http___bojidarmarinov.com_bgrecon_Chilton_dcdv_chap19.htm_1.xml
https___oncedelivered.net_tag_matthew-henry_.xml
2.1 3.1 4.1 5.1 6.1 6.2 7.1 8.1 9.1 9.2 10.1 11.1 12.1 13.1 13.2 14.1 15.1 16.1 17.1 18.1 19.1 20.1 20.2 20.3 21.1 22.1 23.1 23.2 24.1 24.2 25.1 26.1 27.1 27.2 28.1 28.2 29.1 29.2 30.1 30.2 31.1 31.2 32.1 33.1 34.1 34.2 34.3 35.1 36.1 37.1 37.2 38.1 39.1 40.1 41.1 42.1 42.2 43.1 44.1 45.1 45.2 46.1 47.1 47.2 48.1 49.1 50.1 51.1 52.1 53.1 54.1 55.1 56.1 57.1 58.1 59.1 60.1 60.2 61.1 62.1 63.1 64.1 64.2 65.1 66.1 66.2 67.1 68.1 69.1 70.1 71.1 71.2 72.1 72.2 73.1 74.1 74.2 75.1 76.1 76.2 77.1 78.1 79.1 79.2 80.1 81.1 82.1 83.1 84.1 85.1 86.1 87.1 88.1 89.1 90.1 90.2 91.1 92.1 92.2 93.1 93.2 94.1 95.1 96.1 96.2 97.1 98.1 99.1 100.1 101.1 102.1 103.1 104.1 105.1 105.2 106.1 106.2 107.1 108.1 109.1 110.1 111.1 112.1 112.2 113.1 114.1 115.1 115.2 116.1 117.1 117.2 118.1 119.1 120.1 121.1 121.2 122.1 123.1 123.2 124.1 124.2 125.1 126.1 127.1 128.1 129.1 130.1 131.1 131.2 132.1 132.2 133.1 134.1 134.2 135.1 136.1 137.1 137.2 138.1 138.2 139.1 140.1 141.1 141.2 142.1 143.1 144.1 145.1 146.1 146.2 147.1 147.2 148.1 149.1 150.1 151.1 151.2 152.1 153.1 154.1 154.2 155.1 156.1 156.2 157.1 158.1 159.1 160.1 161.1 162.1 162.2 163.1 164.1 164.2 165.1 165.2 166.1 167.1 168.1 168.2 169.1 170.1 170.2 171.1 171.2 172.1 172.2 172.3 173.1 173.2 174.1 175.1 175.2 176.1 176.2 177.1 178.1 178.2 179.1 179.2 180.1 181.1 181.2 182.1 183.1 184.1 185.1 186.1 186.2 187.1 188.1 189.1 190.1 191.1 192.1 193.1 194.1 195.1 196.1 196.2 197.1 198.1 198.2 199.1 200.1 201.1 201.2 202.1 202.2 203.1 204.1 205.1 205.2 206.1 206.2 207.1 208.1 208.2 209.1 209.2 210.1 210.2 211.1 211.2 212.1 212.2 212.3 213.1 214.1 215.1 215.2 216.1 217.1 218.1 219.1 220.1 221.1 222.1 223.1 224.1 224.2 225.1 226.1 227.1 228.1 229.1 230.1 231.1 231.2 232.1 233.1 233.2 234.1 235.1 235.2 236.1 236.2 237.1 238.1 239.1 240.1 241.1 242.1 242.2 243.1 243.2 244.1 244.2 245.1 245.2 246.1 246.2 247.1 248.1 249.1 249.2 250.1 251.1 251.2 252.1 253.1 254.1 254.2 255.1 255.2 256.1 257.1 258.1 258.2 259.1 260.1 260.2 261.1 262.1 263.1 263.2 264.1 265.1 266.1 266.2 267.1 268.1 269.1 270.1 271.1 272.1 273.1 273.2 274.1 275.1 275.2 276.1 277.1 278.1 278.2 279.1 279.2 280.1 281.1 281.2 282.1 282.2 283.1 284.1 285.1 286.1 286.2 287.1 287.2 288.1 288.2 289.1 290.1 290.2 291.1 292.1 293.1 294.1 295.1 296.1 297.1 298.1 299.1 300.1 300.2 301.1 302.1 303.1 304.1 304.2 305.1 306.1 306.2 307.1 307.2 308.1 309.1 309.2 310.1 310.2 311.1 311.2 312.1 312.2 312.3 313.1 314.1 314.2 315.1 316.1 317.1 318.1 319.1 319.2 320.1 321.1 321.2 322.1 323.1 323.2 324.1 324.2 324.3 325.1 326.1 327.1 328.1 329.1 330.1 331.1 332.1 332.2 333.1 334.1 335.1 336.1 336.2 337.1 337.2 338.1 339.1 340.1 340.2 341.1 342.1 343.1 343.2 344.1 344.2 345.1 346.1 347.1 348.1 349.1 349.2 349.3 350.1 351.1 353.1 354.1 355.1 356.1 357.1 358.1 359.1 360.1 361.1 362.1 363.1 364.1 365.1 366.1 367.1 368.1 369.1 370.1 371.1 372.1 373.1 374.1 375.1 376.1 377.1 378.1 379.1 380.1 381.1 382.1 383.1 383.2 384.1 385.1 385.2 386.1 387.1 388.1 388.2 389.1 389.2 389.3 390.1 391.1 392.1 393.1 394.1 395.1 396.1 396.2 397.1 398.1 399.1 400.1 401.1 402.1 403.1 404.1 405.1 406.1 407.1 408.1 409.1 409.2 410.1 411.1 411.2 412.1 413.1 414.1 415.1 416.1 416.2 417.1 417.2 418.1 418.2 419.1 420.1 421.1 421.2 422.1 423.1 423.2 424.1 425.1 426.1 427.1 428.1 429.1 430.1 431.1 431.2 432.1 433.1 434.1 434.2 435.1 436.1 437.1 437.2 438.1 439.1 440.1 441.1 442.1 443.1 444.1 444.2 445.1 446.1 446.2 447.1 448.1 449.1 450.1 451.1 452.1 453.1 454.1 455.1 456.1 456.2 457.1 458.1 458.2 459.1 460.1 461.1 462.1 463.1 464.1 465.1 466.1 467.1 467.2 468.1 468.2 469.1 470.1 471.1 472.1 473.1 474.1 474.2 474.3 475.1 476.1 477.1 478.1 478.2 479.1 480.1 481.1 482.1 483.1 484.1 485.1 486.1 486.2 487.1 488.1 489.1 490.1 491.1 492.1 493.1 494.1 495.1 496.1 497.1 498.1 499.1 500.1 501.1 502.1 503.1 504.1 505.1 506.1 507.1 508.1 509.1 510.1 511.1 512.1 513.1 514.1 515.1 516.1 516.2 517.1 518.1 518.2 519.1 520.1 521.1 522.1 523.1 524.1 525.1 526.1 527.1 528.1 528.2 529.1 530.1 531.1 532.1 533.1 534.1 535.1 536.1 537.1 538.1 539.1 540.1 541.1 541.2 542.1 543.1 543.2 544.1 545.1 546.1 547.1 548.1 549.1 550.1 550.2 551.1 552.1 553.1 553.2 553.3 554.1 555.1 555.2 556.1 556.2 557.1 558.1 559.1 559.2 560.1 561.1 561.2 561.3 562.1 563.1 564.1 564.2 565.1 566.1 566.2 567.1 568.1 568.2 569.1 570.1 571.1 571.2 572.1 573.1 574.1 575.1 576.1 576.2 577.1 578.1 578.2 579.1 580.1 581.1 582.1 583.1 584.1 585.1 586.1 586.2 587.1 588.1 588.2 589.1 589.2 590.1 590.2 591.1 591.2 592.1 593.1 594.1 595.1 595.2 595.3 596.1 597.1 598.1 599.1 600.1 600.2 601.1 601.2 602.1 602.2 603.1 603.2 604.1 604.2 605.1 606.1 607.1 608.1 609.1 609.2 610.1 611.1 612.1 613.1 613.2 614.1 615.1 615.2 616.1 617.1 618.1 618.2 619.1 620.1 621.1 622.1 622.2 623.1 624.1 625.1 625.2 626.1 627.1 628.1 629.1 630.1 631.1 631.2 632.1 632.2 633.1 634.1 635.1 636.1 636.2 637.1 637.2 638.1 640.1 640.2 640.3 643.1 644.1 644.2 645.1 645.2 647.1 648.1 648.2 650.1 651.1 652.1 653.1 653.2 654.1 655.1 656.1 657.1 659.1 660.1 660.2 662.1 663.1 663.2 665.1 666.1 666.2 667.1 669.1 670.1 670.2 672.1 672.2 673.1 674.1 675.1 676.1 678.1 678.2 678.3 679.1 681.1 681.2 682.1 684.1 684.2 688.1 688.2 690.1 692.1 695.1 695.2 698.1 698.2 700.1 702.1 704.1 705.1 705.2 706.1 708.1 709.1 711.1 713.1 713.2 714.1 715.1 716.1 717.1 717.2 718.1 718.2 719.1 721.1 721.2 722.1
ПРАЗНИЦИТЕ НА ЦАРСТВОТО Сватбената вечеря на Агнето (19:1-10) Има няколко прилики в езика между този текст и текста в 11:15-19, обявяването на темата на седмия ангел за изпълнението на “Божията Тайна”: отварянето на Царството и на небесния Храм за целия свят в Новия Завет. Можем лесно да видим посланието на тези стихове като продължение на тази идея, когато отбележим приликите: Така появата на Невястата, украсена за сватбата, е равнозначно на отварянето на Храма и на пълното установяване на Новия Завет. Същите тези образи са събрани отново в края на тази поредица от видения, когато Божият Град слиза от небето, “приготвен като Невяста украсена за Мъжа си; и чух силен глас от престола, който казваше: Ето, скинията на Бога е с хората; Той ще обитава с тях. Църквата, Невястата на Христос и Божият град е новозаветният Храм – или по-скоро “Господ Бог, Всемогъщият и Агнето са нейният Храм” (21:22). 1-2 Божият народ се моли за унищожението на Сега, когато на техните молитви е отговорено, голямото множество от изкупените възкликва в ответно хваление, в покорство на ангелската заповед от 18:20: “Веселете се за него, небеса и вие светии, вие апостоли и пророци, защото Бог отсъди вашия съд над него!” Трябва внимателно да отбележим какво прави св. Йоан тук. Откровение е пророчество, и следователно е предназначено “за назидание и увещание и утеха” (1 Кор. 14:3): На неговите читатели е заповядано да “слушат думите на това пророчество” (Откр. 1:3). Като открива проклинащите молитви на небесната църква срещу нейните врагове, св. Йоан наставлява своите братя на земята да правят същото; сега, като разкрива неизбежното унищожение на Блудницата, той показва на Църквата от първи век какво трябва да е тяхното задължение, когато Ерусалим падне. Те не трябва да тъгуват за неговата гибел, а да хвалят Бога за изпълнението на Неговото възмездие върху града. Божията воля трябва да се изпълнява на земята, както се изпълнява в небето. Като показва модела на небесното поклонение, св. Йоан разкрива Божията воля и за земното поклонение. Ответната литургия е разделена на пет отделни части. Числото пет, както видяхме (ср. 9:5), е свързано със силата, особено в смисъл на военни действия. Съответно, тази песен от пет части е “боен химн,” основан върху старозаветните песни на победа над враговете на Бога и на Завета. Небесното множество пее: Алилуя! Единствените новозаветни употреби на този еврейски израз (означаващ Хвалете Господа!) са в този текст, където той се среща четири пъти, в хваление за божественото завладяване на земята. Както отбелязва Хенгстенберг, “запазването на еврейската дума, какъвто е случаят също с Амин и Осанна, служи като видим знак да отбелязва вътрешната връзка между Църквата на Новия Завет и тази на Стария.”[1] Самата дума напомня за старозаветните Халел-псалми (Пс. 113-118), песни на победа, които биват изпълнявани при празниците на Пасхата и на Шатроразпъването. Тези псалми празнуват Божието величие, особено както се открива при избавлението на Неговия народ от Египет и тяхното възстановяване към истинско поклонение; и те очакват деня, когато всички народи ще хвалят Господа. Освен малките отнасяния към два Халел-псалма в стихове 5 и 7, св. Йоан не изгражда тази литургия по техен модел; само употребата на Алилуя! е достатъчна, за да се направи връзката. Но първата библейска поява на израза е в Псалм 104:35, който поразително наподобява съпоставянето на съда и на хвалението в Откровение: Нека се довършат грешните от земята, И нечестивите да ги няма вече. Благославяй душе моя Господа. Алилуя! Унищожаването на отстъпилия Израел от Христос и на Неговата Църква ще бъде демонстрацията, че спасението, силата и властта принадлежат на нашия Бог – израз, който напомня Давидовото възклицание, когато подготовката за построяването на Храма е завършила: “Твое, о Господи, е величието, и силата, и великолепието, и сиянието, и славата; защото всичко е Твое що е на небето и на земята; Твое е царството, Господи, и Ти си на високо, като глава над всичко” (1 Лет. 29:11; Христос също споменава Давидовия текст в Господната молитва, Мат. 6:13: “Защото Царството е Твое, и силата и славата до вековете, Амин”). Песента също цитира Давидовото празнуване на всеобхватната власт на Закона в Псалм 19:9: “Съдбите Господни са истинни и, без изключение, справедливи.” При изпълнението на проклятията на Закона върху отстъпилия град, Божият нов Израел подхваща псалма, потвърждавайки, че Неговите съдби са истинни и праведни. Унищожаването на Израел е нагледен пример за Божията праведност. Честта на Бога не би могла да търпи повече богохулствата на Неговото име, причинени от бунта на Неговия народ (Рим. 2:24). Доказателството, че “Неговите съдби са истинни и праведни,” е точно фактът, че Той нанася възмездие върху Своя собствен народ заради самия Себе Си, отхвърляйки онези, които са били наричани с Неговото име: понеже Той осъди великата Блудница, която е разтляла земята с блудството си, и даде върху нея възмездие за кръвта на Своите слуги. Това установява връзката между Блудницата и “Езавел,” която се стреми да унищожи църквите (виж 2:20-24). Езавел, блудната царица (4 Царе 9:22), беше отклонила Израел от поклонение пред истинския Бог към култ на тотална държава и идолопоклонство (3 Царе 16:29-34). Тя преследваше и убиваше пророците (3 Царе 18:4, 13) и беше издигнала лъжесвидетели, за да клеветят праведните в съда (3 Царе 21:1-16). Така Ииуй беше определен от Божия пратеник да унищожи дома на Ахав, “за да отмъстя върху Езавел за кръвта на слугите Си пророците, за кръвта на всичките Господни слуги” (4 Царе 9:7). Прелюбодейните флиртове с езичеството са сравнявани от пророците с “блудствата и чародеянията” на Езавел (4 Царе 9:22): точно както тя си “начерни клепачите на очите си, накити главата си” в напразен опит да избегне своята гибел (4 Царе 9:30-37), Израел напразно направи същото: А ти, запустяла, какво ще правиш? Ако и с червено да се облечеш, Ако и със златни накити да се украсиш, Ако и с много боя да боядисаш очите си, Напразно ще се украсиш: Любовниците ти ще те презрат, Ще търсят да отнемат живота ти. Нищо освен покаяние не би могло да спаси Ерусалим. Точно това той твърдо отказа да направи, и затова Бог нанесе въздаяние върху него, заради неговото гонение на праведните. Отново трябва да се наблегне, че Исус конкретно набеляза Ерусалим като целта на Божия отмъстителен гняв. Говорейки за изливането на заветните проклятия, които щяха да достигнат съвършено изпълнение при разрушаването на Ерусалим през 70 от Хр., Той каза: “Това са дните на въздаяние, за да се изпълни всичко, което е писано” (Лука 21:22). Чрез Мойсей Бог беше предупредил за бъдещото отстъпление на Израел, когато те щяха да Го предизвикат да ревнува, като служат на други богове (Вт. 32:15-22), довеждайки сигурна гибел върху себе си и своята земя Четири пъти в този текст Бог заплашва, че Неговото въздаяние ще сполети отстъпниците: “На Мене принадлежи възмездието и въздаянието” (ст. 35); “Ще въздам на враговете Си и ще сторя възмездие на ненавистниците Си” (ст. 41); “Развеселете се, народи, с людете Му; защото ще въздаде за кръвта на слугите Си, и ще стори възмездие на противниците Си, и ще направи умилостивение за земята Си, за людете Си” (ст. 43). 