http___bojidarmarinov.com_bgrecon_Chilton_dcdv_chap07.htm_1.xml
https___oncedelivered.net_tag_000_.xml
2.1 3.1 4.1 5.1 5.2 6.1 7.1 8.1 9.1 9.2 10.1 11.1 11.2 12.1 13.1 13.2 14.1 14.2 15.1 16.1 17.1 17.2 18.1 18.2 19.1 20.1 21.1 22.1 22.2 23.1 24.1 25.1 26.1 27.1 28.1 28.2 29.1 29.2 30.1 31.1 32.1 32.2 33.1 33.2 34.1 34.2 35.1 35.2 36.1 37.1 38.1 40.1 41.1 42.1 43.1 43.2 44.1 44.2 45.1 45.2 46.1 48.1 49.1 51.1 52.1 53.1 54.1 55.1 56.1 57.1 58.1 59.1 60.1 61.1 62.1 63.1 64.1 65.1 65.2 66.1 67.1 67.2 68.1 69.1 70.1 70.2 71.1 71.2 72.1 73.1 73.2 74.1 74.2 75.1 76.1 77.1 78.1 79.1 79.2 80.1 80.2 81.1 81.2 82.1 83.1 83.2 84.1 85.1 86.1 86.2 87.1 87.2 88.1 89.1 90.1 91.1 92.1 93.1 94.1 95.1 96.1 97.1 98.1 99.1 100.1 100.2 101.1 102.1 102.2 103.1 104.1 104.2 105.1 106.1 106.2 107.1 108.1 109.1 110.1 110.2 111.1 112.1 113.1 114.1 115.1 116.1 117.1 118.1 119.1 119.2 120.1 120.2 121.1 122.1 122.2 123.1 124.1 125.1 126.1 126.2 127.1 128.1 128.2 129.1 130.1 131.1 131.2 132.1 134.1 135.1 136.1 137.1 138.1 138.2 139.1 139.2 140.1 140.2 141.1 142.1 143.1 143.2 144.1 145.1 146.1 147.1 147.2 148.1 148.2 149.1 150.1 150.2 151.1 152.1 153.1 154.1 155.1 156.1 157.1 158.1 158.2 159.1 159.2 160.1 161.1 161.2 162.1 162.2 163.1 164.1 164.2 165.1 166.1 166.2 167.1 168.1 168.2 169.1 170.1 171.1 172.1 173.1 173.2 174.1 174.2 175.1 175.2 176.1 177.1 178.1 179.1 180.1 180.2 181.1 182.1 183.1 184.1 184.2 185.1 186.1 186.2 187.1 188.1 189.1 189.2 190.1 191.1 192.1 192.2 193.1 194.1 195.1 195.2 196.1 196.2 197.1 198.1 199.1 200.1 201.1 202.1 203.1 204.1 205.1 205.2 206.1 206.2 207.1 208.1 208.2 209.1 210.1 210.2 211.1 212.1 213.1 213.2 213.3 214.1 215.1 216.1 216.2 217.1 218.1 219.1 219.2 220.1 220.2 221.1 222.1 223.1 224.1 224.2 225.1 226.1 227.1 228.1 229.1 230.1 231.1 232.1 232.2 233.1 233.2 234.1 234.2 235.1 236.1 237.1 238.1 239.1 240.1 241.1 241.2 242.1 242.2 242.3 243.1 244.1 244.2 245.1 246.1 246.2 247.1 248.1 249.1 250.1 250.2 251.1 251.2 252.1 252.2 253.1 253.2 254.1 254.2 255.1 256.1 256.2 257.1 257.2 258.1 259.1 260.1 260.2 261.1 261.2 262.1 262.2 263.1 264.1 266.1 267.1 267.2 268.1 268.2 269.1 270.1 271.1 271.2 272.1 272.2 273.1 274.1 275.1 276.1 276.2 277.1 278.1 278.2 279.1 279.2 280.1 281.1 282.1 282.2 283.1 284.1 285.1 286.1 286.2 287.1 288.1 289.1 290.1 291.1 291.2 292.1 292.2 293.1 293.2 293.3 294.1 295.1 295.2 296.1 297.1 298.1 298.2 299.1 300.1 300.2 301.1 302.1 303.1 304.1 304.2 305.1 306.1 306.2 307.1 308.1 308.2 309.1 310.1 311.1 312.1 313.1 314.1 315.1 316.1 317.1 318.1 318.2 319.1 320.1 321.1 322.1 322.2 323.1 324.1 325.1 326.1 326.2 327.1 328.1 329.1 329.2 330.1 331.1 332.1 332.2 333.1 333.2 334.1 335.1 336.1 337.1 337.2 338.1 339.1 339.2 340.1 341.1 342.1 342.2 342.3 343.1 344.1 345.1 345.2 346.1 347.1 348.1 348.2 349.1 350.1 350.2 350.3 351.1 352.1 352.2 353.1 353.2 354.1 355.1 356.1 357.1 357.2 357.3 358.1 359.1 360.1 361.1 362.1 362.2 363.1 363.2 364.1 365.1 366.1 367.1 368.1 368.2 368.3 369.1 370.1 371.1 372.1 372.2 373.1 373.2 374.1 375.1 376.1 377.1 377.2 378.1 378.2 379.1 380.1 380.2 381.1 382.1 383.1 383.2 384.1 384.2 385.1 386.1 387.1 387.2 388.1 389.1 390.1 391.1 392.1 393.1 394.1 395.1 396.1 397.1 398.1 399.1 399.2 400.1 401.1 402.1 403.1 404.1 404.2 405.1 405.2 406.1 406.2 407.1 408.1 409.1 410.1 411.1 411.2 412.1 413.1 414.1 414.2 415.1 415.2 416.1 416.2 417.1 418.1 419.1 419.2 420.1 420.2 420.3 421.1 421.2 421.3 422.1 423.1 424.1 425.1 426.1 426.2 