http___blogs.worldwatch.org_revolt_bg_as-the-doha-climate-conference-kicks-off-look-elsewhere-for-game-changers__1.xml
http___blogs.worldwatch.org_revolt_tag_kyoto_.xml
1.1 1.2 1.3 2.1 2.2 2.3 2.4 3.1 3.2 3.3 3.4 4.1 4.2 4.3 4.4 4.5 4.6 4.7 5.1 5.2 6.1 6.2 6.3 7.1 7.2 7.3 7.4 7.5 7.6 8.1
Откакто 2009 Копенхаген преговори за климата, омаловажават очакванията в навечерието на UNFCCC Конференция на страните (COP) е станала нещо като ритуал в медиите и дори сред експертите - сякаш всеки се беше заклел на разстояние е оптимист по отношение на международните действия в климата като цяло. COP 18 , който започва днес и ще продължи до 07 декември 2012, не е изключение от правилото. Защо би го, имайки предвид, че обществената мобилизация е много далече от нивата преди Копенхаген, че почти всяка страна е удовлетворен чака до 2015 г. да се постигне глобално споразумение, и че преговорите са домакин на един от най-интензивно въглеродни нации в света, Катар? С такова объркващо липса на политическа спешност, човек може лесно да стигне до заключението, че изкуствено прекъсване на климата не е, че голяма част от екзистенциална заплаха в края на краищата. Но с течение на годината, в която е преминала, тъй като COP 17 в Дърбан, промените в климата показва, че тя е малко намерение да чакам за обсъжданията да приключат преди да започне да разгърнете своите разрушителни ефекти. Учените се колебаят да се отбележи, причинно-следствена връзка между изменението на климата и специфичен за времето събитие, тъй като те трябва да бъдат, но общата сума на доказателства само за 2012 г. е просто твърде силна, за да се игнорира . Само през последните няколко седмици, а проучване разкри, че най-песимистичните модели за бъдещето на изменението на климата, са доказали, че са по-точни от тези оптимистични, а Световната банка извади алармата на все по-вероятно "4 градуса по Целзий свят. Какво е особено впечатляващо за международно вземането на решения в климата е колко това е изключен от научни и природни срокове. 2015 е годината на емисиите на парникови газове трябва да достигнат своя връх и ще започне да намалява, според Международната агенция по енергетика, ако светът е да останем в рамките на 2 градуса по Целзий на затопляне до 2100. По ирония на съдбата, тя също е година правителствата се споразумяха за като мишена за приемане на глобален договор "с правна сила" (реалното изпълнение ще дойде дори по-късно, през 2020 г.). Ако не друго, научна експертиза се използва като претекст за по-нататъшно забавяне на агресивни действия. Много правителства са лицемерно чакат Петия доклад за оценка на IPCC е (AR5), издаден през 2014 г., за да разберете това, което вече знаем - изменението на климата се случва по-бързо и по-силно, отколкото се предвиждаше, целта за два градуса по Целзий се плъзга извън обсега и амбиция-реалност празнина става опасно голяма. В очите на експертите преговорите за климата, които адресират млад и многонационална публика в Париж на 28 октомври, за Международната среща на върха климат , това фундаментално разминаване между научни доказателства и дипломатическа амбиция трябва да дойде като изненада. Всъщност, споразумения за климата не са предназначени да действително работят: те се очаква да задоволяват всяка партия на масата, до пълно спиране. Няма значение, например, че в протокола от Киото налага само всички твърде скромни цели за една шепа на желаещи страни, представляващи не повече от 15% от глобалните емисии. Тя се откроява като най-силната прилагането до момента на принципа на "обща, но диференцирана отговорност", настояще, тъй като приемането на РКОНИК през 1992 г., който, според мнозина, безвъзмездни помощи на развиващите се страни ("не са включени в приложение I") правото да седи и да гледам като богатите нации - с някои изключения - направи първите усилия за намаляване на емисиите си на парникови газове. В резултат на това тя е станала отпред и центъра на глобалната разговора относно изменението на климата. Бразилия, а не малко прогресивно развиваща се икономика в преговори за климата, го е казал ясно : с протокола на път да изтече, има малко място за дискусии относно разликата амбиция или по-големи съкращения на парниковите газове в Доха. С други думи, всички усилия следва да бъдат поставени на удължаване на умиращ механизъм, който не работи. Срамът е, че като Paul Watkinson, ръководител на френската делегация на COP 18, отбеляза по време на панел дискусия Климати ", когато заинтересованите страни действително се премине към етапа на изпълнение, сътрудничеството е много по-лесно и ефективно. Малко вероятно е, обаче, че ние ще видите много на екшън-центриран преговори в Доха, където по-голямата част от дневния ред е заета от най-старите, разделение, основно виртуални въпроси много свикнали да бъдем песимисти за: разширяване на Протокола от Киото след декември 2012 г. за втори период на поети задължения (без Русия, Канада, Япония, Нова Зеландия, и, разбира се, САЩ и развиващите се икономики); разпределението на финансовите усилия за адаптация, за да