3 Във втория раздел на песента голямото множество повтаря припева: Алилуя! Причината за хваление отново е благочестивата радост при унищожението на врага на Църквата, защото неговият дим се издига за вечни векове. Както отбелязахме (виж за 14:11; 18:2, 9), този израз изхожда от разрушението на Содом и Гомора (Бит. 19:28), докато конкретният израз е взет от Исаевото описание на наказанието на Едом (Ис. Той се използва тук за да посочи, че Вавилон е паднал завинаги.[2] 4 Третият раздел на литургията разкрива двадесетте и четири старци и четирите живи същества – представляващи Църквата и всички земни създания (виж за 4:4-11) – да поемат своята конкретна роля в песента. Първо ни се казва, че те паднаха и се поклониха; отново забелязваме важността на позата, на физическото отношение в нашата религиозна дейност. Бедствието на “неоплатонизма” в съвременната църква – да не говорим обикновения мързел – са довели до нейното твърде небрежно отношение към Всевишния. Най-малкото, нашето физическо положение в публичното, официално поклонение трябва да бъде такова, което отговаря на богоугоден страх и почит, които са уместни за хора, допуснати до общение с Бога, Който седи на престола. 5 Не ни се казва чий Глас обявява четвъртия раздел на литургията от Престола. Би могъл да е този на старците, водещи събранието от място близо до престола; но е по-вероятно да е този на Исус Христос (ср. 16:17), призоваващ Своите братя (Рим. 8:29; Евр. 2:11-12) да хвалят нашия Бог (ср. Йоан 20:17, където Исус казва: “Отивам при Моя Баща и вашия Баща, Моя Бог и вашия Бог”). Че това се отнася за Църквата като цяло е ясно от описанието на поклонниците: всички Негови слуги, вие, които Му се боите, малки и големи. 6-8 Когато цялата Църква отговаря на призива на служителя, тя говори с познатия Глас от Облака на Славата (ср. Езек. 1:24), показвайки своето пълно отъждествяване със славния Образ на Бога: Йоан чува, като гласът на голямо множество и звукът на много води и като звук на силни гърмежи. Облакът е приел Църквата в себе си. Първото Алилуя! на “голямото множество” хвалеше Бога за Неговата върховна власт, изявена в съда над голямата Блудница. Четвъртото Алилуя!, в този пети и последен раздел на литургията, отново хвали Бога за Неговата върховна власт, този път изявена в сватбата на Агнето с Неговата Невяста. Унищожаването на Блудницата и сватбата на Агнето с Невястата – разводът и сватбата – са взаимосвързани събития. Съществуването на Църквата като събранието на Новия Завет бележи изцяло нова епоха в историята на изкуплението. Бог вече не просто приема езически вярващи в Стария Завет (както често правеше при старозаветната наредба). Вместо това, Той доведе “идещия век” (Евр. 2:5; 6:5), века на изпълнението, в тези Последни Дни. Петдесятница беше зачатието на Нов Завет. С окончателния развод и унищожение на невярната съпруга през 70 от Хр., бракът на Църквата с нейния Господ беше твърдо установен; празнуването на Причастието на Църквата беше напълно открито в неговото истинско естество като “Сватбената вечеря на Агнето” (ст. 9). Множеството на изкупените възклицава: Неговата жена се е приготвила! Задължението на апостолите през Последните Дни беше да приготвят Църквата за нейната брачна церемония. Павел писа за Христовата жертва като за изкуплението на Невястата: Той “възлюби църквата и предаде Себе Си за нея, за да я освети, като я е очистил с водно измиване чрез словото, за да я представи на Себе Си църква славна, без петно, или бръчка, или друго такова нещо, но да бъде света и непорочна” (Еф. 5:25-27). Павел разширява този образ когато говори на коринтяните за целта на своето служение: “Ревнувам за вас с божествена ревност, понеже ви сгодих с един мъж, да ви представя като чиста девица на Христос. Но боя се да не би, както змията измами Ева с хитростта си, да се разврати умът ви и отпадне от простотата и чистотата, която дължите на Христос” (2 Кор. 11:2-3). Когато кризата на онези дни е приближавала към своя край, когато много хора са напускали вярата и са следвали различни ереси, Юда пише спешно тревожно послание до Църквата (виж Юда 3), в което заповядва на Невястата да остане вярна на своя Господ, предавайки я “на Онзи, Който може да ви пази от препъване, и да ви постави непорочни в радост пред Своята слава” (Юда 24). Но сега св. Йоан вижда видение на Църквата в нейната слава и чистота, успешно издържала своите изпитания и изкушения, преминала през големи скърби в своето притежание на Царството като Невяста на Христос. Обратно на очакванията на Рим, разрушението на Ерусалим не беше краят на Църквата. Напротив, това беше пълното установяване на Църквата като новия Храм, окончателното изявление, че Бог си е взел нова Невяста, вярна, непорочна девица, която успешно е отблъснала измамните изкушения на Змея. Тя се е приготвила, и това е нейният сватбен ден. Ранните християни добре научиха урока, който по-късно е написан от епископа от трети век св. Киприан: “Невястата на Христос не може да бъде прелюбодейна; тя е непокварена и чиста. Тя знае един дом; тя пази с целомъдрено приличие святостта на едно легло. Тя ни пази за Бога. Тя посочва синовете, които е родила за царството. Който е отделен от Църквата и е събран с прелюбодейка, той се отделя от обещанията на Църквата; нито може този, който изоставя Църквата на Христос, да придобие наградата на Христос. Той е чужденец; той е езичник; той е враг. Той вече не може да има Бога за свой Баща, ако няма Църквата за своя майка. Ако някой, от онези извън ковчега на Ной, можеше да се избави, тогава може да се избави онзи, който е извън Църквата. Господ предупреждава, казвайки: ‘Който не е с Мен, е против Мен, и този който не събира с Мен, разпилява’ [Мат. 12:30]. Този, който нарушава мира и съгласието на Христос, прави това против Христос; този, който се събира на друго място, освен в Църквата, разпилява Църквата на Христос. Който не държи това единство, не държи Божия закон, не държи вярата на Бащата и на Сина, не държи живота и спасението.”[3] Хвалебствената песен продължава: И на нея се позволи да се облече със светъл и чист лен; защото ленът е праведните дела на светиите. Вече видяхме ленът използван като символ (15:6; ср. 3:4; 4:4; 7:9, 14); сега, неговото символично значение изрично е изявено като праведните дела на светиите.[4] Тук са посочени две важни неща относно покорството на светиите: първо, позволи й се – нашето освещение се дължи изцяло на благодатното дело на Божия Святи Дух в нашите сърца; второ, на нея благодатно й се даде възможност да се облече в лена на праведните дела – нашето освещение се изпълнява от нас. Това двойно наблягане се намира навсякъде в Писанието: “Ще се осветите. Аз съм Господ, Който ви освещавам” (Лев. 20:7-8); “Изработвайте спасението си със страх и трепет; защото Бог е, Който според благоволението Си, действува във вас и да желаете това, и да го изработвате” (Фил. 2:12-13). 9 На св. Йоан е казано да напише четвъртото и основно блаженство на Книгата Откровение: Блажени тези, които са призвани на сватбената вечеря на Агнето. Божият народ е бил спасен от блудството на света, за да стане Невяста на Неговия единороден Син; и постоянният белег на този факт е седмичното празнуване от Църквата на нейния свят празник, Святото Причастие. Абсолютната вярност на това обещание се подчертава от уверението на ангела към св. Йоан, че тези думи са истинни Божии думи. Не би трябвало да е нужно да се казва (но за нещастие е нужно), че Причастието е центърът на християнското поклонение; причастието е това, което трябва да правим, когато се събираме заедно в Господния Ден. Всичко друго е второстепенно. Това не означава, че второстепенните неща са маловажни. Поучаването на Словото, например, е много важно, и всъщност необходимо за растежа и благоденствието на Църквата. Учението отдавна е признато като един от съществените белези на Църквата. Затова наставлението във вярата е незаменима част от християнското богослужение. Но то не е сърцето на християнското поклонение. Центърът на християнското богослужение е Тайнството на Тялото и Кръвта на нашия Господ Исус Христос. Това се предполага от св. Павел в 1 Кор. Можем да го видим отразено в простото твърдение на Лука в Деян. 20:7: “И на първия ден от седмицата, когато бяхме събрани да разчупим хляба. .” Това се описва също в Дидахията: “Но на всеки Господен Ден се събирайте заедно и разчупвайте хляба, и отдайте благодарение след като сте изповядали вашите престъпления, за да може вашата жертва да бъде чиста.”[5] Юстин Мъченик свидетелствува за същия модел като стандартен за всички християнски събрания: “В деня наречен неделя всички, които живеят в градовете или в селата, се събират на едно място, и се четат записките на апостолите или писанията на пророците, доколкото позволява времето; после, когато четецът свърши, ръководителят словесно поучава и увещава към подражание на тези добри неща. След това всички стават и се молят, и както казахме преди, когато нашата молитва свърши, се донасят хляб, вино и вода, и ръководителят по същия начин принася молитви и благодарения, според неговата способност, и хората се съгласяват, казвайки, Амин; и се раздава на всеки, и се яде от това, за което е дадено благодарение, а на онези, които отсъствуват, се изпраща дял от дяконите.”[6] Най-великата привилегия на Църквата е нейното седмично участие в Господната вечеря, Сватбената вечеря на Агнето. Трагедия е, че толкова много църкви днес пренебрегват Господната вечеря, съблюдавайки я само в редки случаи (някои т. нар. църкви дори са изоставили напълно Причастието). Трябва да осъзнаем, че официалното богослужение на Църквата в Господния Ден не е само изучаване на Библията или някакво неформално събиране на сходни души; напротив, то е официалното сватбено празненство на Невястата с нейния Младоженец. Именно затова ние се събираме заедно в първия ден на седмицата. Всъщност, един от главните въпроси в спора около протестантската Реформация бил фактът, че римската църква допускала своите членове до Причастие само веднъж годишно.[7] Иронично, практиката на римската църква сега превъзхожда тази на повечето “протестантски” църкви; поне по въпроса на честото причастие, Рим е този, който се е “реформирал.” Коментирайки думите на германския материалистически философ Лудвиг Фойербах, че “човек е това, което яде,” великият ортодоксален теолог Александър Шмеман пише: “С това твърдение . Фойербах смята, че е сложил край на ‘идеалистичните’ спекулации относно човешката природа. Всъщност, обаче, той без да осъзнава изразява най-религиозната идея за човека. Защото преди преди Фойербах същото определение за човека е дадено в Библията. В библейската история за сътворението човекът е представен преди всичко като гладно същество, и целия свят като негова храна. Веднага след заповедта да се размножава и да владее над земята, според автора на първата глава на Битие, е Божията заповед към хората да ядат от земята: ‘Вижте, давам ви всяка семеносна трева . всяко дърво, което има в себе си плод на семеносно дърво; те ще ви бъдат за храна. .’ Човекът трябва да яде, за да живее; той трябва да взема света в тялото си и да го превръща в част от себе си, в плът и в кръв. Той наистина е това, което яде, и целият свят е представен като всеобхватна празнична маса за човека. този образ за празненството остава през цялата Библия като централен образ на живота. Това е образът на живота при неговото създаване и също образа на живота при неговия край и изпълнение: ‘. . за да ядете и пиете на моята трапеза в Царството ми.’”