427.1 427.2 427.3 428.1 429.1 429.2 430.1 431.1 431.2 432.1 433.1 434.1 434.2 435.1 436.1 437.1 438.1 439.1 440.1 441.1 441.2 442.1 442.2 442.3 443.1 444.1 444.2 445.1 446.1 448.1 448.2 449.1 449.2 450.1 451.1 451.2 452.1 453.1 454.1 455.1 456.1 457.1 458.1 459.1 460.1 461.1 461.2 462.1 463.1 463.2 464.1 465.1 466.1 467.1 468.1 468.2 468.3 469.1 469.2 470.1 470.2 471.1 472.1 472.2 473.1 474.1 475.1 475.2 476.1 477.1 478.1 479.1 480.1 481.1 482.1 483.1 483.2 484.1 485.1 486.1 487.1 488.1 489.1 489.2 490.1 491.1 491.2 492.1 492.2 493.1 493.2 494.1 495.1 496.1 497.1 498.1 498.2 499.1 500.1 500.2 501.1 502.1 503.1 504.1 505.1 506.1 507.1 508.1 509.1 510.1 510.2 511.1 511.2 512.1 513.1 513.2 514.1 515.1 516.1 517.1 518.1 519.1 520.1 521.1 521.2 522.1 523.1 524.1 525.1 526.1 527.1 527.2 528.1 529.1 529.2 530.1 531.1 531.2 532.1 533.1 534.1 534.2 535.1 536.1 537.1 538.1 539.1 539.2 540.1 541.1 542.1 542.2 543.1 543.2 544.1 545.1 546.1 546.2 547.1 548.1 549.1 550.1 551.1 551.2 552.1 553.1 554.1 555.1 556.1 557.1 558.1 559.1 560.1 561.1 562.1 563.1 564.1 565.1 566.1 567.1 568.1 569.1 570.1 571.1 571.2 572.1 572.2 572.3 573.1 574.1 574.2 575.1 576.1 577.1 578.1 579.1 580.1 580.2 581.1 582.1 583.1 583.2 583.3 584.1 585.1 586.1 587.1 588.1 590.1 591.1 593.1 595.1 597.1 598.1 599.1 600.1 602.1 604.1 605.1 605.2 605.3 605.4 606.1 606.2 607.1 609.1 610.1 612.1 614.1 616.1 617.1 619.1 620.1 622.1 622.2 626.1 626.2 627.1 629.1 630.1 632.1 632.2 635.1 638.1 640.1 641.1 643.1 644.1 644.2 646.1 647.1 647.2 649.1 649.2 649.3 650.1
ИСТИНСКИЯТ ИЗРАЕЛ Двете видения в тази глава (ст. 1-8 и ст. 9-17) са все още част от Шестия Печат, даващ разрешение на проблема за падането на Израел. Но те също съставляват прекъсване или пауза, период на отлагане между шестия и седмия печат, който служи да се усили усещането за очакване, от което се оплакват светиите в 6:10, тъй като този раздел е отчасти божественият отговор на тяхната молитва (ср. отлагането между шестата и седмата тръби, 10:1-11:14). Преди падането на Ерусалим християнството все още е било до голяма степен отъждествявано с Израел, и бъдещето на двете е било свързано. Християните не са били сепаратисти; те са се считали за истинските наследници на Авраам и Мойсей, тяхната религия е била изпълнението на всички обещания към бащите. За Църквата е било напълно немислимо да съществува напълно отделена от Израелската нация и от Святата Земя. Така, ако Божият гняв ще се излее върху Израел с цялата ярост, изобразена в Шестия Печат, водейки до разтопяването на небето и земята и до унищожаването на човечеството, какво ще стане с Църквата? Какво ще стане с верните, които живеят сред една срутваща се цивилизация? Ще бъде ли унищожен вярващият остатък в идещия гняв заедно с враговете на вярата? Отговорът, даден в тези видения е, че “Бог ни е определил не на гняв, но да получим спасение чрез нашия Господ Исус Христос” (1 Сол. 5-9): Църквата ще бъде запазена. Всъщност, предвид идещия съд върху Израел, Господ даде ясни наставления за това как да се избяга Християните, живеещи в Ерусалим, са се покорили на пророческото предупреждение и са били опазени, както посочва Марселъс Кик в своето изследване върху Матей 24: “Едно от най-забележителните неща относно обсадата срещу Ерусалим е било чудотворното бягство на християните. Пресметнато е, че над милион юдеи изгубват своя жвот в тази ужасна обсада, но нито един от тях не е християнин. Нашият Господ посочва това в стих 13: ‘Но който устои до края, той ще бъде спасен.’ Че този ‘край,’ за който се говори, не е прекъсването на живота на християнина, а краят на Ерусалим, е очевидно от контекста. Непосредствено след този стих Христос продължава, като казва точното време на края. Християните, които доживеят до края, ще бъдат спасени от ужасната скръб. Христос също посочва времето за християнина да избяга от града, за да бъде спасен по време на неговото разрушаване. Това се потвърждава в паралелен текст (Лука 21:18): ‘Но и косъм от главата ви няма да загине.’ С други думи, по време на запустяването на Ерусалим християните ще бъдат невредими, макар в периода преди това някои да изгубят живота си поради гонения.”[1] Йоан вижда четири ангела стоящи при четирите краища на Земята, божествени посланици, на които е дадено да повредят Земята и морето; при все това те възпират Четирите Ветрове от земята, за да не духа никакъв вятър върху Земята или върху морето, или върху някое дърво. Докато Земя и Море са в родителен падеж, дърво е във винителен, посочвайки, че св. Йоан желае да привлече специално внимание върху него. В цялата Библия дърветата са образи на хора (Съд. 9:8-15). частност, те са символи на праведните (Изх. 15:17; Пс. 1:3; 92:12-14; Ис. 61:3; В Писанието вятърът се използва във връзка с идването на Бога и с действието на Неговите ангели в благословение или проклятие (ср. В този случай ангелът говори за сироко, горещия пустинен бурен вятър, който съсипва растителността, като образ на Божия пламтящ съд върху нечестивите (ср. 16:9, обратно на 7:16): Ако и да е той плодовит повече от братята си, Пак източен вятър ще дойде, Вятър от Господа ще възлезе из пустинята, Та ще престане изворът му, И ще пресъхне кладенецът му; Ще ограби всичките му съхранени отбрани съдове. Самария ще носи наказанието си, Защото възстана против своя Бог; Ще паднат от меч, Младенците им ще бъдат разтрошени, И бременните им жени разпорени. Както видяхме,[3] връзката на ангелите с “природата” не е “само” образ. Бог наистина управлява климатичните явления чрез Своите ангели, и Той използва времето като посредник на благословение и съд. От първия си стих Библията е написана на основата на това, което Гари Норт нарича космически персонализъм: “Бог не създаде самосъществуваща вселена, която сега е оставена да действува чрез автономните закони на природата. Вселената не е гигантски механизъм, като часовник, който Бог е навил в началото на времето. Нашият свят не е механистичен, нито е автономна биологична цялост, растяща според някакъв генетичен код на космоса. Нашият свят бива активно поддържан от Бога през цялото врме (Йов 38-41). Цялото създание е неизбежно личностно и теоцентрично. ‘Понеже от създанието това, което е невидимо у Него, сиреч вечната Му сила и божественост, се вижда ясно, разбираемо чрез творенията . “Ако вселената е неизбежно личностна, тогава не може да има никакво явление или събитие в създанието, които да са независими от Бога. За никое явление не може да се каже, че съществува извън Божия всеобхватен план за вековете. Няма нетълкувани ‘груби факти.’ Нищо във вселената не е автономно. Нищо в създанието не създава свои собствени условия за съществуване, включително законовата структура, според която нещо действува или се действува върху него. Всеки факт във вселената, от началото до края, е напълно тълкуван от Бога според Неговото съществуване, план и сила.”