http___bojidarmarinov.com_bgrecon_Chilton_dcdv_chap22.htm_1.xml
https___oncedelivered.net_2017_04_04_the-source-of-life-revelation-221-5_.xml
2.1 3.1 4.1 4.2 5.1 6.1 7.1 8.1 8.2 9.1 9.2 10.1 11.1 12.1 13.1 14.1 15.1 17.1 18.1 19.1 19.2 20.1 20.2 21.1 22.1 22.2 23.1 24.1 25.1 26.1 27.1 28.1 29.1 30.1 31.1 31.2 32.1 33.1 34.1 35.1 36.1 37.1 38.1 39.1 40.1 40.2 41.1 41.2 42.1 42.2 43.1 44.1 44.2 45.1 46.1 47.1 48.1 49.1 50.1 50.2 51.1 52.1 52.2 53.1 54.1 55.1 55.2 56.1 57.1 57.2 58.1 59.1 60.1 61.1 62.1 63.1 63.2 64.1 65.1 66.1 67.1 69.1 70.1 71.1 72.1 73.1 74.1 75.1 75.2 76.1 77.1 78.1 78.2 78.3 79.1 80.1 81.1 82.1 82.2 83.1 84.1 84.2 84.3 85.1 86.1 87.1 88.1 89.1 89.2 90.1 91.1 91.2 92.1 93.1 94.1 94.2 95.1 96.1 97.1 97.2 98.1 99.1 100.1 101.1 101.2 102.1 103.1 104.1 105.1 106.1 107.1 107.2 108.1 108.2 109.1 110.1 110.2 111.1 111.2 112.1 113.1 114.1 114.2 114.3 115.1 116.1 117.1 118.1 119.1 119.2 120.1 120.2 121.1 122.1 122.2 123.1 124.1 124.2 125.1 126.1 126.2 127.1 128.1 129.1 129.2 130.1 131.1 131.2 132.1 133.1 134.1 134.2 135.1 136.1 136.2 137.1 137.2 138.1 139.1 139.2 139.3 140.1 141.1 142.1 143.1 143.2 144.1 145.1 146.1 147.1 148.1 148.2 148.3 149.1 149.2 150.1 150.2 151.1 152.1 152.2 153.1 154.1 155.1 155.2 156.1 157.1 158.1 159.1 160.1 161.1 162.1 163.1 164.1 165.1 166.1 167.1 168.1 169.1 170.1 170.2 171.1 171.2 172.1 173.1 174.1 175.1 176.1 177.1 178.1 179.1 180.1 180.2 181.1 182.1 183.1 184.1 185.1 186.1 187.1 188.1 189.1 190.1 191.1 192.1 193.1 194.1 195.1 196.1 197.1 198.1 199.1 200.1 201.1 202.1 202.2 203.1 203.2 204.1 205.1 206.1 207.1 208.1 208.2 209.1 210.1 210.2 211.1 212.1 213.1 214.1 215.1 215.2 216.1 217.1 218.1 218.2 219.1 220.1 221.1 222.1 223.1 224.1 224.2 225.1 226.1 226.2 227.1 228.1 228.2 229.1 230.1 231.1 231.2 232.1 232.2 233.1 234.1 234.2 235.1 236.1 236.2 237.1 238.1 239.1 240.1 241.1 242.1 243.1 244.1 245.1 246.1 247.1 247.2 248.1 249.1 250.1 250.2 250.3 251.1 251.2 252.1 253.1 254.1 255.1 255.2 256.1 257.1 257.2 257.3 258.1 258.2 259.1 259.2 260.1 260.2 260.3 261.1 261.2 262.1 262.2 263.1 264.1 264.2 265.1 266.1 266.2 267.1 267.2 268.1 269.1 270.1 270.2 271.1 272.1 273.1 274.1 275.1 275.2 276.1 277.1 278.1 279.1 280.1 280.2 281.1 281.2 281.3 282.1 282.2 283.1 284.1 284.2 285.1 286.1 287.1 287.2 287.3 288.1 289.1 290.1 291.1 291.2 292.1 293.1 294.1 295.1 296.1 296.2 297.1 298.1 299.1 300.1 300.2 301.1 302.1 303.1 304.1 305.1 306.1 307.1 308.1 308.2 308.3 309.1 310.1 310.2 311.1 311.2 312.1 312.2 312.3 313.1 314.1 315.1 315.2 316.1 317.1 318.1 319.1 320.1 321.1 322.1 322.2 323.1 324.1 324.2 325.1 326.1 327.1 327.2 327.3 328.1 328.2 329.1 330.1 330.2 331.1 332.1 333.1 334.1 334.2 335.1 335.2 336.1 337.1 337.2 338.1 338.2 339.1 339.2 340.1 341.1 341.2 342.1 342.2 343.1 344.1 345.1 346.1 347.1 348.1 349.1 350.1 351.1 352.1 354.1 354.2 355.1 355.2 356.1 357.1 357.2 358.1 359.1 360.1 361.1 361.2 362.1 363.1 363.2 364.1 364.2 365.1 366.1 367.1 368.1 369.1 370.1 371.1 373.1 373.2 374.1 374.2 375.1 376.1 377.1 378.1 379.1 379.2 380.1 381.1 382.1 382.2 383.1 383.2 383.3 384.1 385.1 385.2 386.1 387.1 387.2 388.1 388.2 389.1 391.1 391.2 392.1 394.1 395.1 395.2 395.3 396.1 397.1 399.1 400.1 401.1 401.2 401.3 402.1 404.1 406.1 407.1 407.2 407.3 407.4 410.1 410.2 412.1 413.1 415.1 415.2 418.1 418.2 420.1 422.1 424.1 424.2 426.1 428.1 428.2 428.3 429.1 431.1 432.1 432.2 432.3 433.1 436.1 437.1 439.1
ЕЛА, ГОСПОДИ ИСУСЕ! Както видяхме във Въведението, св. Йоан пише Книгата Откровение като годишен цикъл от пророчества, предназначен да бъде четен пред събранието (съвпадащи с поредица от старозаветни четения, особено от Езекиил) от Възкресение до Възкресение.[1] Така глава 22 завършва един пълен цикъл, като стихове 6-21 се четат точно една година след като е прочетена първа глава. По тази причина, както и като припомняне на много от темите на пророчеството, глава 22 също има много общи неща с глава 1. Четем отново, например, че пророчеството е за неща, “които трябва скоро да станат” (22:6; ср. 1:1); това се съобщава от ангел (22:6; ср. 1:1) на св. 9); това е послание предназначено за Божиите “слуги” (22:6; ср. 1:1); че има специално благословение за тези, които “пазят” неговите думи (22:7; ср. 1:3); и че то конкретно включва Свидетелството на Исус (22:16, 18, 20; ср. 1:2, 5, 9), Алфа и Омега, Първият и Последният (22:13; ср. 1:8, 17), Който “идва скоро” Възстановеният рай (22:1-5) 1-2 Видението за Новия Ерусалим продължава: ангелът с Чашата (21:9) показва на св. Йоан Река с вода на живот, ясна като кристал, извираща от Престола на Бога и от Агнето, течаща посред улицата му. Сцената се основава, първо, на Едемската градина, в която бликаха извори от земята (Бит. 2:6), за да образуват река, която след това се разделяше на четири потока и напояваше цялата земя (Бит. 2:10-14). Този образ по-късно е възприет от Езекиил в неговото видение за новозаветния Храм. Стария Завет хората трябваше да пътуват до Храма, за да бъдат очистени, но това вече няма да е така; защото в новозаветни времена големият меден Леген в югоизточния ъгъл на Дома (2 Лет. 4:10) се преобръща и излива своето съдържание под вратата, за да стане могъща река на благодат и живот за света, преобразуваща дори водите на Мъртво море:[2] Тогава ме върна при вратата на дома; и ето, вода извираше изпод прага на дома към изток; защото лицето на дома беше към изток; и водата слизаше изпод дясната страна на дома, при южната страна на олтара. После ме изведе по пътя на северната порта, и ме преведе наоколо по външния път към външната порта, по пътя към портата, която гледа към изток; и ето, вода течеше от дясната страна. И човекът, който държеше мярката в ръката си, като излезе към изток премери хиляда лакти, и ме преведе през водата; водата беше до глезени. Пак премери хиляда, и ме преведе през водата; водата беше до колене. Пак премери хиляда, и ме преведе през водата; водата беше до кръста. После премери хиляда, и беше станала река, през която не можах да премина, защото водата беше се издигнала и беше станала вода за плуване, река непроходима. И рече ми: Видя ли сине човешки? Тогава, като ме заведе, върна ме към брега на реката. А когато се върнах, ето, при брега на реката твърде много дървета и от двете й страни. Тогава ми рече: Тази вода изтича откъм източната страна, слиза към полето, и се влива в морето; и когато се излее в морето, водата му ще се изцери. И всяко одушевено, с което морето изобилствува, ще живее на всички места, дето би отишла тази пълна река; и там ще има твърде голямо множество риба по причина, че тази вода е дошла там, и че водите на морето са се изцерили; понеже където отиде реката всичко ше живее.” (Езек. 47:1-9) Езекиил каза, че “при брега на реката имаше твърде много дървета и от двете й страни”; св. Йоан разширява това и ни