[8] Причастието е в центърът на нашия живот, и целият ни живот произтича от тази централна литургия. Затова “формата” на литургията на причастието дава форма на останалия живот, всекидневната литургия, когато следваме нашето призвание да упражняваме господство над земята. “Обредите на живота” са по модела на централния ритуал на причастието, който самият е съставен според литургията на сътворението, представена в Битие 1: Бог взе творението, раздели го, разпредели го, прецени делото и се наслади на съботната почивка. И това е моделът на Святото Причастие, както отбелязва Джеймз Джордан: “Когато изпълняваме този ритуал в Господния Ден, ние се пренастройваме, наново свикваме, наново се обучаваме на правилния начин да използваме света. Защото Исус Христос, в нощта, когато беше предаден, (1) взе хляб и вино; (2) благодари; (3) разчупи хляба, (4) раздаде хляба и виното, като ги нарече Свое тяло и кръв; после учениците (5) опитаха и го прецениха, като единадесет го одобриха, а един го отхвърли; и накрая (6) верните си починаха и се зарадваха на него. Именно защото действието на благодарение е централната разлика между християните и нехристияните, литургията на християнските църкви е наречена ‘Святd Евхаристия.’ Евхаристия означава Благодарение. Това е възстановяването на истинското поклонение (благодарение), което възстановява делото на човека (шесткратното действие през целия живот). Това обяснява защо възстановяването на истинското поклонение е първостепенно над обществените дейности.”[9] Йоан пада при краката на ангела, да му се поклони, и ангелът рязко отговаря: Недей! Защо е записана тази случка (повторена в 22:8-9) в Книгата Откровение? Макар да изглежда несвързано с великите, космически въпроси на пророчеството, тя всъщност е близо до същността на Йоановото послание. На пръв поглед тя изглежда критика против идолопоклонството, със сигурност от централно значение в Книгата Откровение. Но при по-внимателно разглеждане такова тълкувание представя сериозни трудности. На първо място трябва да помним, че този, който изпълнява това действие на поклонение, е боговдъхновен Апостол, докато получава божествено откровение; макар да не е абсолютно невъзможно св. Йоан да извърши престъпление на идолопоклонство в такова състояние, то изглежда доста невероятно. На второ място, основанието на ангела да откаже поклонение изглежда странно. Защо просто не цитира заповедта срещу лъжливите богове, както Исус направи (Мат. 4:10), когато дяволът изискваше от Него да му се поклони? Вместо това той се впуска в кратко обяснение за естеството на пророчеството: Аз съм съслужител на тебе и на братята ти, които държат свидетелството за Исус; поклони се Бог, защото духът на пророчеството е да свидетелствуваме за Исус. Решението се намира първо във факта, че понятието покланям се (на гръцки, proskuneō) просто означава “обичай да падна пред човек и да целуна краката му, краищата на дрехата му, земята и т.н..,”[10] и може да се използва не само за почит, дължима на Бога (или, греховно, на лъжлив бог), но също и за обичайната почит, дължима на по-висшия ранг (виж напр. употребата в Септуагинта в Бит. 18:2; 19:1; 23:7, 12; 27:29; 33:3, 6-7; Беше напълно уместно Лот да се “поклони” пред ангелите, които го посетиха, а за синовете на Израел да се “поклонят” на Йосиф. Матей използва думата, за да опише почитта на роба към неговия господар Йоан я използва, за да запише Христовото обещание към верните филаделфийци, че юдеите ще бъдат принудени да “дойдат и да се поклонят [proskuneō]” в краката им (Откр. 3:9). Ако по тази причина приемем, че св. Йоан не е предлагал божествено поклонение към ангела, а по-скоро почит към по-висш, отговорът на ангелът може да бъде разбран по-лесно. Честа тема в цялата книга Откровение е, че “всички Господни хора са пророци” (ср. Всички са възнесени в присъствието на Господа, заемайки местата си в небесния Съвет около престола в Облака на Славата. Преди Петдесятница беше уместно хората да се покланят пред ангелите, но вече не е така. “Недей!” вика ангелът: Аз съм съслужител на тебе и на братята ти, които държат свидетелството за Исус. Ангелът е на равно ниво със св. Йоан и останалите от християнската общност; затова той увещава св. Йоан да се поклони на Бога, да “пристъпи с дръзновение към престола на благодатта” Фактът, че братята на св. Йоан държат свидетелството за Исус, показва, че те са членове на Съвета, обитавани от Духа; защото свидетелството за Исус е Духът на пророчеството; Духът е навсякъде, където свидетелството за Исус е държано и прогласявано. “Затова Босюе отбелязва със съвършено основание, ‘че ангелът отхвърля почитта, за да постави апостолското и пророческото служение наравно с това на ангелите.’ . Разубеждаването не се основава на съображението, че поклонението отнема от Божията слава, а на съображението, че то отнема от почитта на Йоан. Това е като да каже, иди право пред Бога с твоето поклонение, за да не принизяваш славното достойнство, с което си удостоен, и което носиш.”[11] Но кое е това в ангелските думи, което прави св. Йоан да се поклони при краката му? “Това са сведенията за причастието в тях. Ранната Църква освещавала причастието чрез голямо благодарение-молитва, което дало име на ритуала. Издигайки сърцата си към небето, те благославяли Бога за неговите могъщи дела на спасение, потвърждавайки своето истинско притежаване на Христос и истински превкусвайки насладата, която ще получат в Неговото тяло и кръв в тайнството. Победоносното възклицание преминава в молитва на благодарение в 19:1-8, но точно блаженството на ангела за пръв път дава ясно отнасяне към това благословено празненство, което се яде в Божието царство и което бива предвкусвано в Църквата. Йоан пада да се поклони, и всеки посредник между него и Христос изчезва.”[12] Божият Син излиза на война (19:11-21) Това открива последния раздел от седем видения, всяко от което започва с израза kai eidon, И видях (19:11, 17, 19; 20:1, 4, 11; 21:1). С откровението на Святото Причастие св. Йоан вижда, както не е виждал преди, небето отворено, и както отбелязва Фарър, “всеки посредник между него и Христос изчезва.” Поканата за Причастие с Христос е това, което отваря небето за Църквата и открива нейния Господ. Йоан вижда бял кон, символ на Христовата победа и господство (6:2; ср. 14:14). За правилното разбиране на този текст е важно да отбележим, че Седящият на коня е наречен Верен и Истинен: Христос язди за победа в своето качество като “верния и истинен Свидетел” (3:14), като “Божието слово” (19:13). Йоан не описва Второто Идване в края на света. Той описва напредъка на Благовестието по света, световното прогласяване на посланието за спасение, което следва Първото Идване на Христос. Връзката с посланието към Лаодикия (3:14-22) е подсилена, когато разбираме, че тази част на пророчеството съдържа няколко прилики с Лаодикийското послание. Фарър казва: “Необоснованото самохвалство с настоящите притежания на Лаодикийския ангел в 3:17 се повтаря в самохвалството на града-Езавел в 18:7ff. И още щом св. Йоан е свършил с Езавел в 19:3, той дава на светиите чисти дрехи (19:8, 3:18) и ги кани на вечерята на Агнето (19:9; 3:20), и отваряйки небесните врати, открива Христос като Амин, Верният и Истинният (19:9-13; Той съди и воюва праведно: Христос излиза да воюва на земята, като ни подчинява на Себе Си, като ни управлява и ни защитава, “като възпира и побеждава всички Свои и наши врагове,” както казва Краткият Уестминстърски катехизис (В. 26), раздавайки правосъдие по света според Божия закон, в изпълнение на Месианските пророчества: За да съди Твоите люде с правда, и угнетените Ти с правосъдие. Нека се веселят небесата и нека се радва земята. Нека бучи морето и всичко, що има в него. Нека се радват полетата и всичко, което е на тях: Тогава ще пеят от радост всичките дървета и гората Пред Господа, защото Той иде. Защото иде да съди земята; Ще съди света с правда, И племената във верността Си. Той няма да съди според каквото гледа с очите Си, Нито ще решава според каквото слуша с ушите Си; Но с правда ще съди сиромасите, И с правота ще решава за смирените на страната; Ще порази страната със жезъла на устата Си, И с дишането на устните Си ще умъртви нечестивия. Ето, идат дни, казва Господ, Когато ще въздигна на Давида праведен Отрасъл, Който като цар ще царува, ще благоденствува, И ще върши правосъдие и правда по земята. В Неговите дни Юда ще бъде спасен, И Израил ще обитава в безопасност; И ето името, с което ще се нарича – Господ е наша правда. Фигурата върху белия кон е същата като Човешкия Син, Първия и Последния, Живия от първото видение на св. Йоан, защото Неговите очи са огнен пламък (ср. 1:14): Той е всезнаещият Господ, Чийто разбиращ поглед е “способен да съди мислите и намеренията на сърцето” (Евр. 4:12). Величествената фигура е вече победоносна, многократно, както се символизира от многото корони, които Той носи. Златната плочка на челото на първосвещеника носеше свещеното Име на Господа; съответно, след като отбелязва многото корони върху челото на Христос, св. Йоан вижда, че Той има написано име. Но това е име, което никой не знае, а само Той. Как трябва да разбираме това? Както видяхме при 2:17, новозаветната употреба на думата зная (ginōskō и oida) е повлияна от еврейския идиом, в който глаголът зная има косвени значения: признавам, признавам като собствено, притежавам (виж напр. Йоан 10:4-5; Рим. 8:29; 1 Кор. 8:3; 2 Тим. 2:19).[14] Така смисълът на този стих не е че никой не знае какво е името (защото всъщност, както ще видим, ние наистина “знаем” името, в познавателния смисъл), но че само Той законно притежава името; то принадлежи само на Него. Това се подсилва от обратно паралелната структура на текста: Той има име, което никой не знае, а само Той (ст. 12б) Облечен е с дрехи, попръскани с кръв (ст. 13а) Името Му беше Божието слово (ст. 13б) От устата Му излиза меч остър и от двете страни (ст. 15а) Той ще стъпче лина на лютия гняв на Бога Всемогъщий (ст. 15б) И на дрехата и на бедрото Му имаше написано име: ЦАР НА ЦАРЕТЕ И ГОСПОД НА ГОСПОДАРИТЕ (ст. 16) Двуострият меч от 15а отговаря на характеристиката от 13б на Христос като Божието слово; сведението от 15б, че Христос ще стъпче лина на гнева, обяснява как дрехата Му е станала попръскана с кръв в 13а; а 16 ни открива името, за което 12б казва, че само Христос го притежава.[15] Както отбелязахме по-горе, Христовата дреха, попръскана с кръв, е обяснена от ст. 15б. Ясно е, че кръвта е тази на Христовите врагове, “гроздовете на гнева,” но (както видяхме при 14:20) в известен смисъл кървавата дреха е попръскана също и от жертвата на самия Христос. Защото видението е истинска алегория на Въплъщението: Само тук в Откровение, както в Пролога към своето евангелие (Йоан Йоан нарича Христос Словото, говорейки за Неговото предишно съществуване и божествено естество, и че Той стана плът, обитавайки между нас. Нещо повече, в текста пред нас имаме не само алегория на Неговото въплъщение, но за Неговата Изкупителна жертва, Възкресение, Възнасяне и Възцаряване. Това не е “само” разказ за изливането на гнева върху Израел. Това е разказ за Исус Христос като Цар на царете. Тук виждаме Пришествието на Човешкия Син: Небесата са отворени и Той слиза на земята, за да воюва със Своите врагове; опръскан с кръв, Той печели победата. Но Христос не е сам в тази победа. Той е последван от войските, които са в небето, “званите, избраните и верните,” които воюват заедно с Него (17:14). Отново трябва да помним, че от гледната точка на Новия Завет Църквата е “в небето”: Ние сме Божията скиния в небето (7:15; 12:12; 13:6), ние седим с Христос в небесни места (Еф. 2:6), дошли сме до небесния Ерусалим, и до десетки хиляди тържествуващи ангели, и до Църквата на първородните, които са записани в Войските са съставени от християни (възможно е и ангелите да се имат предвид тук), яздещи върху бели коне с техния Господ в Неговата настъпателно и победно шествие по земята, носещи Божието Слово на света. Тъй като небесните войски са Невястата, те са облечени във фин лен, бял и чист. От устата на въплътеното Божие слово излиза меч остър и от двете страни. Йоан е използвал този образ преди (1:16; 2:16); мечът (особено когато излиза от устата) е ясен библейски символ за могъщото “пророческо слово, което е творческо и динамично и осъществява това, което прогласява. Словото на истински пророк, какъвто е конникът, преобразява словото в действие; словото на лъжепророка, какъвто е вторият звяр, е безсилно.”