запълнят празните хазната на Зеления фонд за климата; и изпълнението на платформата от Дърбан , на път към глобално споразумение за замяна на по-скоро неуспешни Bali пътната карта, която е насочена към постигане на по целия свят обвързваща сделка приет в Копенхаген. Много малко неща на тази програма изглежда да вървят по пътя на по-амбициозни действия на международно равнище по отношение на изменението на климата - всъщност, ако едно е да се намерят причини за надежда на COP 18, това е може би по-безопасно да ги търси в периферията. Вземете, например, мирните демонстрации доведоха в няколко страни по света от Arab Youth Climate Движението , в който се изтъква потенциалните ползи от като Катар, много изкопаеми горива зависима нация, домакин на конференция за изменението на климата - първата по рода си, проведена в Близкия изток. Какво някои виждат като парадокс, също може да се тълкува като добра новина: че една страна въглерод-интензивно ще отнеме дипломатическия шанс да бъде домакин на високи залози разговори, и временно да се превърне в център на международен разговор относно изменението на климата, с риск да се налага собствените си противоречия експонирани и осъдиха, се извърви дълъг път в доказване, че преговорите за климата не може и не трябва да почиват в ръцете на няколко активни страни, или все още се превърне в нов клуб богатите нации " . При получаване на активисти за граждански права в Белия дом в средата на 1960-те, Линдън Бейнс Джонсън ги увери, че разбира техните проблеми и необходимостта от действия, и след това се предполага, че добави: "Сега отидете там и да ме накара да го направя." По време на климат панел, експертите преговорите и длъжностни лица изглеждаха да предложи точно това. Международни срещи за климата на ООН са длъжни да се разочаровам, защото те "само" предоставя техническа и финансова рамка за действие. Worldwatch Institute и безброй други участници, от своя страна, се стремят да предоставят иновативни идеи, за да масло колелата на процеса. Но кой осигурява възмущение и страстта? Както диалога климат задълбочава и достига нови територии, този въпрос е вероятно да се получат изненадващи отговори. Ако общественият мобилизация около климатична справедливост в Близкия изток не залитам след преговорите от Доха завършват на 7 декември, той може да бъде COP 18 най-трайно наследство докаже. Antoine Ebel е бивш стажант в климата и енергетиката екип на Worldwatch, редовен сътрудник на бунт, и Регионален директор климат "за Северна Америка.
1.1 1.2 1.3 2.1 2.2 2.3 2.4 3.1 3.2 3.3 3.4 3.5 4.1 5.1
Ever since the 2009 Copenhagen climate talks, downplaying expectations ahead of a UNFCCC Conference of the Parties (COP) has become somewhat of a ritual in the media and even among experts – as if everyone had sworn off being optimistic about international climate action altogether. COP 18, which starts today and will last until December 7, 2012, is no exception to the rule. Why would it, given that public mobilization is nowhere near pre-Copenhagen levels, that nearly every party is satisfied with waiting until 2015 to reach a global agreement, and that negotiations are hosted by one of the most carbon-intensive nations in the world, Qatar? With such a disconcerting lack of political urgency, one could easily come to the conclusion that man-made climate disruption isn’t that much of an existential threat after all. But over the year that has passed since COP 17 in Durban, climate change has shown that it had little intention to wait for the discussions to end before starting to unleash its devastating effects. Scientists are hesitant to point out a causal link between climate change and a specific weather event, as they should be, but the aggregated evidence for 2012 alone is simply too strong to ignore. Just in the last few weeks, a study revealed that the most pessimistic models about the future of climate change have proven to be more accurate than the optimistic ones, while the World Bank pulled the alarm on an ever more likely “4 degrees Celsius world.” What is especially striking about international climate decision-making is how much it’s disconnected from the scientific and natural timelines. 2015 is the year greenhouse gases emissions must peak and start declining, according to the International Energy Agency, if the world is to stay within 2 degrees Celsius of warming by 2100. Ironically, it’s also the year governments have agreed on as a target for the adoption of a global treaty “with legal force” (actual implementation would come even later, in 2020). If anything, scientific expertise is used as a pretext to further delay aggressive action. Many governments are hypocritically waiting for the IPCC’s Fifth Assessment Report (AR5), released in 2014, to find out what we already know – climate change is happening faster and stronger than predicted, the 2 degrees Celsius objective is sliding out of reach, and the ambition-reality gap is getting dangerously large. Read the rest of this entry Read the rest of this entry