[4] Четирите ангели въздържат съда според заповедта на друг ангел, който св. Йоан вижда излизащ от изгряването на слънцето, откъдето традиционно идват Божиите действия в историята (ср. Този ангел идва като представител на Христос, Зората от горе, която ни е посетила (Лука 1:78), Слънцето на правдата, което е изгряло с изцеление в крилата си (Мал. 4:2; ср. Той притежава без мярка Духа (Йоан 3:34), Печата на живия Бог, с който Той бележи Своите хора, и по Чиято заповед присъдите върху Земята не са напълно изляти, докато ние – Христос и Неговите посланици – не сме подпечатали служителите на нашия Бог върху техните чела: Печатът на Духа (Еф. 1:13; 4:30) се поставя върху праведните преди Печатите на гнева да се поставят върху нечестивите; Петдесятница предшествува Всеизгарянето. В библейския свят печатът означава даване на власт и сила, гаранция за защита и белег на собственост (ср. Главният старозаветен първообраз на символизма на Йоан е Езекиил 9:1-7, който показва Бог, заповядващ на изпълнителите да унищожат всеки човек в града Ерусалим; първите, които трябва да бъдат убити, са старейшините в Храма. Първо, обаче, Той заповядва на друг ангел “Мини през града, през Ерусалим, и тури белег върху челата на мъжете, които въздишат и плачат поради всичките мерзости, които стават всред него” (ст. 4). Праведните са белязани за защита, за да могат отстъпниците в Ерусалим да бъдат унищожени. Така белегът върху челото е символ на човек, който е възстановен в общение с Бога. Един поразителен пример за това беше Първосвещеникът, чието чело беше белязано със златни букви, прогласяващи, че той е СВЯТ НА ГОСПОДА (Изх. 28:36). Освен това, във Второзаконие 6:6-8 целият Божий народ е подпечатан на челата и на ръката с Божия Закона, точно както те се отличават в живота чрез вярно подчинение в мислене и в действие на всяка Божия дума. Защитният “белег” в Езекиил 9 буквално е tav, последната буква от еврейската азбука. Древната еврейска форма на tav е била +, кръст – факт, който не е убягнал на ранната Църква, която е виждала в него “почти пророческо сведение за белега на кръста, както се използва той от християните, и е възможно употребата на този белег при водното кръщение да произлиза от този текст.”[5] Тертулиан е вярвал, че Бог е дал на Езекиил “самата форма на кръста, за който Той предсказа, че ще бъде белегът върху нашите чела в истинския Вселенски Ерусалим.”[6] Святото Кръщение, Печатът на Духа (2 Кор. 1:21-22; Гал. 3:27; Еф. 1:13-14; Рим. 4:11), белязва тези вярващи като пазещи завета слуги на нашия Бог, които ще бъдат запазени от Божия гняв, когато нечестивите бъдат унищожени. “Целта на подпечатването е била да запази истинския Божий Израел като свято семе. Тя не е била да ги спаси от скръбта, а да ги съхрани посред голямата скръб, която идва, и да ги прослави в нея. Макар че старият Израел ще бъде отсечен, нов и свят Израел ще бъде избран и подпечатан с Духа на живия Бог.”[7] 4-8 Числото на подпечатаните е казано на св. Йоан: сто четиридесет и четири хиляди подпечатани отт всяко племе на Израил, с дванадесет хиляди от всяко от дванадесетте племена. Числото 144 000 е очевидно символично: дванадесет (числото на Израел) на квадрат, и след това умножено по 1000 (десет и неговите множители символизират количествено много; ср. Йоан ни изобразява идеалния Израел, Израел какъвто е бил предназначен да бъде, с цялото му съвършенство, симетрия и завършеност; святата Божия Войска, подредена за битка според