[16] Божието слово се използва не само в боя, да убие Божиите врагове (Еф. 6:17), но също и в Църквата, да разсече жертвата (Рим. 12:1-2): “Защото Божието слово е живо, деятелно, по-остро от всеки меч остър и от двете страни, пронизва до разделяне душата и духа, ставите и мозъка, и издирва помислите и намеренията на сърцето. И няма създание, което да не е явно пред Бога: но всичко е голо и разкрито пред очите на Този, на Когото има да отговаряме” (Евр. 4:12-13). Пред-въплътеният Христос казва: Слушайте Ме, острови, И внимавайте, далечни племена: Господ Ме призова още от рождението, Още от утробата на майка Ми спомена името Ми! Направи устата Ми като остър нож. По същия начин Бог използва Своите пророци като меч: Затова ги изсякох чрез пророците, Убих ги с думите на устата Си. Христос използва Меча на Духа, за да смаже народите: Той покорява със Своите уста. Отново, тук не е изобразено Второто Пришествие, а Христовата победа над народите единствено чрез Неговото Слово. В Матей 24:29-31, “непосредствено след” разрушението на Ерусалим започва обръщането на народите, когато Христос изпраща своите ангели/служители по света, за да съберат избраните.[17] Премъдрост Соломонова (18:15-16) говори за Божието избавление на Израел от Египет с образи, подобни на Йоановата картина в този текст: “Твоето Всемогъщо Слово се хвърли от небето от Твоя царски престол, като яростен войник посред земя на опустошение, и донесе Твоята истинска заповед като остър меч, и както стоеше умъртви всички неща; и докосваше небето, но стоеше на земята.” Както Исая писа: “Ще порази страната с жезъла на устата Си, и с дишането на устните Си ще умъртви нечестивия” (Ис. 11:4). “‘Устата като остър меч’ е символ на пророка, чието говорене е като режещ нож, защото говори Божието слово. Така единственото оръжие, което се нуждае Конникът за да съкруши съпротивата на Своите врагове и да установи Божието царство на правда и мир, е прогласяването на Благовестието.”[18] Така “тук е изобразен целият ход на ‘експанзията на християнството’: обръщането на Империята; обръщането на западните народи, които се установяват върху развалините на Империята; обръщането на Юга и на далечния Изток, все още изработвано в историята в наши дни. Във всичко св. Йоан вижда Христос, използващ Меча от устата Си; белия кон и неговия Ездач, коронованата глава, невидимите небесни войски.”[19] Христос завладява народите за да ги управлява [или, пасе] с желязна тояга. “Работата на Пастиря, Водача и Владетеля на душите (1 Пет. 2:25), следва тази на Благовестителя; езичниците първо трябва да бъдат доведени до покорство, и след това под обучението на Христос.”[20] Неговият Баща Му заповядва: Поискай от Мене и Аз ще Ти дам народите за Твое наследство, И земните краища за Твое притежание. Ще ги съкрушиш[21] с желязна тояга, Ще ги строшиш като грънчарски съд. Псалм 2 продължава като обявява, че земните царе трябва да се подчинят на Сина, или ще погинат от Неговия гняв. Христос е дошъл в Своето наследство; Той е получил Своето Царство от Бащата (Дан. 7:13-14), бивайки възцарен на Своя небесен престол “далеч по-горе от всяко началство и власт, сила и господство” Като Владетел на вселената Той самият стъпква лина на виното на пламенния гняв на Бога, Всемогъщия (ср. 14:19-20): Кой е този, що иде от Едом, С очервени дрехи от Восора, Този славен в облеклото си, Който ходи във великолепието на силата Си? Аз съм, Който говоря с правда, Мощен да спасявам. Защо е червено облеклото Ти, И дрехите Ти подобни на онези на човек, който тъпче в лин? Аз сам изтъпках лина, И от племената не беше с Мене ни един човек; Да, стъпках ги в гнева Си, И смазах ги в яростта Си, Тъй че кръвта им попръска дрехите Ми, И изцапах цялото Си облекло. Защото денят за въздаянието беше в сърцето Ми, И годината ми за изкупване настана. Аз разгледах, но нямаше кой да помага, И зачудих се, но нямаше кой да подкрепя; Затова, Моята мишца Ми изработи спасение, И Моята ярост, тя Ме подкрепи. Аз стъпках племената в гнева Си, Опих ги в яростта Си, И излях кръвта им в земята. Текстът в Исая набляга, че Христос сам, без чужда помощ, е свършил това дело: “Сам изтъпках”; “не беше с Мене ни един човек”; “Моята мишца Ми изработи спасение,” и т.н.; по същия начин св. Йоан използва израза Той сам два пъти в този стих, подчертавайки, че макар Христос да е придружаван от Своите небесни войски, победата се основава само на Неговото дело. Делото на спасението е изпълнено единствено от Господ Исус Христос; благословенията и съдбите, които придружават спасението на избраните, са изработени от Него. Дойдете та вижте делата на Господа, Какви опустошения е направил на земята; Прави да престанат войните до края на земята; Строшава лък и сломява копие; Израгя с огън колесници. “Така сме длъжни да вярваме, че тези събития, с които виновните народи са бичувани и наказвани заради техните грехове, не са просто страничен продукт на провидението, а са заповядани и управлявани от Посредника. И така, независимо дали виждаме опустошаващ меч да коли жителите, или огнена мана да разрушава реколката, или търговска стагнация да разорява източниците на благосъстояние, или изтощителна болест да вилнее със страховита сила над земята, или смутове на народно недоволство да преобръщат основите на обществения ред, ние признаваме мъдростта и могъществото и праведната отплата на Княза Месия, изпълняващ божествената заповед, Онзи народ и онова царство, които не биха ти служили, ще загинат; онези народи дори съвсем ще се съсипят” (Ис. 60:12).[22] Йоан вижда името на Христос, “което никой не знае, а само Той” (ст. 12) написано на Неговата дреха и на бедрото му, мястото, където се носи мечът “Името е причината за предстоящата победа, а не следствие от нея; Той ще порази звяра и царете, защото той вече е Цар на царете и Господ на господарите.”[23] Препускайки на Своя бял боен кон, следван от Своята войска от светии, Той побеждава народите с Божието слово, Благовестието. Това е символично изявление на надежда, увереност, че Божието Слово ще бъде победоносно по целия свят, така че Христовото управление ще бъде установено по цялата вселена. Исус Христос ще бъде признат навсякъде като Цар на всички царе, Господар на всички господари. От началото на Откровение, посланието на Христос към Неговата църква е заповедта да побеждава (2:7, 11, 17, 26-28; 3:5, 12, 21); сега Той уверява страдащата Църква, че независимо от яростното гонение от Израел и Рим, Той и Неговият народ всъщност ще бъдат победоносни над всички врагове. Всички народи са абсолютно задължени да бъдат християнски, както официално като народи, така и в личния характер на техните индивидуални граждани. Всеки народ, който не се покори на всеобхватното управление на Исус Христос, ще погине; всички народи ще бъдат християнизирани един ден. Това е само въпрос на време. Исус Христос е Владетелят на вселената, и Той ще бъде признат като такъв по цялата земя, в този свят както и в следващия, във времето както и във вечността. Той е обещал: “Ще се възвиша между народите, ще се възвиша на земята” (Пс. 46:10). Господ на Силите е с нас. 17-18 Това е второто от последните седем видения, всяко от което започва с израза, И видях; така, макар със сигурност да е свързано с предмета на предишното видение, то не е просто негово продължение. Както видяхме, главата започва с празник, Сватбената вечеря на Агнето, свещеното ястие на Причастието на Църквата пред нейния Господ. Но тук е прогласен друг голям празник. Слънцето на Правдата е изгряло, с изцеление в крилата Си (Мал. 4:2); но Той също води ангел, стоящ в слънцето (владетелят на Деня, Бит. 1:16), който отправя покана към всички птици, които летят посред небето, грабливите птици. Видяхме, че “посред небето” е мястото, от което Орелът предупреждава за горко (8:13), и в което ангелът призовава земните владетели да приемат вечното Благовестие (14:6). Сега ангелът призовава орлите на Великата Божия вечеря, където да се наситят с плътта на Христовите врагове: месата на царе и месата на хилядници, месата на юнаци и месата на коне и на онези, които яздят на тях, дори месата на всичките хора, свободни и роби, малки и големи. Отбелязахме при 8:13, че едно основно проклятие на завета е да бъдеш изяден от хищни птици Сега Израел е жертвената плът (Мат. 24:28), и вече няма никой, който да отпъжда хищниците (ср. Йоан е зает от Божия призив чрез Езекиил “към всяка птица и всеки звяр по полето” да погълнат телата на Неговите врагове, езическите множества воюващи против Израел: Съберете се та дойдете; натрупайте се от всякъде на жертвата, която жертвувам за вас, голяма жертва върху Израилевите планини, за да ядете месо и да пиете кръв. Ще ядете месаста на юнаците и ще пиете кръвта на земните князе и на овни, на агнета, на козли и на телци, всички васански угоени. Ще ядете тлъстина до насита и ще пиете кръв до опиване, от жертвата, която пожертвувах за вас; и ще се наситят на трапезата Ми с коне и с ездачи, с юнаци и с всякакви военни мъже, казва Господ Иеова. Значението е ясно: Онези народи, които откажат да се подчинят на господството на Христос, както заповядва Псалм 2, ще бъдат напълно унищожени. Бог изисква от всички хора и институции единствено пълно подчинение на определената от Него Христокрация. Питър Лейтхарт отбелязва, че празникът на лешоядите в Езекиил 39 има очистващ ефект върху земята. “Отправеният хищните птици призив в стихове 17-20 идва непосредствено след текст за очистване на земята чрез погребване на мъртвите (ср. Може би птиците помагат да се очисти земята като се хранят с мъртвите тела, които я оскверняват. Нещо повече, Господ призовава птиците да ядат жертвено месо. Жертвата означава очистване и възстановяване. Така в Езекиил 39 образът на хищните птици не само подчертава цялостния характер на осъждението, но също и другата страна на съда, очистването и изкуплението.”[25] Лейтхарт продължава: “Можем ли да открием идеята за очистване също и в Откровение 19:17-18? Няма пряко споменаване за очистване, нито за жертва. Но по няколко причини текстът от Откровение може да бъде разбиран като очистване. Първо, събитията от 20:4-6 предполагат, че чрез Своята победа Воинът очиства земята от влиянието на звяра и на лъжепророка, и това, съчетано с падането на Вавилон и с връзването на змея, въвежда период на небивала дотогава власт за Църквата. Второ, цялостният характер на победата на Воина е толкова велик, че дори разсечените тела на Неговите противници не остават. Всички следи от войските на звяра са изличени. Накрая, погледнато систематично, съдът никога не се извършва без съпътствуваща благодат. Съдът над Фараона е избавлението на Израел. Така и тук, съдът над зверовете и техните войски очиства земята от нейното идолопоклонство и освобождава светиите.”