http___bnr.bg_radiobulgaria_post_100844155_manastirat-sveti-arhangel-mihail-krai-ivanovo-lulka-na-isihazma_1.xml
http___bnr.bg_en_post_100844132_st-archangel-michael-chapel-near-ivanovo-cradle-of-hesychasm.xml
1.1 1.2 1.3 1.4 1.5 1.6 1.7 1.8 1.9 1.10 2.1 2.2 2.3 2.4 2.5 2.6 2.7 2.8 2.9 2.10 2.11 3.1 3.2 3.3 3.4 3.5 3.6 4.1 4.2 4.3 4.4 4.5 5.1 5.2 5.3 5.4 6.1 6.2 6.3 6.4 6.5 6.6 6.7
Някога скалните манастири в Северна България край река Русенски Лом привличали именити представители на българската духовност и книжнина от цялата страна, а техни ктитори били самите български царе. Оттогава векове наред светите обители ревниво пазят спомена за културния разцвет на България преди падането й под османско владичество в края на XIVвек. Най-голямото от тези духовни огнища е манастирът „Свети Архангел Михаил”край село Иваново, на около 20 км от дунавския град Русе. Състои се от около 20 малки църкви, параклиси и килии, издълбани на различна височина в скалите и свързани помежду си с пътеки и изсечени в масива стълби. Той е основан в началото на ХІІІ век от монаха Йоаким, който по-късно е избран за патриарх. Великолепната стенна живопис на манастира, сътворена от видни търновски майстори през ХІІІ и ХІV век,представя развитието у нас на известните византийски Комнинов и Палеологов живописни стилове. Стените на манастирските помещения са запазили и голям брой графити. Днес отворена за посетители е единствено черквата "Св. Богородица", част от манастирския комплекс. Стенописите й от средата на ХІV век се смятат за връх на средновековното българско и балканско изкуство. Манастирът като цяло е просъществувал с монаси до средата на ХVІ век и после постепенно запада по време на турското робство. Днес той заедно с църквата вече не са действащи – разказва нашият гид в скалния комплекс, Тодор Петров – Целият скален манастир в долината, разположен на площ от приблизително 5 кв. км, съдържа в себе си множество скални елементи. Сред тях преобладават черкви като тази, а останалите са спални и складови помещения и килии за уединение. Всички те, обединени заедно, образуват Ивановския скален манастир с общото име "Св. Архангел Михаил". Църквата „Света Богородица” е под закрилата на ЮНЕСКО от 1979 г. като част от световното културно наследство. Всички стенописи тук са сцени от Библията и изобразяват живота на Иисус Христос от последната му земна седмица – Страстната неделя, както ние, православните, сме свикнали да я наричаме. Върху автентичните стенописи е извършвана единствено консервация, без никаква, дори частична реставрация. Тази черква е най-младата в сравнение с целия манастир и е от 1350-60 г. Неин спомоществовател е Иван-Александър предпоследният български цар преди България да падне под турско робство, царувал в продължение на 40 години, от 1331 до 1371 г. В знак на благодарност от монасите, които служили и живели в манастира, той е изобразен от зографите вляво от официалния вход. Сегашният вход към църквата е прокопан доста по-късно – през 1936-38 г., от известния чешки учен Карел Шкорпил, един от създателите на българската археологическа наука. Интересен факт е, че до предишния главен вход се е стигало по една хоризонтално разположена пътека, на нивото на пода на църквата. Тя е започвала встрани от скалата и външно, в това направление, е копирала лицевата част на скалния масив. Довеждала е монасите и посетителите до този вход, през който са прониквали във вътрешността. За голямо съжаление – отбелязва Тодор Петров – още към средата на ХVІ век пътеката се откъснала, паднала в подножието на скалата и до ден-днешен не съществува. Това се е случило, защото скалите тук са меки, податливи на естествената ерозия. Въпреки това, стенописите са се съхранили и до днес. Техните сюжети отразяват влиянието на исихазма, проповядващ уединение, тишина и безмълвие. В същото време от тях лъха хармонията на одухотворени човешки фигури в многопланова композиция, съчетала едновременно православния канон и реализма – продължава разказа си Тодор Петров. – Когато монасите исихасти дошли тук, в тази скална долина, както и в долината близо до Варна, където е Аладжа манастир, те намерили множество малки естествени карстови пещери, които впоследствие били издълбани до необходимите форма и размери. Веднага след това започнали да измазват стените и тавана с хоросан, примесен със ситно смляна слама и осил. Методът, използван за рисуването, е световно известният италиански стил, наречен „афреско”, което на практика означава многократно нанасяне на боите върху мокрия хоросан. Това нанасяне можело да достигне и до 18 пъти, в зависимост от дебелината на хоросана. Боите, с които е рисувано, са минерални, добивани от околността на самия манастир. По думите на Тодор Петров решаваща роля за запазването на цветовата гама изиграва паленето на свещи в храма: През този период, та чак до началото на ХХ век, свещите са били правени от восък и лой, без да бъдат пречистени и рафинирани. По време на горенето те се изпарявали и срещали охладените повърхности на скалните помещения. Малка част от свещите кондензирала, полепвайки по стените и така образувала много фина естествена запечатка на стенописите. Когато започнаха консервационните процеси, този фин восъчен слой бе измит по специална технология, без да повлияе на самата цветова гама. Именно под него блеснаха в пълното си великолепие тези уникални стенописи, но за жалост се оказаха изведнъж незащитени от интензивното въздействие на ерозията от въздуха. По настояване на ЮНЕСКО сега те са покрити с допълнителен слой, който на практика е незабележим за човешкото око. Този слой дава гаранция да бъде запазена цветовата гама за около 1000 години.Снимки: Дарина Григорова и Wikipedia
