследванията на Ройс, в процеса на създаването на правила, и с помощта на CGD политика аутрич асистент Крис Molitoris, на четири от нас е работил през последните шест месеца да случай за едно промяна в срещи с мнение протези и хората, вземащи решения в Държавния департамент, Министерството на вътрешната сигурност, в Белия дом, Конгреса, хуманитарната помощ от Общността, Общността бежанец и застъпничество Хаити общност. Почти никой не говори с във Вашингтон, Маями, или в Женева, знаеше, че хаитяните са изключени от най-голямата временна визовата програма на САЩ. Някои експерти ни казаха, ние трябва да се объркат. Някои се опитаха да спорят, като САЩ Днес, че поддържането на забраната беше някак си от полза за Хаити. В повечето случаи, обаче, ние бяхме радостни да открият, че след като хората са знаели за изключване и неговите последици, те са възприемчиви, дори ентусиазирани за промяна. Два пъти партизанска група, осем сенатори Флорида, и представители написа писмо до държавния секретар Хилари Клинтън и секретарят на вътрешната сигурност Джанет Наполитано, призовавайки ги да се включат Хаити на H-2 визов списък, позовавайки се на изследвания на CGD. Религиозни и светски групи за застъпничество, вариращи от Американския еврейски обслужване на световно и лютерански за имиграцията и служби за бежанците на екологична инициатива на правосъдието за Хаити изпрати подобно писмо . Маями Хералд призова за действие в редакционна статия. И огромните си кредит, вчера администрацията е правилното нещо и допълни, Хаити към списъка на страните, отговарящи на условията за финансиране на H-2. Това на пръв поглед малка промяна има огромен икономически потенциал. Предвид на огромното заплатите разлики (една оценява $ 19000 в допълнителен годишен доход един Хаити работник), ако само 2000 хаитяни се разрешава да работят като Н-2 работници в Съединените членки всяка година (само на всички Н-2s 2%), над течение на 10 години е 400 млн. долара допълнително, нови приходи за Хаити семейства. Това е равно по размер на целия бюджет за след земетресението на САЩ за възстановяване в Хаити, повечето от които отива не да хаитяни, но на изпълнители на САЩ . И разходите на H-2 работници в Америка е нищо. Американските работодателите плащат H-2 работници не като благотворителност, а защото всеки един добавя повече от $ 20,000 на година приходите им. Далеч от публични средства, H-2 работниците, пряко и непряко да генерира положителен данъчни приходи в САЩ. Освен това, H-2 виза е временна неимигрантска виза. Това не добавя нищо общо имиграция. Прекратяване на H-2 виза изключване на Хаити е да ми е известно за първи път в най-малко половин век, че политиката на САЩ допускане е променено, дори и частично, в отговор на повишена нужда в резултат на бедствие. (Имало е случаи, включително и Хаити, където депортиране политика е спокойна в отговор на бедствието.) Има и други важни стъпки, които все още трябва да бъдат взети. Те включват ускоряване на приемането на многобройните хаитяни, които вече са одобрени за семейството постоянно пребиваване в САЩ, който остана на 3-11 година списъка на чакащите, разделени от семействата си и са принудени да живеят в бедствие зона. Около 16 000 от тях са съпрузи, съпруги, или малки деца на утвърдени, успешни постоянни жители на САЩ. В резултат на ужасяващата катастрофа, те трябва да се разрешава да изчака техните зелени карти тук в Съединените щати, отново заедно с техните семейства. От коалиция от 95 членове на Конгреса, както и многобройни областни управители, кметове, общински съвети, както и организациите на гражданското общество е зададен администрация да предприеме тази разумно, изключително стъпка. Аз съм развълнувана с обявление вчера. Аз също съм се надява, че комбинацията от изборни длъжности, неправителствени организации и висши длъжностни лица от САЩ, които включването на Хаити на H-2 виза списък е възможно да има подобен успех на ускорено събиране на семейството и други скромни и ограничени мерки, които помагат на хаитяни и американци, в същото време. Вероятно свързани Мнения
1.1 2.1 2.2 2.3 2.4 3.1 3.2 3.3 4.1 4.2 4.3 4.4 4.5 5.1 5.2 5.3 5.4 6.1 6.2 6.3 6.4 7.1 8.1 8.2 9.1 9.2 9.3 10.1 10.2 10.3 10.4 10.5 11.1 11.2 12.1 12.2 12.3 12.4 13.1 13.2 13.3 13.4 14.1 15.1 15.2 15.3 15.4 15.5 15.6 15.7 15.8 16.1 16.2 17.1 17.2 17.3 17.4 17.5 18.1 18.2 19.1