нейните хиляди (ср. 1 Лет. 4-7). “Хилядата” е била основната военна единица в лагера на Израел (Чис. 10:2-4, 35-36; 31:1-5, 48-54; 2 Царе 18:1; 1 Това е значението на известното пророчество на Михей за Раждането на Исус: Макар Витлеем да е твърде малък, за да се числи “между хилядите на Юда,” твърде незначителен, за да бъдеш считан сериозно във военната стратегия на нацията, “от теб ще излезе за Мен Един, който ще бъде владетел в Израил,” Царят, Който ще установи Божията правда и мир до краищата на земята (Мих. 5:1-15). На основата на този образ св. Йоан чува да се извикват имената на племената: Той слуша военната проверка на Господната Войска. В този случай, всяко от дванадесетте племена може да изведе на бойното поле дванадесет пълни дивизии, една съвършена по численост армия от 144 000 войници на Господа. Така видението на св. Йоан за Израилевата армия е, според думите на Милтън Тери, “апокалиптична картина на това ‘свято семе,’ за което говори Исая в Исая 6:13 – този оцеляващ остатък, който е предопределен да остане като пън от паднал дъб след като градовете са опустошени и цялата земя е станала разорена – този ‘остатък от Яков,’ който ще бъде запазен от ‘погублението всред цялата страна’ (Ис. 10:21-23). Това е същият ‘остатък според избора на благодатта,’ за който Павел говори в Римляни 9:27-28; 11:5. Бог няма да разруши Ерусалим и да запусти святите преди места преди първо да избере и подпечата избрано число като начало на нов Израел. Първата християнска църква е била съставена от избрани Божии служители на Бога от ‘дванадесетте пръснати племена’ (Яков 1:1), и краят на юдейската епоха е нямало да дойде, докато чрез служението на юдейските християнски апостоли не е проповядвано благовестието на царството по целия свят за свидетелство на всичките народи (Мат. 24:14).”[8] Йоан утешава своите читатели: Съдът със сигурност ще се излее върху отстъпниците от Стария Завет, но самата Църква не е в опасност. Всъщност, истинският Заветен народ е в безопасност, жив и здрав. Макар Бог да разруши Ерусалим, унищожавайки последната следа от старозаветния световен ред и система на поклонение, Израел продължава. Заветните обещания към Авраам, Исак и Яков не са ни най-малко застрашени. Всъщност, изливането на Божия гняв при разрушаването на Ерусалим само ще служи да открие истинския Израел в по-голяма слава отколкото всякога преди това. Ерусалим е плячкосан и изгорен, неговите обитатели са избити и разпръснати; но Израел – всички хора, във всички племена – е подпечатан и спасен. “Така съдът не само е другата страна на монетата на спасението, но той също е действие на благодат и милост към Божия народ. Колкото и опустошително да беше падането на Ерусалим за верния остатък, без това падане не би останал никакъв остатък.”[9] Редът на дванадесетте племена в Откровение [Поставих това като отделен раздел, защото то несъмнено ще бъде най-изморителната за четене част от книгата. Читателят, който се изморява лесно, трябва да й хвърли бегъл поглед и да премине напред. Макар да се опитах да опростя дискусията доколкото е възможно, страхувам е, че все още тя изглежда прекалено сложна. Всичко това би било много по-лесно, ако знаехме нашите Библии толкова добре, както децата в синагогите от първи век: Ако знаехме наизуст имената на Якововите синове и техните майки, и над двадесетте различни подредби, с които те са изброени в Стария Завет (и причините за всяка подредба), ние почти веднага