казва, че от всяка страна на Реката имаше Дърво на живота – не само едно дърво, но гора от Дървета на Живот, наредени по бреговете на реката. Благословението, което Адам изгуби, беше възстановено в поразително свръхизобилие, защото това, което спечелихме в Христос, е, както каза св. Павел, “много повече” от това, което загубихме в Адам: Защото, ако поради прегрешението на единя измряха мнозината, то Божията благодат и дарбата чрез благодатта на един човек, Исус Христос, много повече се преумножи за мнозината. Защото ако чрез прегрешението на единия смъртта царува чрез този един, то много повече тези, които получават изобилието на благодатта и на дарбата, сиреч правдата, ще царуват в живот чрез единия, Исус Христос. Където се умножи грехът, преумножи се благодатта; така щото както грехът беше царувал и докара смъртта, така да царува благодатта чрез правдата и да докара вечен живот чрез Исуса Христа нашия Господ. Следователно Раят не е само “възстановен”; той е завършен, всяка негова същност е доведена до съвършено изпълнение и осъществяване. Думата Дърво е xulon, използвана често по отношение на Кръста (ср. Деян. 5:30; 10:39; 13:29; 1 Пет. 2:24); всъщност, изглежда Христос беше разпнат на живо дърво, както имат предвид неговите думи в Лука 23:31: “Защото ако правят това със суровото дърво, какво ще правят със сухото?” Павел видя Христовото разпъване като изпълнението на старозаветното проклятие върху онзи, който е обесен на дърво (Гал. 3:13; ср. Иреней вижда Кръста като Дървото на Живота, противопоставяйки го на Дървото за познаване на доброто и злото, чрез което човекът падна: Исус Христос “изличи записа на нашия дълг и го прикова на кръста [Кол. 2:14]; така че, както чрез дърво станахме длъжници към Бога, така също чрез дърво можем да придобием опрощение на нашия дълг.”[4] Образът бързо е усвоен в символизма на ранната Църква: “Ранното християнско изкуство показва близка връзка между дървото на живота и кръста. Христовият кръст, дървото на страданието и на смъртта, е за християните дърво на живот. рисунките на гробниците от 2 век то се изобразява за пръв път като символ на победата над смъртта. След това то се среща постоянно. Идеята, че живото дърво на кръста ражда клонки и листа е общ мотив в християнската древност.”[5] Както във видението на Езекиил (Езек. 47:12), Дървото на Живота е постоянно плодоносно, като раждаше плод дванадесет пъти, като даваше плод всеки месец в непреставащ извор на живот за победителите (2:7), онези, които пазят Неговите заповеди (22:14). Йоан изяснява, че силата на Христовото Дърво ще преобрази целия свят: Листата на Дървото са за изцеление на народите. Отново, св. Йоан не гледа на това като благословение, запазено само за вечността, макар неговите последствия да продължават във вечността. Дървото на Живот сега поддържа вярващите, когато участвуват в Христос: Истина, истина ви казвам, който слуша Моето учение, и вярва в Този, който Ме е пратил, има вечен живот, и няма да дойде на съд, но е преминал от смъртта в живота. Истина, истина ви казвам, иде час, и сега е, когато мъртвите ще чуят гласа на Божия Син, и които го чуят, ще живеят. По същия начин св. Йоан очаква изцелителните качества на Кръста да дадат живот на народите като народи, в този свят; народите, той ни казва, са съставени от “онези, чиито имена са записани в Книгата на живота на Агнето,” тъй като народите като такива са допуснати в Святия Град (21:24-27). Реката на Живота тече сега (Йоан 4:14; 7:37-39), и ще продължи да тече по земята с нарастващ поток на благословение, изцелявайки народите, слагайки край на беззаконието и на войната (Зах. 14:8-11; ср. Това видение за славното бъдеще на Църквата, земно и небесно, възстановява тъканта, която беше разкъсана в Битие. В Откровение виждаме Човека изкупен, върнат обратно на Планината, поддържан от Реката и от Дървото на Живота, възстановяващ своята загубена власт и управляващ като свещеник-цар над земята. Това е нашата привилегия и наследство сега, първоначално и прогресивно, в тази епоха; и ще бъде наша напълно в идещия век. 3-4 Затова вече няма да има нищо проклето, в изпълнение на древните обещания: Така казва Господ Иеова: В деня, когато ви очистя от всичките ви беззакония, ще направя и да се населят градовете, и запустелите места ще се съградят. Опустошената земя ще се обработи, макар че е била пуста пред очите на всеки, който минаваше. И ще казват: Тази земя, която беше запустяла, стана като Едемската градина, и запустелите, опустошените и разорените градове се укрепиха и населиха. Тогава народите останали около вас ще познаят, че Аз, Господ, съградих разореното и насадих запустялото. Аз Господ изговорих това и ще го извърша. Престолът на Бога и на Агнето ще бъде в Святия Град, както св. Йоан показва в 21:3, 11, 22-23. Поразително е, че гражданите са наречени Негови слуги – израз, който се използва главно да опише пророците Както видяхме, това е важна тема в Откровение, изпълнението на старозаветната надежда за общение с Бога: Всички Господни хора са пророци, защото Господ е излял Своя Дух върху тях Следователно, те ще гледат лицето Му, и Неговото име ще бъде на челата им. Клайн коментира: “Зад образността на Откровение 22:4 са фигурите на Мойсей и Аарон. Аарон носеше върху челото си името на Господа написано върху короната в предната част на свещеническата митра. Самото лице на Мойсей беше преобразено в отразяващо подобие на Славата-Лицето, Присъствието-Божието Име, когато Бог говори с него ‘лице в лице’ (Чис. 12:8) от Облака на Славата. Както Името и Славата са обозначения на Божието Присъствие в теофанния облак, така името и славата описват отразеното Божие подобие. Да се каже, че победителите в Новия Ерусалим носят името на Христос върху челата си, означава, че те отразяват славата на Христос, което означава, че те носят образа на прославения Христос.”[6] Така, св. Павел казва, всички светии сега гледат Неговото лице: “А ние всички, с открито лице, като в огледало, гледайки Господната слава, се преобразяваме в същия образ, от слава в слава, както от Духа Господен” (2 Кор. 3:18). И, понеже всички светии са свещеници (Откр. 1:6; 20:6), ние носим Неговото име на челата си (3:12; 7:3; 14:1), служейки Му в Неговия Храм (7:15). 