1.1 1.2 1.3 1.4 1.5 1.6 1.7 1.8 1.9 2.1 2.2 2.3 2.4 2.5 2.6 2.7 2.8 2.9 2.10 3.1 3.2 3.3 4.1 4.2 4.3 4.4 5.1 5.2 5.3 6.1 6.2 6.3 6.4 6.5 6.6 6.7 7.1
Once Rock-hewn Churches of Ivanovo at the Rusenski Lom River in North Bulgaria, attracted renowned representatives of Bulgarian letters and spirituality, while the tsars themselves were their patrons. The St. Archangel Michael Chapel near the village of Ivanovo, some 20 km away from the Danube town of Ruse is the biggest among these spiritual centers. It consists of around 20 small churches, chapels and cells, carved at different height in the rocks and linked by paths and stairs. It was founded in the early 8th c. by Joachim the monk, later on elected a patriarch. The marvelous frescos on the monastery’s walls, created by notable Tarnovo masters in the 13th and 14th c. present the development of the famous Komnenos and Palaiologos styles in these lands. There is also a great number of graffiti preserved. Nowadays only the Sv. Bogoroditsa /Mother Mary/ Church, a part of the monastery complex is open for visitors. Its mid-14th c. murals are considered top achievement of the Medieval Bulgarian and Balkan art. “The monastery was active with monks till mid-16th c. and then during the Ottoman rule it gradually dwindled. Nowadays it isn’t acting,” says our guide across the rock-hewn complex Todor Petrov. “The whole rock monastery in the valley, situated on an area of some 5 km2 consists of churches /predominantly/, dormitories or warehouse premises and seclusion cells. The Sv. Bogoroditsa Church has been under UNESCO auspices since 1979 as part of the global cultural heritage. All murals here represent scenes from the Bible, depicting the last 7 days of Jesus on earth, or Maundy week, the way we, Orthodox Christians call it. Only conservation of the authentic murals has taken place, without any, even partial restoration. This church is the ‘youngest’ in the monastery, dated to the 1350-60. Tsar Ivan-Alexander was its donor during his rule in the period 1331 – 1371, prior to the Ottoman invasion. The monks thanked him by depicting his image to the left of the official entrance.” Today’s entrance to the church was dug quite later – in 1936 – 38, by famous Czech scientist Karel Škorpil, one of the founders of the Bulgarian archaeological science. There used to be a long path on the rock’s surface, but unfortunately somewhere in the middle of the 16th c. it tore apart and collapsed – nowadays it doesn’t exist. The cliffs here are soft, susceptible to erosion, the guide says. Still, the murals have been preserved. Their plots reflect the influence of hesychasm, preaching ‘solitude, silence and muteness.’ “At the same time they exude the harmony of spirited human figures in a composition of many layers which combines the Orthodox canon with hesychasm,” Todor Petrov goes on to say. “When the hesychast monks came here, into this rock valley and also into the one close to Varna – of the Aladzha Monastery, they found numerous small natural karst caves, later on manually enlarged to the sizes necessary.” The method used for the painting is the world famous Italian style, known by the name ‘afresco’, or simply ‘fresco’ – meaning ‘repeated painting on wet mortar’ – up to even 18 layers, depending on the thickness of the base. The paints used were mineral, extracted across the monastery’s surroundings. In the words of Todor Petrov, the lighting of candles inside the temple played a decisive role for the preservation of the range of colors. “Candles were made of wax and tallow through that period, all the way to the early 20th c., without being refined. During the burning process they evaporated, meeting with the cooled surfaces of the rocky premises. A small part of the candle vapor condensed, sticking onto the walls and thus sealing the murals in a very delicate, natural manner. When the processes of conservation began, this tiny wax layer was washed via special technology, without affecting the range of colors itself. That was exactly how the full magnificence of these unique murals shined – but unfortunately they remained unprotected at once, fully exposed to the intense erosion of the air. As UNESCO insisted, now they are covered by an additional layer, practically invisible for the human eye. This layer guarantees that the range of colors shall be preserved around 1,000 years ahead in the future,” our guide Todor Petrov says in conclusion. English version: Zhivko StanchevPhotos: Darina Grigorova and Wikipedia