бихме разбрали какво е направил св. Йоан със своя списък и защо. Някои бележки от Остин Фарър са особено уместни тук: “Предназначението на символите е да бъдат разбрани непосредствено, целта на тяхното обясняване е да се възстанови това разбиране и да се изгражда върху тях. Това е задача с известни трудности. Авторът не е обмислял съзнателно всеки смисъл, всяка взаимовръзка на своите образи. Те са работели при неговото мислене, те самите не са били обмисляни. Ако се стремим да ги изложим, ще изглежда, че интелектуализираме прекалено процеса на ума му, че представяме раждане на въображение като мисловна конструкция. Такова представяне не само злепоставя, но и унищожава вярата, защото никой не може да вярва в процес, който е представен по този начин. Осъзнаваме, че никой ум не би могъл да мисли с такава сложност, без да унищожи живота на плода от своето мислене. Въпреки това, ако не интелектуализираме по този начин, не можем въобще да го обясним; това е неизбежно изкривяване на метода, и читателят трябва търпеливо да го понесе. Нека да кажем веднъж завинаги, че установената практика на интелектуализирането не трябва да се приема буквално. Нямаме претенцията да правим разлика между това, което се разглежда аналитично, и това, което се замисля интуитивно в един ум, който изпълва своите образи с разум, и вкоренява своите мисловни действия във въображението. “Читателят, който устои до края анализа, който следва, може естествено да попита, ‘Каква част от всичко това са разбрали събранията на Седемте Църкви, когато апокалиптичното пастирско послание на техния архиепископ е било четено на глас пред тях?’ Отговорът без съмнение е, че от схематичния анализ, до който достигаме, те не са разбрали нищо, защото са слушали Апокалипсиса на св. Йоан, а не педантичните размишления на настоящия автор. Те са били хора от своето поколение и постоянно са слушали Стария Завет в своите събрания, и са били обучени от проповедника (който може да е бил самият св. Йоан) да го тълкуват чрез определена установена практика. така, без интелектуален анализ, те са приемали символите просто като това, което са означавали. Те биха разбрали това, което биха разбрали, и това би било достатъчно за времето, което са имали да го смелят.”][10] Учените дълго са се чудили над реда на племената в списъка на св. Йоан. Очевидно Юда е изброен пръв, защото това е племето на Исус Христос; освен това, много хора са предполагали, че списъкът е подреден или случайно (предвид прекомерното внимание на библейските автори – и особено на св. Йоан – към подробностите, това е силно неприемливо), или е завинаги заключен в тайнственост (това е пълна надменност; винаги трябва да помним, че ако не можем да отговорим на един въпрос, някой вероятно ще може през следващите векове). Както обикновено, обаче, обяснението на Остин Фарър предлага най-пълна картина. Посочвайки, че имената на дванадесетте племена са написани върху портите на четириъгълния Нов Ерусалим (21:12), той предполага, че редът на племената отговаря на реда, в който портите са изброени: изток, север, юг, запад. Както можем да видим в първата диаграма (която като картите от древния свят е ориентирана на изток)[11], Йоан започва от източния ъгъл с Юда (защото подпечатващият ангел идва от изток, ст. 2), продължава през Рувим и Гад към Асир в северния ъгъл, тогава по северозападната страна с Нефталим и Манасия; започвайки отново (ще видим защо след малко), той