5 Както св. Йоан ни каза в 21:22-25, отвътре стените на Святия Град нощ не ще има вече; и не ще имат нужда от светене на светило или от слънчева светлина, защото Господ Бог ги осветява. В нашето изследване на “новото небе и новата земя” в глава 21 отбелязахме как св. Петър увещава църквите към свят живот предвид идващата епоха на правда, която ще започне при падането на старозаветния ред с разрушаването на Храма (2 Пет. 3:1-14). По същия начин, св. Павел призовава християните в Рим да живеят богоугодно предвид непосредственото идване на Деня: И това вършете като знаете времето, че часът е вече настанал да се събудите от сън; защото спасението е по-близо до нас сега, отколкото, когато изпърво повярвахме. Нощта премина, а денят наближи: и тъй нека отхвърлим делата на тъмнината, и да се облечем в оръжието на светлината. По много сходен начин той пише на солунците, твърдейки, че техният живот трябва да се характеризира от наближаващия Ден, а не от отминаващата Нощ: Защото вие добре знаете, че Господният ден ще дойде като крадец нощем. Когато казват: Мир и безопасност! тогава ще ги постигне внезапно погубление, като болките на непразна жена, и никак няма да избегнат. Но вие, братя, не сте в тъмнинаа, за да ви постигне онзи ден като крадец. Защото вие всички сте синове на светлината, синове на деня: не сме от нощта, нито от тъмнината. И тъй, да не спим, както другите, но да бъдем будни и трезвени. Защото, които спят, нощем спят, и които се опиват, нощем се опиват; а ние, като сме от деня, нека бъдем трезвени и нека облечем за бронен нагръдник вяра и любов и да турим за шлем надеждата за спасение. Защото Бог ни е определил не на гняв, но да получим спасение чрез нашия Господ Исус Христос. Епохата на Стария Завет беше време на тъмна Нощ за света; с идването на Исус Христос дойде епохата на Светлината, великият Господен Ден, установен при Неговото Възнасяне и Неговото пълно въвеждане на Новия Завет: Стани, свети, защото светлина дойде за теб, И славата Господна те осия. Защото, ето, тъмнина ще покрие земята, И мрак племената; А над тебе ще осияе Господ, И славата Му ще ти се яви. Народите ще дойдат при светлината ти, И царете при бляскавата ти зора. Защото, ето, иде денят, който ще гори като пещ; и всичките горделиви, и всички, които вършат нечестие, ще бъдат плява. И този ден, който иде, ще ги изгори, казва Господ на Силите, та няма да им остави ни корен, ни клонче. А на вас, които се боите от името Ми, ще изгрее Слънцето на правдата с изцеление в крилата си; и ще излезете и се разиграете като телци из обора. Благословен Господ, Израилевият Бог, Защото посети Своите люде, и извърши изкупление за тях. Поради милосърдието на нашия Бог, С което ни посети зора отгоре, За да осияе седещите в тъмнина и в мрачна сянка; Така щото да отправи нозете ни в пътя на мира. В Него беше животът и животът беше светлина на човеците. И светлината свети в тъмнината; а тъмнината я не схвана. Тогава Исус пак им говори казвайки: Аз съм светлината на света; който Ме следва няма да ходи в тъмнината, но ще има светлината на живота. Тези, невярващите, чийто ум богът на този свят е заслепил, за да ги не озари светлината от славното благовестие на Христос, Който е образ на Бога. Понеже Бог, Който е казал на светлината да изгрее из тъмнината, Той е, Който е огрял в сърцата ни, за да се просвети света с познаването на Божията слава в лицето Исус Христово. Като благодарите на Бащата, Който ни удостои да участвуваме в наследството на светиите в светлината; Който ни избави от властта на тъмнината и ни пресели в царството на Своя възлюбен Син. ека държим непоколебимо надеждата, която изповядваме, защото е верен Онзи, Който се е обещал; и нека се грижим един за друг, тъй щото да се поощряваме към любов и добри дела, като не преставаме да се събираме заедно, както някои имат обичай да престават, а да увещаваме един друг, и толкова повече, колкото виждате, че денят наближава. И така пророческото слово повече се потвърждава за нас; и вие добре правите, че внимавате на него, като на светило, което свети в тъмно място, догде се зазори, и зорницата изгрее в сърцата ви. Отново трябва да помним, че новозаветната епоха се счита в Писанието първоначално и прогресивно за епоха на Светлината, обратно на относителната Тъмнина на пред-Месианските времена. Светлината ще дойде в абсолютния и пълен смисъл едва в края на света, при Второто Идване на Христос. Но както апостолите очакваха края на старозаветната епоха, през която народите бяха поробени от демони, те говореха за идващия Ден като епохата на правдата, когато силата на Благовестието ще се разпростре върху земята, смазвайки идолопоклонството и изпълвайки народите със Светлината на Божията благодат. Относително казано, цялата история на света от Падението на Адам до Христовото Възнасяне беше Нощ; относително казано, цялото бъдеще на света е светъл Ден. Това следва модела, положен при сътворението, в който небето и земята се движат есхатологично от вечер към сутрин, като по-малката светлина е заместена от по-голямата светлина, идваща от Божията слава (Бит. 1:5, 8, 13, Йоан ни казва, Исус Христос се е явил, и “идва бързо,” като светлата Утринна Звезда (ст. 16). В своите заключителни коментари относно възстановяването на Рая св. Йоан ни казва, че царското свещенство ще царува, не само “за хиляда години,” но за вечни векове: “Хилядагодишното царуване (20:4-6) е само началото на царския живот и блаженство, които ще продължат през цялата идеща вечност. И така царството на светиите на Всевишния ще бъде наистина, както Данаил писа, ‘вечно царство’ Това е ‘вечният живот’ на Матей 25:46, точно както втората смърт, огненото езеро, е ‘вечното наказание,’ в което ‘проклетите’ отиват.”[7] Последни предупреждения и благословения (22:6-21) 6-7 Последният раздел на апостола преглежда и обобщава централните послания на книгата. Както е уместно, ангелският водач на св. Йоан започва като свидетелствува, че тези думи са верни и истинни, като характера на техния Автор (1:5; 3:14; 19:11; ср. 19:9; 21:5); те не могат да не се изпълнят. И Господ Бог на пророческите духове, прати ангела Си да покаже на Неговите слуги това, кето трябва скоро да стане. Думата духове на това място може да се отнася за “Седемте Духове” (ср. 1:4; 4:5), т.е. за Святия Дух в Неговото многообразно действие чрез пророците (ср. 19:10: “Духът на пророчеството”), но е възможно изразът да се разбира в смисъла на 1 Коринтяни 14:32 – духът на всеки пророк отделно. Във всеки случай св. Йоан постоянно набляга в своето пророчество, че “всички Господни хора са пророци” в тази епоха, бивайки възнесени с Христос до залата на небесния Съвет. Функцията на Книгата Откровение е тази на официална “нота” до всички членове на Събора, казваща им какво трябва да знаят относно непосредствените събития. Последователното послание на цялата книга е, че нещата, за които тя говори – окончателния край на Стария Завет и твърдото установяване на Новия – предстоят да бъдат изпълнени, неотменимо предопределени да станат скоро. Говорейки от името на Христос, ангелът повтаря темата на пророчеството, подчертавайки неговата непосредственост: Ето, ида скоро (ср. 1:7; 2:5, 16; 3:11; 16:15); всъщност, думата идвам или идване (erchomai) е използвана седем пъти само в 22 глава: “Честотата на стоящото пред нас уверение показва с каква сериозност е отправено то.”