[26] 19-21 Третото видение в тази част, отбелязано отново с думите И видях, разкрива поражението на Левиатан и Веемот в тяхната война срещу Царството на Христос: Двата звяра са хванати и са хвърлени живи в огненото езеро, огненото море (ср. 15:2), което гори със сяра. Образът е зает от разказа за разрушението на Содом и Гомора (“огън и сяра”), съчетан с разказа за бунтовниците Корей, Датан и Авирон, които заедно със своите семейства бяха погълнати от земята: “Те и всичко тяхно слязоха живи в ада, земята ги покри, и погинаха отсред обществото” Следователно целта на св. Йоан не е да даде подробна лична есхатология на Звяра и на Лъжепророка; още по-малко се опитва да опише падането на Рим през 410 или 476 от Хр. По-скоро Огненото Езеро е символично описание на пълното поражение и съвършено унищожение на тези врагове в техния опит да превземат Царството: Злите образи на езическия Рим и отстъпническия Израел са погубени и победени. Рим, като Содом, е поразен с огън и сяра; Израилевите лъжепророци, като Корей, Датан и Авирон, са погълнати живи. Все пак има една забележителна разлика: Докато останалите от последователите на Корей са погълнати от огън “от Господа,” останалите от последователите на Зверовете – земните царе – са убити с меча, който излиза от устата на яздещия на коня. Посланието на Благовестието, Словото-Меч на Духа, излиза от устата на Христос и поразява Неговите врагове като ги обръща, разсича ги като пронизва душа и дух, стави и кости, съдейки мислите и намеренията на техните сърца. Зверовете губят два пъти: не само са победени, но самите народи, които са водили в битка срещу Христос, са обърнати от Неговото победоносно Слово. В най-лошия случай Левиатан, Веемот и техните съучастници не могат да направят нищо повече от това да изпълнят постановленията на върховния Бог Той е определил всяко тяхно движение, и Той е определил тяхното погубление. Народите се разяряват, но Бог се смее: Той вече е поставил Своя Цар на Неговия Свят хълм, и всички народи ще бъдат управлявани от Него (Псалм 2). Всяка власт на небето и на земята е дадена на Христос (Мат. 28:18); както пее Мартин Лутер, “Той трябва да победи в битка.” С напредването на Благовестието по света то ще печели все повече победи, докато всички царства станат царства на нашия Господ и на Неговия Христос; и Той ще царува до вечни векове. Не трябва да отстъпваме на врага нито квадратен сантиметър от небето или от земята. Христос и Неговата армия яздят напред, покорявайки и да покоряват, и чрез Него ние наследяваме всички неща. Hengstenberg, The Revelation of St. John, two vols. (Cherry Hill, NJ: Mack Publishing Co., n.d.), vol. 2, Затова изразът не може да бъде употребен като буквално описание на вечното състояние на всички нечестиви. Действителните пламъци, които погълнаха “Вавилон,” изгоряха отдавна; но неговото наказание е вечно. Той никога няма да бъде възкресен отново. Киприан, За единството на Църквата, 6; в Alexander Roberts and James Donaldson, eds., The Ante-Nicene Fathers (Grand Rapids: William B. Eerdmans, reprinted 1971), Vol. 5, p. 423. Гръцката дума обикновено се използва в Новия Завет да означава Божие “постановление” или “наредба” (Лука 1:6; Рим. 1:32; 8:4; Евр. 9:1, 10; Откр. 15:4); свързаното значение, използвано тук, е “изпълнението на Божието постановление” (ср. Друго значение е “юридическа присъда, че човекът отговаря на Божиите изисквания,” и оттук “оправдание” (ср. Макар някои да настояват за “оправдание” като правилното значение тук, и контекстът, и фактът, че е използвано множествено число на думата, посочват нейното най-естествено значение като “праведни дела.” Учението на дванадесетте апостоли, xiv.1, in Alexander Roberts and James Donaldson, eds., The Ante-Nicene Fathers (Grand Rapids: Wm. Eerdmans, reprinted 1971), Vol. 7, p. 381. Юстин Мъченик, Първа апология, гл. lxvii, в Alexander Roberts and James Donaldson, eds., The Ante-Nicene Fathers (Grand Rapids: Wm. Eerdmans, reprinted 1971), Vol. 1, p. 186. Виж John Calvin, Institutes of the Christian Religion, iv.xvii.43-46; ср. idem., Selected Works: Tracts and Letters, ed. by Henry Beveridge and Jules Bonnet, seven vols. (Grand Rapids: Baker Book House, reprinted 1983), Vol. 2, p. 188. Alexander Schmemann, For the Life of the World: Sacraments and Orthodoxy (New York: St. Vladimir’s Seminary Press, 1973), p. 11. James B. Jordan, “Studies in Genesis One: God’s Rite for Life,” in The Geneva Review, No. 21 (August 1985), p. 3; ср. idem., “Christian Piety: Deformed and Reformed,” Geneva Papers (New Series), No. 1 (September 1985); за централното място на поклонението, виж idem, The Law of the Covenant: An Exposition of Exodus 21-23 (Tyler, TX: Institute for Christian Economics, 1984), pp. 10f., 41f., 217f. William F. Arndt and F. Wilbur Gingrich, A Greek-English Lexicon of the New Testament and Other Early Christian Literature (Chicago: University of Chicago Press, 1957), p. 723. Hengstenberg, The Revelation of St. John, two vols. (Cherry Hill, NJ: Mack Publishing Co., [1851] 1972), Vol. 2, p. 256. Austin Farrer, Te Revelation of St. John the Divine (Oxford: At the Clarendon Press, 1964), pp. 195f. Виж кратката дискусия в Meredith G. Kline, Images of the Spirit (Grand Rapids: Baker Book House, 1980), p. 130. Ibid. Massyngberde Ford, Revelation: Introduction, Translation, and Commentary (Garden City: Doubleday & Co., Виж David Chilton, Paradise Restored: A Biblical Theology of Dominion (Ft. Worth: Dominion Press, 1985), Caird, A Commentary on the Revelation of St. John the Divine (New York: Harper and Row, 1966), p. 245. Swete, Commentary on Revelation (Grand Rapids: Kregel Publications, [1911] 1977), p. 254. Ibid. Еврейският глагол може да се чете като строшавам или като управлявам (водя), в зависимост от използваните гласни. Септуагинтът я превежда като управлявам, и този превод се приема от новозаветните автори. William Symington, Messiah the Prince: of, The Mediatorial Dominion of Jesus Christ (Philadelphia: The Christian Statesman Publishing Co., [1839] 1884), p. 224. Caird, p. 246. Битие 15 описва церемонията по ратификацията на Божия завет с Аврам. След като Аврам разсича жертвените животни на две страни и подрежда половините една срещу друга, нечистите хищни птици слизат, за да нападнат трупа, и Аврам ги отпъжда (ст. Гордън Уенхам тълкува това като обещание, че Израел, чрез Аврамовата вяра и покорство (ср. Бит. 26:5), ще бъде защитен от атаките на нечисти народи; Gordon Wenham, “The Symbolism of the Animal Rite in Genesis 15: A Response to G. Hasel, JSOT 19 (1981) 61-78,” in Journal for the Study of the Old Testament 22 (1981), 134-37. Peter J. Leithart, “Biblical-Theological Paper: Revelation 19:17-18,” Westminster Theological Seminary, 1985, p. 11.
1.1 2.1 3.1 4.1 5.1 5.2 5.3 5.4 5.5 5.6 5.7 5.8 5.9 5.10 5.11 5.12 5.13 6.1 7.1 7.2 7.3 7.4 8.1 8.2 8.3 8.4 8.5 8.6 8.7 8.8 9.1 9.2 9.3 9.4 10.1 11.1 11.2 11.3 11.4 12.1 12.2 12.3 12.4 12.5 13.1 13.2 13.3 13.4 13.5 13.6 13.7 13.8 14.1 15.1 15.2 15.3 15.4 15.5 15.6 15.7 15.8 15.9 16.1 16.2 16.3 16.4 16.5 17.1 17.2 17.3 17.4 17.5 18.1 18.2 18.3 18.4 18.5 18.6 18.7 19.1 20.1 20.2 20.3 20.4 21.1 21.2 21.3 21.4 21.5 21.6 21.7 21.8 21.9 21.10 22.1 22.2 22.3 22.4 22.5 22.6 22.7 22.8 22.9 22.10 22.11 22.12 22.13 23.1 23.2 23.3 23.4 23.5 23.6 23.7 23.8 23.9 23.10 23.11 24.1 24.2 24.3 24.4 25.1 26.1 27.1 27.2 27.3 27.4 27.5 27.6 28.1 28.2 28.3 28.4 28.5 29.1 29.2 29.3 30.1 30.2 30.3 30.4 31.1 32.1 33.1 34.1 35.1 35.2 35.3 35.4 35.5 35.6 36.1 37.1 37.2 37.3 38.1 38.2 38.3 38.4 38.5 38.6 38.7 38.8 38.9 38.10 38.11 39.1 39.2 39.3 39.4 39.5 39.6 39.7 39.8 39.9 40.1 41.1 42.1 42.2 42.3 42.4 43.1 43.2 43.3 43.4 43.5 43.6 43.7 44.1 44.2 44.3 45.1 46.1 47.1 47.2 47.3 47.4 48.1 48.2 48.3 48.4 49.1 49.2 49.3 49.4 49.5 49.6 50.1 50.2 50.3 51.1 52.1 53.1 54.1 55.1 55.2 56.1 56.2 56.3 57.1 58.1 58.2 58.3 58.4 58.5 58.6 59.1 59.2 59.3 59.4 59.5 59.6 59.7 60.1 60.2 60.3 60.4 60.5 61.1 61.2 62.1 63.1 64.1 65.1 66.1 66.2 66.3 66.4 67.1 68.1 68.2 69.1 69.2 69.3 69.4 70.1 70.2 70.3 70.4 70.5 70.6 70.7 70.8 71.1 72.1 72.2 72.3 73.1 73.2 73.3 74.1 74.2 74.3 74.4 75.1 76.1 76.2 76.3 76.4 76.5 77.1 77.2 77.3 78.1 78.2 79.1 79.2 79.3 79.4 80.1 81.1 82.1 83.1 84.1 85.1 86.1 87.1 87.2 88.1 89.1 89.2 89.3 89.4 90.1 91.1 91.2 91.3 91.4 91.5 92.1 93.1 93.2 94.1 95.1 95.2 96.1 97.1 98.1 99.1 100.1 101.1 102.1 103.1 104.1 104.2 104.3 104.4 104.5 104.6 104.7 104.8 105.1 105.2 105.3 105.4 105.5 106.1 107.1 107.2 107.3 108.1 108.2 108.3 108.4 108.5 108.6 108.7 109.1 110.1 110.2 110.3 110.4 110.5 111.1 111.2 111.3 112.1 113.1 113.2 113.3 114.1
Tagged: Matthew Henry One of the elders asked me: Revelation 7:9-17 Previously: All the angels stood around the throne — Rev. 7:9-17 The scripture Rev. 7:9 – After this I looked, and there was a vast multitude from every nation, tribe, people, and language, which no one could number, standing before the throne and before the Lamb. They were robed in white with palm branches in their hands. 10And they cried out in a loud voice: Salvation belongs to our God, who is seated on the throne, and to the Lamb! 11All the angels stood around the throne, the elders, and the four living creatures, and they fell on their faces before the throne and worshiped God, 12saying: Amen! Blessing and glory and wisdom and thanksgiving and honor and power and strength, be to our God forever and ever. Amen. 13Then one of the elders asked me, “Who are these people robed in white, and where did they come from?” 14I said to him, “Sir, you know.” Then he told me: These are the ones coming out of the great tribulation. They washed their robes and made them white in the blood of the Lamb. 15For this reason they are before the throne of God, and they serve Him day and night in His sanctuary. The One seated on the throne will shelter them: 16no longer will they hunger; no longer will they thirst; no longer will the sun strike them, or any heat. 17Because the Lamb who is at the center of the throne will shepherd them; He will guide them to springs of living waters, and God will wipe away every tear from their eyes (HCSB). One of the elders asked me One of the 24 elders asks John, “Who are these people robed in white, and where did they come from?” John replies, “Sir, you know.” John readily admits he does not know the answer and seeks insight from the elder. As Matthew Henry puts it, “Those who would gain knowledge must not be ashamed to own their ignorance, nor to desire instruction from any that are able to give it” (Rev. 7:13-17). The elder replies, “These are the ones coming out of the great tribulation” (v. 14). But to which tribulation is the elder referring? The Greek puts it, He thilipsis – he megale; that is, “the tribulation – the great.” This gives strength to the futurist position, which holds that this is the post-rapture tribulation, not tribulation in general, which believers have experienced throughout the church age. W.A. Criswell points to the distinction between the vast multitude and the 24 elders, who represent the church. “This great multitude has no thrones,” he writes, contrasting them to the elders, who do have thrones. “They have no crowns; they have palm branches. They have come after the resurrection and after the rapture and after the church has been taken up into glory” (Expository Sermons on Revelation, p. 151). Criswell goes on, “These are they whom God has saved and is saving in that great and final trial that shall come upon the earth. Is that not astounding? No wonder John did not know who they were. No man would ever have known or guessed such a thing had it not been by the grace of the revelation of God Himself.” Tribulation and wrath While there is strong support for the view that this great tribulation matches a futurist world view, other commentators argue convincingly for other points of view. Perhaps this tribulation is a first-century phenomenon, with Jews and Romans persecuting Christians; certainly, believers in John’s day are experiencing first-hand the universal attacks on the body of Christ. Others contend that these saints around the throne in heaven are the product of various Roman campaigns against those who will not bow to Caesar. Still others argue that this great tribulation describes martyrs – the millions of faithful believers throughout the church age who do not “love their lives in the face of death” (Rev. 12:11). In any case, it is clear that these are saints in heaven prior to the return of Christ, and the “great tribulation” is the persecution of believers at the hands of non-believers. Two Greek words often are translated “tribulation” or “persecution” in the New Testament. Diwgmos appears 10 times in the New Testament and always refers to the persecution of believers at the hands of unbelievers. Thilipsis appears 45 times and is translated “tribulation(s),” “affliction(s),” “anguish,” “distress,” “persecution,” or “trouble.” Nearly every time it, too, refers to violence against believers at the hands of unbelievers. This must not be confused with God’s wrath against the wicked. Two Greek words are used to describe the suffering of non-believers at the hand of God. The first word is thumos. It occurs in 18 verses in the New Testament and is translated “angry tempers,” “fierce,” “indignation,” “outbursts of anger,” “passion,” “rage,” and “wrath.” In nine of these 18 verses, the term specifically refers to the anger and judgment of God against the unrighteous (the other nine refer to the anger of people against each other). The second word is orgay, which occurs in 34 verses in the New Testament and is translated “anger” or “wrath.” Twenty-eight of those verses refer to the wrath of God the Father or Jesus against the unrighteous; one refers to the persecution of believers; and five refer to the anger of people against each other. “Therefore, whereas tribulation almost always refers to the persecution of believers, wrath almost always refers to the anger of God against the unrighteous that results in punishment” (Will Christians Go Through the Great Tribulation by Rich Deem, www.godandscience.org). Saints before the throne As we read on, it is clear why these saints stand before the throne in heaven: “They washed their robes and made them white in the blood of the Lamb” (v. 14). It is not merely that they died for a just cause, although that in itself is no mere thing; great men and women throughout history have died for families, nations, freedom and many other God-ordained gifts and institutions. The martyrs John sees around the throne, however, stand there for one reason: Christ has purchased them with His blood. They do not claim any merit. They do not boast of any personal rights. No doubt on earth they refused the offers of life, possessions and freedom in exchange for recanting their faith. But they held fast. They joined the apostle Paul, who wrote, “I also consider everything to be a loss in view of the surpassing value of knowing Christ Jesus my Lord. Because of Him I have suffered the loss of all things and consider them filth so that I may gain Christ and be found in Him, not having a righteousness of my own from the law, but one that is through faith in Christ – the righteousness from God based on faith” (Phil. Yet whatever fleeting and temporal things they have forfeited for the cause of Christ are now repaid with eternal rewards. The angel explains to John: “The One seated on the throne will shelter them [or spread His tent over them]: no longer will they hunger; no longer will they thirst; no longer will the sun strike them, or any heat …” Missionaries that Fidel Castro imprisoned after seizing power in Cuba often were taken from their cells in the morning and made to stand in the blistering sun all day before being returned to their cold and dank dungeons at sunset. There is no doubt their skin festered and peeled and their throats became parched as they were punished for nothing more than being faithful to the One seated on the throne. But now, as John sees them stand before the throne, they are safe beneath their Savior’s protective wings. The angel continues: “Because the Lamb who is at the center of the throne will shepherd them; He will guide them to springs of living waters, and God will wipe away every tear from their eyes” (v. 17). Jesus is the good shepherd, who lays down His life for the sheep, and who knows them and is known by them (John 10:11, 14). This is a claim to deity, since Yahweh is described in similar terms in the Old Testament (Ps. But even more, this divine shepherd became a sheep, a “lamb led to the slaughter” (Isa. 53:7), the “Lamb of God who takes away the sin of the world” (John 1:29). “A shepherd, in order to know his sheep and care for them, has to live among them,” writes Carl Haak. “He has to be close to them. Jesus not only came from heaven to earth to be near His sheep, He actually became like them. The Shepherd became a sheep, took on our nature, and lived our entire life (except without sin). This is why He is the good Shepherd, perfectly qualified to know us and to care for us. He is like us in our flesh. There is no shepherd like this Jesus” (“I Am the Good Shepherd,” www.reformedwitnesshour.org, Oct. 5, 1997, No. 2857). Springs of living water As a good shepherd leads his sheep to water, the Good Shepherd guides His saints to springs of living water. In John 7, on the last and most important day of the feast of Tabernacles – a day in which water plays a significant role – Jesus stands up and cries, “If anyone is thirsty, he should come to Me and drink! The one who believes in Me, as the Scripture hath said, will have streams of living water flow from deep within him” (vv. 37b-38). The observant Jew could not miss the significance of this claim. On each day of the feast, priests draw water from the pool of Siloam and return to the temple, circling the altar while the choir chants Psalms 113-118. The water is then poured out as a libation at the morning sacrifice. This is a time of great joy associated with Isa. 12:3: “You will joyfully draw water from the springs of salvation.” On the seventh day of the festival, the priests carry the water around the altar not once, but seven times. It is at this high point of the festival that Jesus stands and makes His dramatic cry to the people. He repeats the offer of the Father, “Come, everyone who is thirsty, come to the waters” (Isa. 55:1), and offers fulfillment of the very things they were celebrating. Indeed, he is fulfilling the role of God, “their compassionate One [who] will lead them to springs of water” (Isa. This is more than a prophet pointing to God’s grace; it is God Himself extending His grace. Note these insights from Biblegateway.com: “In Jewish writings water is a very rich symbol. God himself can be called ‘the spring of living water’ (Jer 2:13; 17:13). Other texts that use water imagery speak of Wisdom (Baruch 3:12; Sirach 15:3; 24:21, 25-27, 30-31), the law (Sifre on Deuteronomy 48) and, as here in John 7:39, the Holy Spirit (Genesis Rabbah 70:8; Targum of Isaiah 44:3). Jesus, in offering the Spirit (v. 39), is claiming to be able to satisfy people’s thirst for God. The cries of the psalmists are answered. David prayed, ‘O God, you are my God, earnestly I seek you; my soul thirsts for you, my body longs for you, in a dry and weary land where there is no water’ (Ps 63:1). The sons of Korah sang, ‘As the deer pants for streams of water, so my soul pants for you, O God. My soul thirsts for God, for the living God. When can I go and meet with God?’ When Jesus cries out at the end of the Feast of Tabernacles on this particular day, the worshipers meet God in his sanctuary – in the person of his Son. The longing for God is met with God’s invitation to come and be satisfied. In Jesus, God’s own desire for man is expressed and the desire of man for God is met. All that the temple represented is now found in Jesus” (“Jesus, the Source of Living Water, Extends an Invitation to All Who Thirst,” www.biblegateway.com). There is one final image that bears mention as the angel says, “God will wipe away every tear from their eyes,” a promise repeated in Rev. 21:4. The sinful and fallen world in which we live produces oceans of tears. Babies die in their mothers’ wombs. Natural disasters destroy in a moment what has taken a lifetime to build. War ravages lives, steals dreams, erases borders, violates treaties, brings a sudden end to enduring peace, eliminates security, and hastens the loss of innocence. Gossip ruins reputations. Angry words divide families. Ungodly leaders speed the demise of nations. Rancor in the church undermines unity in the Spirit. Even the most humble servants of Christ get sick, grow old and die. On top of all this, these martyrs around the throne have suffered additional hardship at the hands of those who hate Jesus and thus hate His sheep. But there is an end to it all. And the day is coming when Christ will hold our faces in His nail-scarred hands and wipe the tears from our eyes with a gentle sweep of His thumbs. This is good to remember when we attend funerals, lose our jobs, suffer the slights of the wicked, and endure the pains of sickness, disease, and aging. All the more reason to look up as our redemption draws near. Four major views of the vast multitude Finally, how do proponents of the four major interpretations of Revelation view the vast multitude? - Preterists – who see the events of Revelation as fulfilled in the first centuries of the church age – say the vast multitude represents the Gentiles who are saved as a result of God disowning His rebellious wife and children and seeking a new family (Hos. 1:10; 2:23; and their applications in Rom. 9:24ff and 1 Peter 2:9). These are coming out of the great tribulation in the sense that their entrance into the kingdom of heaven results from the destruction of Jerusalem in 70 A.D. and the end of formal Judaism. Some preterists, however, see these as Christian martyrs slain by Roman emperors after the fall of Jerusalem. Still other say these could be Jews converted at Pentecost, one of three Jewish feasts requiring all faithful Jewish males to come to the temple, thereby resulting in the salvation of Jews from every nation. - Some historicists – who view the events of Revelation as unfolding throughout the course of history – see the multitude as the same group identified in verses 4-8. In the first vision, John sees them sealed for preservation on earth. In the second vision, he sees them glorified in heaven. This would be a great encouragement to the early church, which suffers widespread and brutal persecution. Other historicists see these as Gentile believers, who will make up a far greater number in heaven than their Jewish brothers and sisters. - Futurists – who argue that the events of Revelation are largely unfulfilled, especially chapters 4-22 – say these are Gentile believers brought into the kingdom during the Tribulation. The 144,000 Jews and this vast multitude of Gentiles, while saved, are not part of the church, which was raptured prior to the Tribulation. Other futurists, however, understand this palm-bearing crowd to be the church after the tribulation is over. - Idealists, or spiritualists – who see Revelation setting forth timeless truths concerning the battle between good and evil – tend to see this innumerable host as symbolic of the church finally glorified in heaven. The 144,000 represent “spiritual Israel,” or the church on earth, while the multitude depicts the “church triumphant” in heaven. The palm branches and white robes symbolize victory and purity. These believers are coming out of the great tribulation – the afflictions through which all saints pass on their way to glory. Next: The seventh seal — Revelation 8:1-6 The great day of Their wrath has come — Revelation 6:12-17 Previously: “Fall on us and hide us” — Rev. 6:12-17 The scripture Rev. 6:12 – Then I saw Him open the sixth seal. A violent earthquake occurred; the sun turned black like sackcloth made of goat hair; the entire moon became like blood; 13 the stars of heaven fell to the earth as a fig tree drops its unripe figs when shaken by a high wind; 14 the sky separated like a scroll being rolled up; and every mountain and island was moved from its place. 15 Then the kings of the earth, the nobles, the military commanders, the rich, the powerful, and every slave and free person hid in the caves and among the rocks of the mountains. 