January 19, 2012 I’m delighted to share the news that yesterday the U.S. government added Haiti to the list of more than 50 countries eligible to participate in the H-2 visa program for temporary and seasonal workers, ending a longstanding policy of excluding Haitians from America’s largest temporary employment-based visa program. This is wonderful news for Haitians and Americans. It has the potential to unlock hundreds of millions of dollars in new economic opportunity for Haitian workers and their families—at no cost to the U.S. or Haitian governments, and with no increase in overall U.S. immigration. It’s also a fine example of the power of research-based policy engagement to help foster shared global prosperity. I say this with a bias, of course, since I’ve been closely involved in the research and in the subsequent efforts to find policy openings and identify allies for the change. In the process I learned a lot about turning ideas into action. I want to tell that story, partly because I’m proud of my role in a shared success, and partly because I think there may be lessons for others engaged in the difficult work of pushing for win-win policy in global development. My interest in labor mobility as a poverty reduction tool dates to my boyhood, when I spent a summer in Mexico. I was astonished to discover that the man who fixed our toilet in Mexico City earned just a small fraction of what a man doing an identical job in the United States would earn. How could that be? How could location matter so much more than talent, effort, or character? Years later at CGD, Nancy Birdsall encouraged me to delve into the links between migration and economic development. One early research output was a 2008 CGD working paper, Income per Natural: Measuring Development as if People Mattered More Than Places, co-authored with Harvard’s Lant Pritchett and later published in Population and Development Review. We showed that migration is one of the most important sources of poverty reduction for a large portion of the developing world. For example, we found that four out of five Haitians with income above a $10/day poverty line at U.S. prices—just one third of the U.S. “poverty” line—live outside of Haiti. In a subsequent paper Lant, Claudio Montenegro and I showed that a typical Haitian male working in the United States earns at least six times the real living standard he could earn in Haiti. In January 2010 our somewhat obscure academic research suddenly became highly topical when Port-au-Prince was flattened by the earthquake in which more than 150,000 people perished. Amid a global outpouring of goodwill towards Haiti that focused on food, medicine and money, I argued in the Washington Post that “to help Haiti’s earthquake victims, change U.S. immigration laws.” I noted that expatriate Haitians’ remittances to Haiti have long been much larger than foreign aid and that remittances go directly to needy Haitian families, unlike most aid. Next day, the Post followed with its own editorial urging that the United States welcome limited numbers of Haitians as part of the earthquake relief effort. These suggestions sparked a virulent backlash, ranging from anti-immigrant activists and white supremacists, some directed at me personally, to the normally sober USA Today, which argued that the best way to foster economic growth in Haiti is to actively prevent the most capable people there from leaving (apply the same argument to New Orleans after hurricane Katrina, and you can see just how absurd it is). Things might have ended there, except that I felt nagged by the expectations created by the second half of CGD’s tag line: “practical ideas for global prosperity.” Could we tap the post-quake outpouring of goodwill towards Haiti to increase Haitians’ opportunities to work in the United States, in a way that would not cost but even benefit the United States, despite the toxic nature of the U.S. national debate on migration? With the generous support of the John D. and Catherine T. MacArthur Foundation, which also supported my research, I sought the help of two extraordinary experts—Sarah Williamson on humanitarian relief and Royce Murray on immigration law. I asked them to identify any changes in laws or regulations that would allow increased mobility and economic opportunity for small numbers of Haitians as part of the post-disaster relief effort, at little or no cost to the United States. They found many options for the administration and Congress (detailed here and summarized here), among them adding Haiti to the list of countries eligible for the H-2 temporary work visa program. This was potentially a major opportunity. Last year, U.S. businesses employed 103,324 H-2 workers from 53 countries to do hard, dirty, and tedious