[8] Нашето изследване на Новия Завет е много неправилно, ако не отчетем апостолското очакване за непосредствено Идване на Христос (не Второто Пришествие), което напълно да погуби “това поколение” на Израел и напълно да установи новозаветната Църква. Това послание не трябваше да се приема нехайно, и има ясно предупреждение в Шестото блаженство на Откровение, обещание, което повтаря Първото (1:3): Блажен, който пази думите на написаното в тази книга пророчество. Отново, св. Йоан набляга на етичния отговор на своите слушатели към истините, които са чули. Той им е дал заповеди, на които да се покоряват (ср. ст. 14), не само ясно формулирано, но и негласно: Той разкрива небесната дейност като модел за живота на земята (ср. Йоан подчертава, че той, Апостолът, е онзи, който чу и видя тези неща (ср. подобния език в 1 Йоан 1:1-3; 4:14). И когато чух и видях, паднах да се поклоня пред нозете на ангела, който ми беше показал това. Но той ми рече: Недей! Аз съм съслужител на тебе и на братята ти пророците и на тези, които пазят думите на тази книга. Поклони се Богу. Като при 19:10, именно ангелското изявление на блаженството води св. Йоан да падне в поклон пред посланика. Както видяхме при този текст, св. Йоан не предлага божествени почести на ангела, а го почита като по-горен. Дори и така, в новозаветната епоха това вече не е правилно. Превъзходството на ангела над човека беше предназначено да бъде само временно, мярка след като Адам изостави своята отговорност като пазител на светилището (Бит. 2:15; 3:24). Сега когато Христос се възнесе на Престола, Неговите хора са светии, с достъп до светилището като Божии съветници и довереници; всъщност, казва св. Павел, светиите са определени да управляват не само света, но и ангелите (1 Кор. 6:1-3). Ангелът, макар възвишен и могъщ, не е повече от съслужител на апостола и на неговите братя пророците – другите членове на християнската Църква, всички, които пазят думите на тази книга. Вярващият е член на небесния съвет, и може да се покланя на Бога лице в лице (ср. ст. 4). Отново, това показва, че благословенията, изброени в тези заключителни глави, не са запазени само за края, но вече са дадени на Божия народ; иначе ангелът би приел Йоановата почит. Имаме пряк достъп до Божия Престол. Че този е повторен почти дословно, показва както централното място на тази загриженост за апостола, така и колко трудно е за нас да научим това. Може с основание да се каже, че най-важното учение на Книгата Откровение е, че Исус Христос се възнесе до Престола; а вторият по важност урок е, че ние се възнесохме в небето заедно с Него. Още ми каза: Не запечатвай думите на написаното в тази книга пророчество; защото времето за изпълнението му е близо. Отново ангелът подчертава непосредственоста на изпълнението на пророчеството. По тази причина на св. Йоан е забранено да запечатва думите на книгата. Вече имахме случай (при 10:4) да съпоставим това със заповедта към Данаил да “затвори думите и да запечата книгата до края на времето” (Дан 12:4). Тъй като неговото пророчество говореше за далечното бъдеще, на Данаил беше казано да го запечата; понеже Йоановото пророчество се отнася за непосредственото бъдеще, заповядано му да го остави отворено. “Наистина, това са самите дни, за които писа Данаил, и св. Йоан беше вдъхновен да го ‘отпечата.’”[9] Който върши неправда, нека върши и занапред неправда; и който е нечист, нека бъде и занапред нечист; и праведният нека върши и занапред правда; и светият нека бъде и занапред свят. Великата битка на първи век е достигнала своята кулминационна точка, и ангелът призовава за разделяне на праведните от нечестивите, постигането на “епистемологична осъзнатост” чрез различни отговори на Божията благодат;[10] това представлява молитва “светът да стане черен и бял, за да е узрял за съд.”[11] Осъзнатостта от двете страни на борбата винаги е подготовка за съд (ср. Езек. 3:27: “Който слуша, нека слуша, и който не слуша, нека не слуша”). 12-13 Господ отново обещава близостта на Неговия идващ съд върху Израел и избавлението на Неговата Църква: Ето, ида скоро, и у Мене е наградата, която давам, да отплатя на всеки, според каквито са делата му (ср. 2:23; 20:12-13). Христос обеща, че това ще бъде резултатът от Неговото Идване през първи век в Неговото Царство (Мат. Потвърждавайки обещанието с клетва, Той се заклева в Себе Си като Господар на историята, върховен Владетел на всички неща: Аз съм Алфа и Омега, Първият и Последният, Началото и Краят. Продължавайки да говори чрез ангела, Христос произнася Седмото блаженство на Откровение: Блажени, които изпълняват Неговите заповеди,* като настоящото причастие набляга върху продължаващото задължение за покорство. Бог изисква не еднократна изповед на вяра, а продължаващ живот на покаяние и на изповядване на Христос. Покорството характеризира изкупените, както св. Йоан изявява на друго място: И по това сме уверени, че Го познаваме, ако пазим заповедите Му. Който казва: Познавам Го, а заповедите Му не пази, лъжец е, и истината не е в него. Но ако някой пази словото Му, неговата любов към Бога е наистина съвършена. По това знаем, че сме в Него. Който казва, че пребъдва в Него, сам е длъжен да ходи, както е ходил Христос. Само те имат право на Дървото на Живот (обещано на победителите в 2:7) и могат да влизат през портите в Града (обещано на победителите в 3:12). Отново, трябва да отбележим, че земните народите ще влязат в Града (21:24-26), което означава, че народите и техните владетели ще бъдат характеризирани от правда, чрез завладяващата света вяра на победителя. Христос дава друг списък (ср. 21:8), този път седмократен, на тези, които са изключени от благословението, отлъчени отвън Града, в огнената Първо са споменати кучетата, хищници, гледани с отвращение и погнуса в цялата Библия (ср. Във Второзаконие 23:18 содомитите са наречени “кучета,”[12] а Христос приравнява кучетата с нечистите народи (Марк 7:26-28). Павел прилага думата в това, което трябва да е било поразително приложение, за лъжливото обрязване, юдеите, които са предали Завета отхвърляйки Христос (Фил. 3:2), и така са се съюзили с езичниците и извратените. Вероятно това е значението тук (ср. 2:9; 3:9). Бог не дава светите неща на кучетата (Мат. 7:6). Другите категории, споменати в този стих, чародейците, блудниците, убийците, идолопоклонниците и всеки, който обича лъжата и лъже, са също изброени в 21:8, 27. Християните са се отказали от всичките си нечестиви дела чрез своето кръщение към нов живот. Аз, Исус, изпратих ангела Си, да ви засвидетелствувам това за църквите; думата ви е в множествено число, което означава, че Господ се обръща пряко към слушателите на св. Йоан; и посланието е общо за църквите (“всички светии,” ст. 21). Христос повтаря урока от 5:5, че Той носи Новия Завет, “Хартата на човечеството,” чрез която всички народи ще бъдат благословени: Аз съм Коренът и Потомъкът Давидов, Източникът и Кулминацията на Давидовата династия. Хенгстенберг коментира: “Тъй като Исус е коренът, той също е родът на Давид. Само в Него е запазен родът; иначе той щеше да премине без следа. Давидовият род е повече от просто потомство; това показва, че ако не беше Христос, Давидовият род би престанал да съществува. Давидовият род се споменава тук по отношение на непобедимата сила и вечна власт, които са му обещани от Бога (ср. Това, което свидетелствува Този, в Когото славният Давидов род стига до кулминация, със сигурност ще се изпълни.”