16 And they said to the mountains and to the rocks, “Fall on us and hide us from the face of the One seated on the throne and from the wrath of the Lamb, 17 because the great day of Their wrath has come! And who is able to stand?” (HCSB) The great day of Their wrath has come Why are the wicked hiding? Because “the great day of Their wrath has come” (v. 17a). The word “Their” no doubt refers to the Father and Son, although some manuscripts read “His,” likely referring to the Son since the Father has entrusted all judgment to the Son (John 5:22). In closing out chapter 6, John quotes the wicked, who ask, “And who is able to stand?” The obvious implication is that no one is able to stand. This may be taken in one of two ways. First, who is able to withstand God’s judgment? No one. All of the wicked will be consumed. Second, who is able to stand justified before God? Again, the answer is no one. Believers already have been justified – declared righteous before God; acquitted of their sins – by faith. The wicked, who have no faith in God, who have not received God’s gracious offer of forgiveness, have no works to offer on their own behalf. If they did, God would not accept them. As Paul declares, “He saved us – not by works of righteousness that we had done, but according to His mercy, through the washing of regeneration and renewal by the Holy Spirit” (Titus 3:5). God does not need our works; He delights in our faith. “Now without faith it is impossible to please God, for the one who draws near to Him must believe that He exists and rewards those who seek Him” (Heb. It’s not that the wicked have no works. Clearly they do. But when these works are examined before the great white throne, they will not determine degrees of reward but degrees of punishment (Rev. 20:11-15). “And anyone not found written in the book of life was thrown into the lake of fire,” reads verse 15. How are names entered into the book of life? By God’s grace through faith. Drawing a parallel between God’s judgment of Israel in 70 A.D. and His judgment of the wicked at the end of time, Matthew Henry writes, “As men have their day of opportunity, and their seasons of grace, so God has his day of righteous wrath; and, when that day shall come, the most stout-hearted sinners will not be able to stand before him: all these terrors actually fell upon the sinners in Judea and Jerusalem in the day of their destruction, and they will all, in the utmost degree, fall upon impenitent sinners, at the general judgment of the last day” (Rev. 6:9-17). The great day Finally, what are we to make of the phrase “the great day?” Likely, this is a reference to the oft-mentioned Day of the Lord. In the Old Testament this phrase sometimes is aimed at God’s judgment of Israel for her unfaithfulness, or the promise of deliverance from evil enemies (Isa. “The Day of the Lord is thus a point in time in which God displays His sovereign initiative to reveal His control of history, of time, of His people, and of all people,” according to the Holman Illustrated Bible Dictionary (p. 397-98). New Testament writers pick up this expression to point to Christ’s return and use several expressions: “day of Christ Jesus” (Phil. 1:6); “day of our Lord Jesus Christ” (1 Cor. 1:8); “Day of the Lord” (1 Cor. 5:2); “day of Christ” (Phil. 1:10; 2:16); “day of judgment” (1 John 4:17); “this day” (1 Thess. 5:4); “that day” (2 Tim. 1:12); and “the day of wrath” (Rom. Futurists often interpret these New Testament terms differently, with some referring to the rapture, or the tribulation or the millennium. Others see these terms as synonymous, describing in general terms the full work of Christ in His return, judgment and establishment of His kingdom. In any event, we may be sure that one day God will exercise His sovereignty over the earth, judge all people, usher in His kingdom, and create new heavens and a new earth. Four major views So, how do proponents of the four major interpretations of Revelation see the sixth seal? - Preterists – who see the seal, bowl and trumpet judgments as fulfilled in the first centuries of the church age, either at the fall of Jerusalem in 70 A.D. or at both the fall of Jerusalem and later at the fall of Rome in the fifth century – say this vision depicts the end of the Jewish state and the fall of its leaders. While most of the language is to be regarded figuratively, some may be taken more literally, such as the Jews’ seeking to hide in the rocks and caves. Jewish historian Josephus writes, “So now the last hope which supported the tyrants and that crew of robbers who were with them, was in the caves and caverns underground; whither, if they could once fly, they did not expect to be searched for; but endeavored, that after the whole city should be destroyed, and the Romans gone away, they might come out again and escape from them. This was no better than a dream of theirs; for they were not able to lie hid either from God or from the Romans” (Wars, 6:7:3). - Historicists – who view the events of Revelation as unfolding throughout the course of history – say these apocalyptic signs symbolize the fall of paganism to Christianity in the Roman Empire, associated with the conversion of Constantine. Others, however, place the events later in the history of the empire, either its division into East and West or the invasions of the Goths and Vandals in the late fourth century and early fifth century. Earthquakes, they argue, are symbolic of political or spiritual revolutions. And the sun, moon and stars are metaphors for earthly dignitaries – the “pagan firmament” as some call them. - Futurists – who argue that the events of Revelation are largely unfulfilled, especially chapters 4-22 – tend to see these events as future signs of Messiah’s imminent return. Not all futurists see these events literally; some read them figuratively or as a combination of literal and symbolic. Others, however, insist this prophecy is to be taken at face value. These catastrophic events are calculated “to strike terror into the hearts of men living on the earth…. At this point men will know assuredly that the tribulation has begun, for they recognize it as ‘the great day of his wrath’” (Henry Morris, quoted in Revelation: Four Views, p. 125). Hal Lindsey, author of The Late, Great Planet Earth and other futurist commentaries, argues that the sixth seal describes an exchange of nuclear weapons, leading to what astronomer Carl Sagan once called “nuclear winter.” - Idealists, or spiritualists – who see Revelation setting forth timeless truths concerning the battle between good and evil – are divided. Some say the sixth seal describes God’s final judgment upon the earth, while others contend it is too early in the book for the return of Christ; rather, they say, these calamities represent the judgment of God upon those oppressing believers in John’s day. Some point out that this seal features seven structures of creation (earth, sun, moon, stars, sky, mountains and islands) and seven classes of people (kings, nobles, military commanders, the rich, the powerful, slaves and free persons) in order to symbolize the universality of these disasters, thus spelling the end of the universe as we know it. Next: The sealed of Israel — Rev. 7:1-8 I heard every creature (Rev. 5:13-14) Previously: The Lamb is worthy (Rev. 5:12) The scripture Rev. 5:13 – I heard every creature in heaven, on earth, under the earth, on the sea, and everything in them say: Blessing and honor and glory and dominion to the One seated on the throne, and to the Lamb, forever and ever! 14The four living creatures said, ‘Amen,’ and the elders fell down and worshiped (HCSB). We have seen the 24 elders (who likely represent redeemed humanity) sing a new song about the worthiness of the slaughtered Lamb, and we have listened to the crescendo of the countless angels joining the elders and living creatures proclaim the Lamb’s worthiness to receive seven-fold tribute. Now, all of creation – “every creature in heaven, on earth, under the earth, on the sea, and everything in them” – joins in a chorus of praise to the Father and the Son. But really, every creature? Every creature John records hearing “every creature” offer a four-fold doxology – blessing, honor, glory and dominion – to God the Father and the Lamb. We know that one day “at the name of Jesus every knee should bow – of those who are in heaven and on earth and under the earth – and every tongue should confess that Jesus Christ is Lord, to the glory of God the Father” (Phil. Generally, we conclude from this passage that all humans one day will acknowledge Jesus as Creator, Savior and Lord – even those who have gone to their graves rejecting Him and bound for eternity in hell. There seems to be no reason to include animals in this activity since they do not sin, have eternal spirits or need a Savior. Some animals don’t even have knees, let alone reasoning capabilities or voices. So, does every creature really have a stake in honoring the Lamb? In a sense, yes. If it’s possible for the heavens to declare the glory of God, and for the sky to proclaim the work of His hands (Ps. 19:1), then the animal kingdom can demonstrate the Creator’s power and goodness in myriad ways. The humming bird can generate a vibrant baritone with its wings; the humpback whale, an awe-inspiring spin as it emerges from the ocean depths; the hawk, a piercing cry as it hovers in the updrafts. In ways we have yet to discover, the creatures of the earth, sky and sea pay fitting homage to God, who is “the Maker of heaven and earth, the sea and everything in them” (Ps. As David wrote in Ps. 145:21, “My mouth will declare the Lord’s praise; let every living thing praise His holy name forever and ever.” And as the Psalmist implores in Ps. 150:6, “Let everything that breathes praise the Lord.” We can identify the creatures in heaven because John sees them: redeemed people, angels, and living creatures (perhaps cherubim and/or seraphim). And we may conclude that the creatures “on earth” include those that fly, while the creatures on the sea include those in fresh and salty waters. But who are the creatures “under the earth?” Likely, this is a reference to departed spirits in Hades: unbelievers of all time awaiting resurrection and final judgment, and perhaps Old Testament saints, although scholars disagree as to whether believers under the Old Covenant were taken to heaven after Jesus’ resurrection. In any case, there is united and universal agreement that the Father and His Son are worthy to receive blessing, honor, glory and dominion. Matthew Henry comments: “The whole creation fares the better for Christ. By him all things consist; and all the creatures, had they sense and language, would adore that great Redeemer who delivers the creature from that bondage under which it groans, through the corruption of men, and the just curse denounced by the great God upon the fall” (Matthew Henry’s Commentary on the Whole Bible: Complete and Unabridged in One Volume, Re 5:6–14). Next: Blessing, honor, glory and dominion And they sang a new song (Rev. 5:8-10) Previously: A Harp and Golden Bowls The scripture Rev. 5:8 – When He took the scroll, the four living creatures and the 24 elders fell down before the Lamb. Each one had a harp and gold bowls filled with incense, which are the prayers of the saints. 9And they sang a new song: You are worthy to take the scroll and to open its seals; because You were slaughtered, and You redeemed [people] for God by Your blood from every tribe and language and people and nation. 