http___blog.ramuslab.com_category__D0_BB_D0_B0_D0_B1_D0_BE_D1_80_D0_B0_D1_82_D0_BE_D1_80_D0_B8_D1_8F__1.xml
http___www.britannica.com_EBchecked_topic_262249_hepatitis-B.xml
1.1 1.2 1.3 2.1 3.1 3.2 3.3 3.4 3.5 4.1 5.1 6.1 7.1 8.1 8.2 8.3 8.4 9.1 10.1 11.1 12.1 13.1 13.2 13.3 13.4 14.1 15.1 15.2 15.3 16.1 16.2 16.3 16.4 17.1 18.1 18.2 19.1 19.2 20.1 20.2 20.3 20.4 21.1 22.1 22.2 22.3 22.4 22.5 22.6 22.7 22.8 23.1 24.1 24.2 24.3 25.1 26.1 27.1 28.1 28.2 29.1
Хепатитът представлява възпаление на черния дроб. Причините за него могат да бъдат най-различни: вирусна инфекция, прием на лекарства, контакт с химикали, отрови, прекомерна употреба на алкохол или вследствие на нарушение в имунната система на организма. Вирусите, причинители на хепатит са няколко вида: А, В, С, D и Е. Хепатит А Хепатитният А вирус (HAV) предизвиква инфекция на черния дроб, която протича доброкачествено и не хронифицира. Предава се чрез битови контакти, заразена храна или вода и се нарича още „болест на мръсните ръце”. Източник на заразата е болният човек. Могат да заболеят лица от всички възрастови групи, но най-възприемчиви са децата и юношите. Хепатит А инфекцията има различни клинични прояви: от напълно безсимптомно протичане до типичния остър хепатит с жълтеница – най-характерния симптом на хепатитите (пожълтяване на кожата и склерите). В лаборатория „Рамус” може да изследвате 2 маркера за хепатит А: - Anti-HAV IgM: определяне на ранни антитела от клас М срещу хепатит А вируса; показва остра инфекция, пациентът е заразен в този етап. - Аnti-HAV: обхваща антитела от клас G (късни антитела), които са маркер за прекаран в миналото хепатит А, или придобити след имунизация. Хепатит В Хепатитният В вирус (HBV) предизвиква както остра, така и хронична инфекция на черния дроб. Инфекцията с HBV може да протече и безсимптомно. Източник на заразата е човек – болен с остра инфекция или хроничен носител. Вирусът се съдържа във всички телесни течности, но в най-висока концентрация е в кръвта и гениталните секрети. Начини на предаване: - Кръвен път: при контакт със заразена кръв (стоматологични интервенции, използване на заразени игли, предмети от бита – ножички, самобръсначки, четки за зъби и др.) - Полов път: при полов контакт със заразен партньор - Перинатален път: от майка на новороденото при остра инфекция по време на бременността. Времето от заразяването до проявата на клиничните симптоми може да бъде от 30 до 180 дни. Клиничните признаци са сходни при всички хепатити, с малки различия: грипоподобни симптоми, висока температура, гадене, повръщане, загуба на апетит, потъмняване на урината, болки в дясното подребрие. По-късно се появява и пожълтяване на кожата и склерите на очите. За неваксинираните, рискът от HBV инфекция след рисков контакт с носител на инфекцията е не по-малък от 30%, Лаборатория „Рамус” предлага няколко различни теста за хепатит В: - HBs антиген (HBs Ag, австралийски антиген): Този антиген е най-ранният индикатор на активна хепатит В инфекция. Той може да бъде открит в серума преди поява на симптомите. Ако след 6 – 12 месеца HBs Ag не изчезне, пациентът се счита за хроничен носител. - Аnti-HBs: Обикновено антителата срещу HBs антигена се появяват 7 седмици след заразяването и това означава, че инфекцията е в последен стадий на активност и пациентът не може да предава заразата на останалите. Тестът е положителен и ако сте ваксиниран. Тези антитела ви предпазват от повторно заразяване с вируса в бъдеще. Прието е, че защитното ниво трябва да бъде поне 100 IU/ml след имунизация. - Anti-HBc Тotal: Aнтитела срещу HBc антигена (коров антиген) са маркер за прекарана инфекция и се откриват се през целия живот при почти всеки пациент, който е имал предхождащ контакт с вируса на хепатит В. - Anti-HBc IgM: Антителата IgM са признак на настояща инфекция или реактивация на вируса. Положителен е резултата при пациенти, които са също и HBsAg положителни и обикновено това означава, че те имат остра инфекция. - HBe антиген (HBe Ag): Mаркер за активно размножаване на вируса и инфекциозност. Понякога отсъствието на HBeAg у хора, които са позитивни за HbsAg не означава, че те не могат да заразят околните с вируса на хепатит В. - Anti-HBe: Признак на липса на вирусна репликация (размножаване). Организмът се очиства от HBe антигена, започнал е оздравителен процес. Пациентите с положителен резултат за anti-HBe вече са много по-малко заразни. Обикновено това антитяло се задържа при хронична инфекция. Хепатит С Вирусният хепатит С се причинява от хепатит С вирус (HCV). Важна особеност на този вирус е голямата му изменчивост, поради което все още няма изработена ваксина срещу хепатит С. Предава се по кръвен път. С повишен риск от заразяване с HCV са венозни наркомани, използващи общи игли и спринцовки и пациенти на хемодиализа. Вирусът може да се предаде от заразена майка на новороденото при раждането или по време на бременността. Инфекцията с хепатит С може да протече по три различни начина: безсимптомно, като остър или хроничен вирусен хепатит. Симптомите са сходни с тези при останалите хепатити. Вирусът е онкогенен и може да предизвика карцином на черния дроб и цироза. Хепатит D Причинява се от хепатит D вирус, който никога не се открива без хепатит В вирусна инфекция. Възможно е едновременно заразяване с двата вируса (коинфекция) или заразяване на фона на вече съществуваща хепатит В вирусна инфекция (суперинфекция). Заразяването става по един и същи начин и при двата вируса. Лаборатория „Рамус” определя серологичен маркери за хепатит D: Anti HDV-total Хепатит Е По начин на заразяване наподобява хепатит А (заразена вода или храна, битови контакти), а също и по начин на протичане. Единствено при бременни прогнозата е сериозна – може да доведе до чернодробна недостатъчност и увреждане на плода. Към Сайтa на Лаборатория Рамус