[13] В Числа 24:17 Валаам пророкува за Христос под символите на звезда и на жезъл; Христовият жезъл е обещан на победителя в Тиатира (2:26-27), отнасяне към Псалм 2:8-9; после, както продължава обещанието за победителя, Христос представя Себе Си като Утринната звезда (2:28), и това обещание е повторено тук, отчасти за да допълни обещанието за Светлината в стих 5, и отчасти в съответствие с другите връзки, които този текст има с посланията към Пергам (споменаването на идолопоклонството и отнасянето към Валаам) и Тиатира (споменаването на чародейството и на прелюбодейството). Духът и невястата казват: Дойди! Това е молитва към Исус, където Духът вдъхновява Невястата да Го извика (ср. Пес. 8:14: “Бързай, възлюбени мой!”), да дойде в спасение и в съд, точно както четирите живи същества извикаха Четиримата Тогава се излага литургичният отговор: И който чуе, нека рече: Дойди. Накрая изразът се обръща (ср. 3:20-21, където Христос първо моли да вечеря с нас, а после ни призовава да седнем с Него), защото сигурността на Христовото идване при нас в спасение ни дава възможност да идваме при Него за Водата на Живота: И който е жаден нека дойде. Който иска, нека вземе даром водата на живота. Изразът даром е dōrean, означаващ като подарък, използван от Христос в изключително красноречив контекст: “Намразиха ме без причина” (Йоан 15:25). Нашето спасение е безплатно, “без причина,” доколкото става въпрос за наша собствена заслуга; неговият източник и основание са изцяло в Него, и вникакъв случай не в нас. “В Неговата благодат се оправдаваме даром чрез изкуплението, което в Христа Исуса” (Рим. 3:24). 18-19 Сега Исус казва това, което е смятано от много хора като най-тържествените и страшни думи в цялото пророчество: Аз свидетелствувам на всеки, който слуша думите на пророчеството в тази книга: Ако някой притури на тях, Бог ще притури върху него язвите, написани в тази книга, и, ако някой отнеме от думите на тази пророческа книга, Бог ще му отнеме дяла от дървото на живота и от светия град, които са описани в тази книга (ср. Ръшдуни коментира: “В много реален смисъл Откровение завършва Писанието. То говори съзнателно като последно слово. Във Второзаконие 4:2 Мойсей заявява: ‘Да не притурите нещо на думите, които ви заповядвам, нито да отнемате от тях. .’ Думи щяха да бъдат прибавяни от други, но откровението щеше да бъде едно непроменимо слово. Сега, при завършване на Писанието, прибавянето или отнемането на ‘думите’ към книгата е забранено; вече не могат да бъдат прибавяни думи. Съзнателното съответствие и промяна са твърде очевидни, за да бъдат случайни. Дадени са последните думи от непроменимото слово.”[15] 20-21 Онзи, Който свидетелствува за това, Истинният и верният Свидетел, казва: Наистина ида скоро! В своята заключителна литургия Църквата отговаря: Амин! Ела, Господи Исусе! Църквата моли за съд; тя конкретно моли своя Господ да дойде (Maranatha!), носейки Анатема за всичките Си врагове (1 Кор. 16:22), но благодат за всичките светии. Както видяхме при 3:14, добре познатата дума Амин е клетва, призоваване върху себе си на проклятията на завета и тържествено признание, че въобще ну бихме имали благодат, ако Исус Христос не беше нашият “Амин,” който пое Проклятието вместо нас. Затова, както увещава св. Амвросий, “Това, което говори устата, нека вътрешният ум да изповяда; каквото промълвява езикът, нека сърцето да почувствува."[16] Виж M. Goulder, “The Apocalypse as an Annual Cycle of Prophecies,” New Testament Studies 27, No. 3 (April 1981), pp. 342-67. За символизма, свързван с Мъртво море (мястото на Содом и Гомора), виж David Chilton, Paradise Restored: A Biblical Theology of Dominion (Ft. Worth, TX: Dominion Press, 1985), pp. 52f. За друга илюстрация на разликата между “статичната” благодат на Стария Завет и “динамичната” благодат на Новия, сравни Аг. 2:10-14 с Марк 5:25-34. Думата кръст (stauros) може да се отнася или за самото дърво (считано като средство за екзекуция), или за patibulum (горната напречна греда, на която бяха заковани ръцете на Христос, и която беше закована на дърво). За разглеждане на целия този въпрос, виж Ernest L. Martin, The Place of Christ’s Crucifixion: Its Discovery and Significance (Pasadena, CA: Foundation for Biblical Research, 1984), pp. 75-82. Ириней, Против ересите, v.xvii.3. Johannes Schneider, in Gerhard Kittel and Gerhard Friedrich, eds., Theological Dictionary of the New Testament, 10 vols., trans. Geoffrey W. Bromily (Grand Rapids: William B. Eerdmans Publishing Co., Meredith G. Kline, Images of the Spirit (Grand Rapids: Baker Book House, 1980), pp. 54f. Milton Terry, Biblical Apocalyptics: A Study of the Most Notable Revelations of God and of Christ in the Canonical Scriptures (New York: Eaton and Mains, 1898), p. 471. Moses Stuart, Commentary on the Apocalypse, 2 vols. (Andover: Allen, Merrill, and Wardwell, 1845), Austin Farrer, The Revelation of St. John the Divine (Oxford: At the Clarendon Press, 1964), p. 225. Виж Гари Норт, “Общата благодат, есхатологията и библейският закон,” Приложение В. Farrer, p. 225. Според King James Version. Бел. прев. Виж Rousas John Rushdoony, The Institutes of Biblical Law (Nutley, NJ: The Craig Press, 1973), pp. 89f. Hengstenberg, The Revelation of St. John, 2 vols., trans. Patrick Fairbairn (Cherry Hill, NJ: Mack Publishing Co., n.d.), Vol. 2, p. 373. Изглежда много странно, че от всички места тези два стиха би трябвало да нямат никакви разновидности на четене; всъщност, има не една, а поне тринадесет отделни спорни точки! Виж Zane C. Hodges and Arthur L. Farstad, eds., The Greek New Testament According to the Majority Text (Nashville: TYhomas Nelson Publishers, Rousas John Rushdoony, Thy Kingdom Come: Studies in Daniel and Revelation (Tyler, TX: Thoburn Курсивът е мой. Амвросий, За тайните, 54.