temporary jobs that few Americans are willing to perform. Wages for these jobs, at about $20,000 per year, are low by U.S. standards but many times what the same workers could earn in Haiti. Working conditions in many H-2 jobs are difficult, but conditions are typically much worse in Haiti. Importantly, the decision about which countries are on the list is in the hands of administration officials, not Congress—eliminating the need for new legislation. In spring 2011 we learned that the H-2 visa eligibility list is usually revised once a year, often in January. Could we influence such a decision simply by documenting and communicating facts about its consequences? Guided by Sarah and Royce’s investigations into the rule-making process, and with the help of CGD policy outreach assistant Chris Molitoris, the four of us worked over the past six months to make the case for a change in meetings with opinion shapers and decision makers in the State Department, the Department of Homeland Security, the White House, Congress, the humanitarian aid community, the refugee community, and the Haiti advocacy community. Almost no one we spoke with in Washington, Miami, or Geneva knew that Haitians were excluded from America’s largest temporary visa program. Some experts told us we must be mistaken. A few tried to argue, like USA Today, that maintaining the ban was somehow beneficial to Haiti. In most cases, however, we were delighted to find that once people knew about the exclusion and its consequences, they were receptive, even enthusiastic about making a change. A bi-partisan group of eight Florida senators and representatives wrote a letter to secretary of state Hillary Clinton and secretary of homeland security Janet Napolitano urging them to include Haiti on the H-2 visa list, citing CGD research. Faith-based and secular advocacy groups, ranging from the American Jewish World Service and the Lutheran Immigration and Refugee Service to the Environmental Justice Initiative for Haiti sent a similar letter. The Miami Herald urged action in an editorial. And to its enormous credit, yesterday the administration did the right thing and added Haiti to the list of H-2 eligible countries. This seemingly tiny change has vast economic potential. Given the huge wage differences (an estimated $19,000 in additional annual income per Haitian worker), if just 2,000 Haitians are permitted to work as H-2 workers in the United States each year (just 2% of total H-2s), over the course of 10 years that’s $400 million in additional, new income for Haitian families. That’s equal in size to the entire U.S. post-earthquake budget for reconstruction in Haiti, most of which goes not to Haitians but to U.S. contractors. And the cost of H-2 workers to America is—nothing. U.S. employers pay H-2 workers not as charity but because each one adds more than $20,000 per year to their revenues. Far from taking public money, H-2 workers directly and indirectly generate positive U.S. tax revenue. Moreover, the H-2 visa is a temporary, nonimmigrant visa. This adds nothing to total immigration. Ending Haiti’s H-2 visa exclusion is to my knowledge the first time in at least half a century that U.S. admission policy was changed, even in part, in response to increased need in the wake of a disaster. (There have been cases—including Haiti—where deportation policy was relaxed in response to a disaster.) There are other important steps that have yet to be taken. These include expediting the admission of the numerous Haitians already approved for family-based U.S. permanent residency who are stuck on a 3-to-11 year waiting list, separated from their families and forced to live in a disaster zone. Roughly 16,000 of these are the husbands, wives, or young children of established, successful U.S. permanent residents. In the aftermath of a horrendous disaster, they should be permitted to await their green cards here in the United States, reunited with their families. A coalition of 95 members of Congress as well as numerous governors, mayors, city councils, and civil society organizations has asked the administration to take this sensible, exceptional step. I’m thrilled with yesterday’s announcement. I’m also hopeful that the combination of elected officials, non-governmental organizations and senior U.S. officials who made the Haiti’s inclusion on the H-2 visa list possible will have similar success on expedited family reunification and other modest, limited measures that help Haitians and Americans at the same time. Possibly Related Posts