1.1 1.2 1.3 1.4 2.1 2.2 2.3 3.1 4.1 4.2 4.3 4.4 5.1 6.1 6.2 6.3 6.4 6.5 6.6 6.7 7.1 7.2 7.3 8.1 8.2 8.3 8.4 9.1 10.1 10.2 10.3 11.1 11.2 11.3 11.4 11.5 12.1 13.1 13.2 13.3 13.4
hepatitis B, infectious disease of the liver, the causative agent of which is known as hepatitis B virus (HBV). The course and severity of illness associated with HBV infection varies widely. Some persons are asymptomatic, for example, whereas others experience acute illness and eliminate the virus from the body. Still others remain infected and develop chronic disease. The global burden of disease associated with chronic HBV infection is high. Worldwide, an estimated 350 million to 400 million people are chronically infected with HBV. In about one-third of those individuals—many of whom live in eastern Asia or sub-Saharan Africa—chronic HBV infection leads to the development of complications such as liver failure or liver cancer. Transmission of HBV In infected individuals, HBV is present in blood, semen, and vaginal fluids, and the virus is transmitted through contact with those fluids. Globally, perinatal transmission (infection passed from mother to child at the time of birth) and early childhood transmission (via contact with an infected individual) are the major means of HBV infection. Occupational exposure (e.g., in health care settings), sexual contact, and needle sharing (e.g., among intravenous drug users) are other ways in which HBV can be transmitted to uninfected individuals. HBV cannot be spread in food or water, and, although the virus may occur in saliva, it is not spread through kissing, coughing, sneezing, or contact with shared eating utensils. Symptoms of HBV infection Hepatitis B has both acute and chronic phases. Acute illness manifests after an incubation period of one to several months. In most individuals, the acute phase is subclinical, with few or no apparent symptoms of illness. A minority of persons, however, develop indications of icteric hepatitis, with a prodromal syndrome characterized by anorexia, nausea, fatigue, and skin rash. Symptoms of liver disease emerge as the condition progresses and include dark urine, pale stools, jaundice with icterus (jaundice of the sclera of the eye), and pain in the abdomen. Acute symptoms last anywhere from one to four months. Rarely, acute infection leads to fulminant liver failure, with widespread necrosis of the liver and encephalopathy resulting in confusion or coma. In some instances, following acute infection, HBV remains in the body, leading to chronic infection. Whether chronic infection will develop is determined primarily by the age at which a person becomes infected with HBV. Risk for chronic infection is highest among individuals who are infected perinatally and lowest for individuals who are infected in adulthood. Chronic infection is defined by the onset of symptoms six months beyond the emergence of acute illness. However, similar to the acute phase, chronic infection may produce subclinical symptoms; the majority of persons with chronic hepatitis B may remain asymptomatic for 20 or 30 years. In roughly one-fifth of cases, chronic hepatitis B ultimately progresses to cirrhosis (scarring of the liver). Chronic hepatitis B infection is a significant cause of liver cancer, particularly hepatocellular carcinoma. Diagnosis and treatment of hepatitis B The presence of HBV in the body results in the production of antibodies against the virus. Examples of antibodies that target HBV include HBsAG (hepatitis B surface antigen), anti-HBc (total hepatitis B core antibody), and HBeAg (hepatitis B e antigen). Different blood tests have been designed to detect the different antibodies and thus are used to diagnose hepatitis B. In acute HBV infection, treatment (when needed) typically is supportive, centred primarily on adequate rest and fluid intake. Treatment for chronic HBV infection varies. Agents such as lamivudine and interferon alfa-2b disrupt viral reproduction, enabling the liver to recover some of its function. Some patients develop resistance to lamivudine, requiring the use of a different antiviral drug, such as adefovir or entecavir, alone or in combination with lamivudine. Liver transplantation may be considered in cases of chronic liver failure. Prevention of hepatitis B Hepatitis B can be prevented through vaccination. The hepatitis B vaccine typically is given as a series of three or four injections, administered over the course of six months. The first dose of the vaccine is sometimes called the birth dose, since it frequently is given within the first 24 hours of birth. The vaccine is 90 to 95 percent effective in preventing hepatitis B.