10You made them a kingdom and priests to our God, and they will reign on the earth (HCSB). And they sang a new song Matthew Henry argues that the remainder of chapter 5 consists of a song in three parts: 1) the song of the church; 2) the song of the church and the angels; and 3) the song of all creatures. The church sings about its redemption by the slaughtered Lamb. His blood has purchased people from every tribe and language, people and nation. Imagine the scene in heaven when the Arapaho joins the Armenian in praise, the Chilean lifts her voice in harmony with the Chinese; and the Hebrew worships Yahweh with the Hmong. There are no forgotten people in God’s economy, no lost civilization on earth. The same God who created all people sent His Son to redeem them, and no matter how diverse the human population becomes, it is well represented in the throne room of heaven. Warren Wiersbe writes: “John affirms that the Lamb died for the whole world! (John 1:29) The more you meditate on the power and scope of Christ’s work on the cross, the more humbled and worshipful you become. This song was also a missionary song. Sinners were redeemed ‘out of every kindred, and tongue, and people, and nation’ (Rev. 5:9). Kindred refers to a common ancestor and tongue to a common language. People means a common race, and nation a common rule or government. God loves a whole world (John 3:16) and His desire is that the message of redemption be taken to a whole world (Matt. 28:18–20)” (The Bible Exposition Commentary, Re 5:1). A textual challenge It should be noted that there is a textual problem in these verses. The King James Version says, “Thou … has redeemed us to God … and hast made us unto our God kings and priests” (v. 9), while modern translations such as the New International Version say, “You purchased men for God … You have made them to be a kingdom and priests …” If the song is impersonal, as the NIV suggests, then it’s possible that the 24 elders are not men but angels. If, however, the correct translation is personal in nature, then the elders most certainly are human, and either the four living creatures represent mankind or only the elders are singing. In any case, angels are not redeemed and could not legitimately sing personally about being purchased by Christ’s blood. “While scholars differ on this point, it would seem that since the elders are on thrones and are crowned as victors, they represent the church rather than angels. Angels have not been judged and rewarded at this point in the program of God. But angels soon join the creatures and the elders in praising the Lamb (5:11-12). The two different interpretations here should not mar the beauty of the picture and the wonder of this song of praise” (The Bible Knowledge Commentary: An Exposition of the Scriptures, Re 5:9-10). A slaughtered Lamb Two words come into play repeatedly in chapter 5: worthy and slaughtered. In verse 6 John sees Jesus as “a slaughtered lamb.” In verse 9 He is “slaughtered.” And in verse 11 He is “slaughtered.” These words take us back to Isaiah’s prophecy more than 700 years earlier: “Like a lamb led to the slaughter and like a sheep silent before her shearers, He did not open His mouth” (Isa. While the slaughter of Jesus remains the most heinous crime ever committed, it is not a senseless loss of life but a purposeful payment for the sins of fallen people. Because Jesus is slaughtered – get this, because He is slaughtered – He is worthy: Worthy to take the scroll (the title deed to earth); worthy to receive power and riches and wisdom and strength and honor and glory and blessing. A Messiah who is only a conquering king is not worthy to take the scroll, but a slaughtered Lamb is worthy to become a conquering king and receive all things from His Father. Take note of what Matthew Henry writes about the redeemed being made kings and priests unto God: “Every ransomed slave is not immediately preferred to honour; he thinks it a great favour to be restored to liberty. But when the elect of God were made slaves by sin and Satan, in every nation of the world, Christ not only purchased their liberty for them, but the highest honour and preferment, made them kings and priests – kings, to rule over their own spirits, and to overcome the world, and the evil one; and he has made them priests, given them access to himself, and liberty to offer up spiritual sacrifices, and they shall reign on the earth; they shall with him judge the world at the great day” (Matthew Henry’s Commentary on the Whole Bible: Complete and Unabridged in One Volume, Re 5:6–14). The new song of Revelation 5 is simply and profoundly a new chapter in the old, old story. The slaughtered Lamb is proclaimed worthy to take the scroll from the right hand of the same Father who sent Him to die. The sending itself was neither cruel nor reactive; it was foreordained and carried out in love, securing eternal life, priesthood and kingship for people from every tribe, language, people and nation. Indeed, worthy is the Lamb. Next: The voice of many angels (Rev. 5:11-12) Isaiah 24: The Earth Mourns and Withers Listen to “The Earth Mourns and Withers” (4.19.09) Chart: The Tribulation and the Millennium – 4 Views Prologue Where we are: When this takes place: Isaiah 24-27 forms a single prophecy. While it’s difficult to pinpoint the time in which it is given, it seems best to place it a short time before the attack by Sennacherib, king of Assyria, on Jerusalem in 701 B.C. Key verses: Isa. 24:21-22 – On that day the Lord will punish the host of heaven above and kings of the earth below. They will be gathered together like prisoners in a pit. They will be confined to a dungeon; after many days they will be punished. Quick summary: This section of Isaiah begins with an end-times perspective explaining how the Lord will judge the whole world and set up His kingdom on earth (Isa. “These prophecies reveal how God will finally deal with the rebellious nations of chaps. 13-23 so that he can bring an end to the pride and violent sinfulness that has polluted the earth. God will destroy the wicked and establish peace on the earth, and then the holy people who remain will worship God alone and sing songs to exalt him” (Gary V. Smith, The New American Commentary: Isaiah 1-39, p. 405). Because of their description of the Tribulation and Millennium, chapters 24-27 are known as “Isaiah’s apocalypse.” Take note: Notice Isaiah’s description of end-time events that are reinforced in New Testament prophecies. For example, the earth will be stripped completely bare and its inhabitants scattered (vv. 1-3; cf. Rev. 8:6 – 9:21), and the sun and moon will darken in preparation for the full revelation of Messiah’s kingdom (v. 23; cf. Matt. The Tribulation (Isa. While the immediate context of this chapter may refer to the Assyrian invasion of Judah, or to the Babylonian captivity that will occur more than 100 years later, it seems to have its ultimate fulfillment in the Great Tribulation yet to come. H.L. Willmington offers the following observations: The Great Tribulation–what it is (24:1-4, 6-13, 16b-22) God himself will lay waste to the entire earth (24:1): The earth will become a great wasteland, and the people will be scattered. All people and fallen angels will be judged (24:2-4, 21-22): No one will be spared from God’s wrath, and the fallen angels will be put in prison. Very few will survive (24:6): A curse will consume the earth and its people, who will be destroyed by fire. Happiness will no longer exist (24:7-13): All joy in life will be gone. Evil and treachery will be everywhere (24:16b-18): People possessed by sheer terror will flee from one danger only to be confronted with something even more horrifying. The earth will stagger like a drunkard (24:19-20): It will fall and collapse like a tent, unable to rise again because of the weight of its sins. The Great Tribulation–why it occurs (24:5): Humanity has twisted the laws of God and has broken his holy commands (The Outline Bible, S. Is 24:5). Isaiah uses the word “earth” 16 times in this chapter to emphasize the global impact of God’s intervention in human affairs, wielding judgment and exalting His glory. No stratum of society is spared and no portion of the earth escapes unscathed. The reason for God’s plundering of the earth is provided in verse 5: “The earth is polluted by its inhabitants, for they have transgressed teachings, overstepped decrees, and broken the everlasting covenant.” That covenant “probably refers not to the Abrahamic or Mosaic Covenants but to the covenant people implicitly had with God to obey His Word. Right from the very beginning mankind refused to live according to God’s Word (Gen. 2:16-17; 3:1-6; cf. Hosea 6:7). And throughout history people have refused to obey God’s revelation” (John F. Walvoord, Roy B. Zuck, The Bible Knowledge Commentary: An Exposition of the Scriptures, S. 1:1072). Robert B. Hughes and Carl J. Laney add, “The ‘everlasting covenant’ must refer to the moral law of God revealed in his word and written in man’s heart (cf. Rom. 2:14-15)” (Tyndale Concise Bible Dictionary, S 263). It cannot be emphasized too strongly that God is the one wreaking havoc on the earth. While people are responsible for their sinful actions, and these actions often produce great hardship for the perpetrators and for others in the process, the Lord of Hosts clearly is demonstrating His holiness and power in events that otherwise might be interpreted as a scorched-earth policy. After all, if God created the present heavens and earth out of chaos (Gen. 1:2) and judged the earth by water in the great flood (Gen. 6-9), He has every right to judge mankind’s sin in the latter days by reintroducing chaos to the created order. Ultimately, He will purge the heavens and earth of the last vestiges of sin by fire and create new heavens and a new earth (2 Peter 3:5-13; Rev. 21-22). Even the imagery of Isaiah in verse 18 harkens back to the flood: “For the windows are opened from above, and the foundations of the earth are shaken” (cf. Gen. 7:11). Matthew Henry summarizes well: The Lord that made the earth, and made it fruitful and beautiful, for the service and comfort of man, now makes it empty and waste (v. 1), for its Creator is and will be its Judge; he has an incontestable right to pass sentence upon it and an irresistible power to execute that sentence. It is the Lord that has spoken this word, and he will do the work (v. 3); it is his curse that has devoured the earth (v. 6), the general curse which sin brought upon the ground for man’s sake (Gen. 3:17), and all the particular curses which families and countries bring upon themselves by their enormous wickedness. See the power of God’s curse, how it makes all empty and lays all waste; those whom he curses are cursed indeed (Matthew Henry’s Commentary on the Whole Bible: Complete and Unabridged in One Volume, S. Is 24:1). One final note should be made before moving on. Isaiah writes that the Lord will punish “the host of heaven above and the kings of the earth below” (v. 21). The “host of heaven” may refer to the spiritual forces opposed to God, specifically Satan and demons. The “kings of the earth below” no doubt are the earthly political forces facing God’s judgment. “Those powers in the heavens and on the earth will become like cattle when the Lord herds them together and places them like prisoners . in a dungeon. Their punishment after many days refers to the great white throne judgment after the Millennium when all the unrighteous will have to stand before God and be judged for their evil deeds and lack of faith in Him (Rev. 20:11-15)” (The Bible Knowledge Commentary, S. 1:1072). The Promised Kingdom (Isa. A few will escape these terrible judgments, just as a few olives or grapes may be gleaned after the harvest (v. 13). The survivors will rejoice, raising their voices in songs of praise that may be heard from “the ends of the earth” (v. 16). This singing seems to come out of the scattered remnant, which in the light of the gospel may be seen as Jews and Gentiles alike (cf. John 11:52). “Out of this terrible devastation … will come the glorious light of Christ in his millennial kingdom (24:23; see 60:19-20; Rev. 21:23; 22:5)” (Willmington’s Bible Handbook, S. 365). If the sun and moon are to lose their luster in comparison with the Messiah, what a surpassing vision of glory awaits all who trust in Him (see Rev. 21:22-27). It’s important to keep in mind that the concept of a remnant is central to Isaiah’s teaching (see Isa. The believing remnant will view the earth’s devastation as the righteous act of a holy God; it will not be viewed in the way the people of Isaiah’s day see the Assyrian invasion – as cruel and unjust punishment. Those who receive Christ by faith today may joyfully anticipate His future physical and visible manifestation of power, glory and holiness. Closing Thought Matthew Henry writes: “Those who through grace can glory in tribulation ought to glorify God in tribulation, and give him thanks for their comforts, which abound as their afflictions do abound. We must in every fire, even the hottest, in every isle, even the remotest, keep up our good thoughts of God. When, though he slay us, yet we trust in him-when, though for his sake we are killed all the day long, yet none of these things move us-then we glorify the Lord in the fires” (S. Copyright 2009 by Rob Phillips