1.1 2.1 3.1 4.1 4.2 4.3 4.4 4.5 4.6 4.7 4.8 5.1 6.1 6.2 6.3 7.1 7.2 7.3 7.4 7.5 7.6 7.7 8.1 8.2 8.3 8.4 8.5 8.6 9.1 9.2 9.3 10.1 10.2 10.3 10.4 11.1 11.2 12.1 12.2 12.3 12.4 12.5 12.6 12.7 13.1 13.2 13.3 13.4 13.5 14.1 14.2 15.1 15.2 15.3 16.1 16.2 17.1 17.2 17.3 18.1 18.2 18.3 19.1 19.2 19.3 19.4 19.5 19.6 19.7 19.8 20.1 20.2 20.3 20.4 21.1 21.2 21.3 22.1 22.2 22.3 22.4 23.1 23.2 23.3 24.1 24.2 24.3 25.1 25.2 25.3 25.4 25.5 26.1 26.2 26.3 26.4 26.5 26.6 27.1 27.2 27.3 27.4 27.5 27.6 28.1 28.2 28.3 29.1 29.2 29.3 29.4 29.5 29.6 29.7 29.8 29.9 29.10 30.1 30.2 30.3 30.4 30.5 30.6 30.7 30.8 31.1 31.2 31.3 31.4 31.5 32.1 33.1 33.2 33.3 33.4 33.5 34.1 34.2 34.3 34.4 35.1 36.1 36.2 36.3 37.1 37.2 37.3 37.4 37.5 37.6 38.1 38.2 38.3 38.4 38.5 38.6 39.1 39.2 40.1 41.1 42.1 43.1 44.1 45.1 46.1 47.1 48.1
The Source of life – Revelation 22:1-5 Previously: I did not see a sanctuary – Revelation 21:22 The scripture Rev. 22:1 – Then he showed me the river of living water, sparkling like crystal, flowing from the throne of God and of the Lamb 2 down the middle of the broad street of the city. The tree of life was on both sides of the river, bearing 12 kinds of fruit, producing its fruit every month. The leaves of the tree are for healing the nations, 3 and there will no longer be any curse. The throne of God and of the Lamb will be in the city, and His slaves will serve Him. 4 They will see His face, and His name will be on their foreheads. 5 Night will no longer exist, and people will not need lamplight or sunlight, because the Lord God will give them light. And they will reign forever and ever. (HCSB) The Source of life The first five verses of the final chapter of Revelation describe four prominent objects in the New Jerusalem: (1) the river of living water, (2) the broad street of the city, (3) the tree of life, and (4) the throne of God and of the Lamb. Each of these relates in some fashion to God, who is the Source of life. Let’s take a closer look at these elements. The river of living water. John describes the living water as “sparkling like crystal, flowing from the throne of God and of the Lamb down the middle of the broad street of the city” (vv. 1-2). In Rev. 21:6, the One seated on the throne says, “I will give water as a gift to the thirsty from the spring of life.” This promise draws deeply from the Old and New Testaments and speaks of eternal life received by God’s grace through faith. We see that promise fulfilled in Revelation 22. The Greek word potamos is translated “river,” “flood,” or “stream” and is used metaphorically in John 7:38 to describe the blessing of eternal peace and satisfaction found in Christ. That same figurative application is used throughout Revelation, pointing us to the Source of eternal life. The river in Rev. 22:1 calls to mind the river in the Garden of Eden (Gen. 2:10) as well as prophetic references to water flowing from the temple in Ezekiel 47. According to Ezek. 47:1-12 (see also Joel 4:18; Zech. 14:8) there will arise in the temple at the time of salvation a mighty river that flows toward the Dead Sea and transforms the desert into fertile land. On both its banks trees grow that bear fresh fruit monthly and sprout leaves with healing effects. John seems to take this prophetic imagery and apply it to the restored Eden in the new heavens and new earth. “This end-time river is crystal clear (symbolic of purity and holiness) and full of the ‘water of life,’” according to the Dictionary of Biblical Prophecy and End Times. “Perhaps most significantly, the river flows ‘from the throne of God and of the Lamb,’ indicating the source of the water. Since the water is life or life-giving, the ‘river of life’ primarily signifies the eternal life and fellowship that God gives fully and abundantly to his people” (p. 392). Many commentators seek to explain the symbolism of these heavenly waters. Some say it speaks of baptism, or of saving knowledge that flows from God and “waters” the restored earth. Others contend it is the grace of God proclaimed through the preaching of the cross. Still other interpreters argue that these waters are God’s peace upon troubled nations, or simply the Oriental image of abounding happiness and plenty. While there may be value in all of these views, none of them seems to match the intended fullness of John’s vision. A more fitting understanding is that this river, flowing from the throne of God and of the Lamb, is the third person of the Godhead, the Holy Spirit, who authors the “words of life” in scripture; regenerates the dead spirits of unbelievers and grants them faith to trust in Jesus; indwells, seals, baptizes, and guides them, ensuring that these children of God grow to full maturity and attain glorification at the resurrection of the just. Joseph A. Seiss comments: “These waters are called ‘water of life coming forth out of the throne.’ They are the issuing life of the throne, as the city itself is the embodiment of God’s glory. The throne is the throne of the Lamb, in whom is the eternal Godhead. The Father reigns in and through the Son, and this is the reviving and all-animating life and spirit of all this embodiment of Deity in that sublime city. It is the Holy Ghost for that celestial Tabernacle, as God and the Lamb are the Temple of it. It is the divine emanation from the Father and the So which fills and cheers and forever rejoices the dwellers in that place…. It is the Spirit of glory which they drink and embody; and it is for their pleasure and blessedness, as to no other class of the human family” (The Apocalypse: An Exposition of the Book of Revelation, pp. 504-05). The broad street of the city. John notes that the river of living water flows from the throne of God and of the Lamb “down the middle of the broad street of the city” (v. 2a). Rev. 21:21b tells us, “The broad street of the city was pure gold, like transparent glass.” The term “broad street” also may be translated “public square,” indicating a place of gathering, fellowship, and worship. Perhaps this public square is what John describes earlier as “[s]omething like a sea of glass, similar to crystal … before the throne” (Rev. 4:6a). In any case, this broad street or public square accommodates a very large number of people, who stand before the throne of God and enjoy the pure refreshment of the Holy Spirit as He moves in their midst. Few commentators make mention of the broad street, but we should not miss its significance. First, it is broad, airy, and inviting. The first readers of Revelation are persecuted saints who must worship in secret. The promise of a time and place in which the Lord Jesus may be exalted without fear of retribution is most inviting. Second, the street is located in the presence of the triune Godhead, before the throne of God and of the Lamb and alongside the life-giving waters that symbolize the Holy Spirit. There is no fear in the presence of God; no shame for past sins now forgiven; no want for food or drink; no dread of night because “the Lord will give them light” (v. 5). Third, the street is part of the heavenly city. Rome was known for its paved streets that hastened commerce, accommodated its armies, and enabled the empire to maintain more than 200 years of Pax Romana, the Roman Peace. But the broad heavenly street is not for commerce or enforcing peace; it is a paved public square where redeemed people gather to worship the Prince of Peace. Fourth, the street is pure gold, like transparent glass. While rare metals like gold are precious and highly coveted on earth, they are as common as pavers in heaven. While John may be speaking metaphorically about streets of gold, the idea of purity, accessibility, and value should not be lost to us; we stand on holy ground in the presence of the Almighty. Finally, the broad street is accessible only to those who come to it by the narrow way. Jesus tells us in Matt. 7:13-14, “Enter [the kingdom of heaven] through the narrow gate. For the gate is wide and the road is broad that leads to destruction, and there are many who go through it. How narrow is the gate and difficult the road that leads to life, and few find it.” He further tells us in John 14:6, “I am the way, the truth, and the life. No one comes to the Father except through Me.” Only those who entrust their lives to Christ stand on the broad streets of the heavenly city. The tree of life. We first hear of the tree of life in the Garden of Eden (Gen. 2:9). Adam and Eve may eat freely from this tree until they fall into sin; then they are banished from the garden and the Lord stations cherubim and the “flaming, whirling sword east of the garden of Eden to guard the way to the tree of life” (Gen. 3:24). The HCSB Study Bible notes, “Since the gift of life was directly tied to obedience, man’s sin meant that the penalty of death must be enforced” (p.14). Now, however, in Revelation 22, with all things restored in the new heavens and the new earth, the curse of sin is taken away. All redeemed people are returned to sinless innocence. Therefore, they may eat freely once again of the tree of life. David H. Stern writes, “Like the other phenomena of the new creation [the tree of life] is unlike anything we now know, producing twelve kinds of fruit, a different kind every month. Moreover, the leaves of the tree are for healing the nations – no longer will there be any curses. Here ‘healing’ seems to mean ‘making whole.’ The ‘curses’ are evils that come upon nations – both Israel and the Gentile nations – due to their continued and unrepented sins; most of the biblical prophets pronounced curses at one time or another” (Jewish New Testament Commentary, p. 855). We should keep in mind that in both Genesis and Revelation the tree of life represents eternal life or immortality. In Genesis, after Adam and Eve disobey God, they are denied access to the tree of life and thus experience both spiritual death (immediately) and physical death (later). The sacrificial system – which God apparently introduces immediately after the fall (see Gen. 3:21; 4:3-5) – enables fallen people to experience atonement for their sins and to maintain fellowship with their Creator. All of this points to the promised Lamb of God who, being hanged on a tree and becoming a curse for us, takes away our sins and enables us to enjoy an unbreakable, intimate, and everlasting covenant relationship with God. In Rev. 2:7 the Spirit tells the church at Ephesus, and in effect all redeemed people, “I will give the victor the right to eat from the tree of life, which is in God’s paradise.” Finally, in Revelation 22, at the culmination of history, God’s redeemed people are once again in the garden, enjoying God’s presence. The Dictionary of Biblical Prophecy and End Times notes that the river “waters the tree of life, stressing the connection between the powerful presence of God and human immortality. Also, note that the tree of life stands on both sides of the river. Not only has this tree increased from one to many (probably an entire grove), but John stresses how plentiful and available the fruit will be. Even the leaves are valuable, providing healing for the nations (probably a reference to salvation). Access to this tree will provide eternal life for all God’s people” (pp. 450-51). Sometimes the question is raised, “Will we eat in our glorified state?” It seems clear that we do eat, although not necessarily to sustain life. In the Old Testament, the Lord eats Sarah’s cakes and Abraham’s dressed calf (Gen. 18:6-8). In the New Testament, when Jesus institutes the Lord’s Supper, He tells the apostles He will not drink of the fruit of the vine until the day when He drinks it in a new way in His Father’s kingdom with them (Matt. After His resurrection, Jesus eats with His disciples (Luke 24:41-43). And Rev. 19:6-10 describes the marriage feast of the Lamb. As Joseph A. Seiss points out, “There is also much that is moral and spiritual in eating. It was by eating that the fall and all its consequences came into the world. All the holy appointments of God in the old economy had eating connected with them. The highest impartation of Christ and his salvation to his people on earth is done in connection with a sacred eating and drinking. The Saviour several times refers to eating and drinking in the kingdom of glory. He again and again likens the whole provision of grace to a banquet, a feast” (The Apocalypse: An Exposition of the Book of Revelation, p. 506). Seiss goes on to remind us that eating of the fruit of the tree of life in the first paradise is the “sacrament of fellowship with life, a commemoration, pledge, support, and participation of life eternal, for soul and body. Hence sin cut off man from it; and all the ordinances and ministries of grace since that time are meant for his recovery and readmission to that Tree…. Like the golden table of showbread which ever stood in the ancient Tabernacle and Temple for the priests to eat, so the Tree of Life stands in all the golden streets of the New Jerusalem, with its monthly fruit for the immortal king-priests of heaven” (pp. 506-07). One final note: John tells us that the leaves of the tree of life are for “healing the nations” (v. 2b). Some commentators suggest that the fruit of the tree is for the saints in heaven while the leaves are for sustaining life on earth, but this seems to miss the point that John is describing a restored creation in which heaven is brought to earth and the throne of God – in fact, God Himself – is the focal point of it all. Further, the curse on creation is removed and all things are made new; therefore, there is no longer sickness or death that requires attention. Perhaps a better understanding of this passage is that the leaves are always present on the tree, a reminder of God’s faithfulness, of eternal life, and of the assurance that fruit will be produced continuously. Leaves tell us a lot about the health of a tree, in addition to adding beauty and form. Further, as leaves are used today as nutrients, health supplements, and even medicines, the leaves of the tree of life assure us of continued physical and spiritual health throughout eternity. As Matthew Henry writes, “This tree is never empty, never barren; there is always fruit upon it. In heaven there is not only a variety of pure and satisfying pleasures, but a continuance of them, and always fresh. The fruit is not only pleasant, but wholesome. The presence of God in heaven is the health and happiness of the saints; there they find in him a remedy for all their former maladies, and are preserved by him in the most healthful and vigorous state” (Matthew Henry’s Commentary on the Whole Bible: Complete and Unabridged in One Volume, Logos Bible Software). The throne of God and of the Lamb. Twice in the first three verses of this chapter John tells us about “the throne of God and of the Lamb.” The river of living water flows from this throne (v. 1), which is located in the midst of the city (v. 3). Revelation mentions the heavenly throne about 40 times. As the Dictionary of Biblical Prophecy and End Times notes, “The centrality of the throne [in chapters 4-5] signifies God’s sovereign rule as the centerpiece of ultimate reality around which everything else revolves. All subsequent visions in the book emerge from these introductory visions of God’s sovereignty. The faithful witness and suffering of believers, the rebellion and punishment of unbelievers, and the fulfillment of God’s promise to redeem his people and live among them are all under God’s control. Because only God is supreme over his creation, he alone is worthy of worship” (pp. 444-45). Some commentators argue that there is no literal throne in heaven, for God is eternal Spirit and does not occupy a physical space; rather, they say, this is anthropomorphic language drawn from ancient eastern royal court imagery to illustrate God’s sovereignty. However, Jesus, the eternal Son of God, became flesh. Even after His physical resurrection and ascension into heaven He maintained His physical body, in which He has promised to return one day. Certainly if a member of the Godhead chooses to appear to human beings in a burning bush, or a pillar of cloud and fire, or as the Angel of the Lord, or as the Son of Man, He can make Himself visible to redeemed humanity on a throne in heaven – especially since all judgment has been given to the Son (John 5:22) who, after He returns in the flesh, will “sit on the throne of His glory” to judge the nations (Matt. No doubt, the throne John sees in Revelation 22 signifies God’s sovereignty over all creation, but it does not limit God if He chooses to execute judgment and rule over His people from a literal throne as He comes down from heaven to a restored earth. Thrones in heaven One other note: Some interpreters believe there are many different thrones in heaven, from the high and lofty throne of Isa. 6:1ff., to the dazzling rainbow-shrouded throne in Revelation 4-5, to the judgment seat of Christ (2 Cor. 5:10), to the throne on which Jesus judges the nations (Matt. 25:31-46), to the great white throne (Rev. 20:11-15), to the throne of God and of the Lamb (Rev. 22:1-3). Other commentators see a single throne from which God rules and executes judgment during different phases of human history. The manner in which these thrones appear and are experienced reflects the purpose for which God meets with people. The throne in Revelation 4-5, for example, shows God in the midst of heavenly creatures and 24 elders as the Lamb approaches the throne and takes the scroll, from which judgments subsequently are pronounced upon the earth. In Revelation 14, the Lamb and the 144,000 stand on Mount Zion, and the redeemed sing a new song before the throne and before the four living creatures and the elders. And in Rev. 20:11-15, the great white throne by comparison seems stark and void of heavenly creatures, with only unbelievers summoned to give an account of their lives as books are opened, resulting in their being banished to the lake of fire. Whatever view is correct, we should keep in mind that God is always sovereign over His creation, is always in control, is always just in His words and deeds, and promises believers that we will serve Him and reign with Him as He sits upon the throne of His glory throughout all eternity. In Rev. 22:1-3, John sees servants of God around the throne. These servants see His face, serve Him in the never-ending light of His glorious presence, and reign with Him forever. John also notes that these servants bear God’s name on their foreheads, just as the 144,000 bear the name of Jesus and of the Father on their foreheads. This likely does not mean that God has physically branded His people. Rather, it seems to signify at least two truths: (1) God knows His people and has marked them by His Spirit as His own; and (2) they know God and joyfully keep Him forever at the forefront of their minds. God’s people “shall see and know Him with intuitive knowledge of Him, even as they are known by Him … and face to face. Compare 1 Tim. God the Father can only be seen in Christ” (R. Jamieson, A.R. Fausset, D. Brown, Commentary Critical and Explanatory on the Whole Bible, Rev. 22:4). Jurgen Roloff comments, “What was denied to Moses himself (Exod. 33:20-23) is granted to them (cf. Matt. 3:18), for they bear his name on their forehead and are thereby shown to be God’s possession (cf. 14:1). God’s clarity gives them direction and orientation for all time (cf. 21:11, 23). Above all, however, God’s servants may participate in his dominion forever. The promise, already applicable in the present for members of the church, that they are made a royal domain and priests through Christ for God (cf. 1:6) is finally fulfilled now in real corporeality” (Revelation: A Continental Commentary, p. 247). Long ago, Fanny Crosby wrong a hymn entitled, “My Saviour First of All.” Included are these words, which describe the blessedness believers experience when they pass through the portals of heaven: When my life work is ended, and I cross the swelling tide, When the bright and glorious morning I shall see; I shall know my Redeemer when I reach the other side, And His smile will be the first to welcome me. Thro’ the gates to the city in a robe of spotless white, He will lead me where no tears shall ever fall; In the glad song of ages I shall mingle with delight, But I long to meet my Saviour first of all. Next: The time is near – Revelation 22:6-7