изброява Симеон и Левий на югоизточната страна до Исахар на юг, завива зад ъгъла и продължава през Завулон и Йосиф, завършвайки с Вениамин в западния ъгъл. Защо св. Йоан нарежда списъка с племената по този начин? Най-вероятният отговор (на Фарър) се намира в Битие и Езекиил. Дванадесетте племена произлизат от дванадесетте синове на Яков, на които той е баща чрез съпругите си Лия и Рахил, и техните съответни слугини, Зелфа и Вала (юридически, децата на слугините принадлежаха на Лия и Списъкът на синовете на Яков е както следва: Когато пророкът Езекиил излага своето видение за идеалния Ерусалим, той също посочва дванадесет порти, по една за всяко племе (Езек. 48:30-35). На пръв поглед, това сякаш няма много общо с видението на св. Йоан; но когато ги погледнем заедно, те изглеждат всъщност доста близки. Списъкът на Езекиил е подреден много симетрично. Езекиил разделя синовете на Лия на две големи групи от (“големи” и “малки”), уравновесявайки се една друга от север и от юг. Двамата сина на Рахил от изток гледат срещу двамата сина от Зелфа от запад; а под всяка двойка е един от синовете на Вала. Езекиил също слага Юда (царското племе) начело на първия списък с трима, като със Симеон си сменят мястото. Фарър обяснява Йоановото преразглеждане на Езекиил: “Той прави истинска тройка за Рахил, като заменя името на Дан с Манасия. Всъщност, племето на Йосиф стана две племена, Ефрем и Манасия. Тъй като Ефрем е първородният наследник на Йосиф, Йосиф покрива Ефрем; Манасия е добавен. Страничен продукт от това подобрение е изчезването от списъка на Дан, един от Дванадесетте. Може би това не е било неприятно за Йоан; нека Дан да е Юда Искариот на патриарсите. Всъщност, Дан има съмнителна репутация (Бит. 49:17; Лев. 24:10-11; 3 Царе 12:28-30; Ер. 4:15 и На края (Откр. 21:12-14), св. Йоан поставя имената на апостолите около града, като ги събира с племената. Не можем да предполагаме, че името на Искариот би стояло там, както и това на Дан. “След това, относно изкуственото издигане на Юда: вместо да смени Юда със Симеон, св. Йоан просто слага Юда две места напред. Резултатът е, че Левий, а не Симеон, бива преместен от първите три. Смяната е вероятно умишлена, защото в новата диспенсация Левий е понижен. Свещенството е свързано с царската власт в племето на Юда, както авторът на Евреи обяснява толкова красноречиво; Левий няма специално положение (виж Голямото множество (7:9-17) 9 Вече забелязахме един литературен способ, който св. Йоан използва, за да покаже своите образи от различни ъгли: чуване, после виждане. Например, в 1:10-13 Йоан чува глас, а после се обръща, за да види Господа; в 5:5-6 той чува за Лъвът на Юда, а после вижда Агнето; в 6:1-8 той чува едно живо същество да казва “Ела!” – и после вижда обекта на заповедта на съществото. Същият модел се среща и тук в тази глава: Св. Йоан ни казва, чух числото на подпечатаните (ст. 4); после, след тези неща – след като е чул броя на изкупените – погледнах и ето, голямо множество (ст. Този модел и фактът, че благословенията приписани на двете групи са благословения, които принадлежат на Църквата, показват, че тези две групи са до известна степен две различни страни на единната вселенска Църква. Така от една страна Божиите хора са окончателно преброени; никой от избраните не липсва, и Църквата е напълно симетрична и цяла. От друга страна, Църквата е неизброима, огромно множество, което никой не може да изброи. Видяна от тази гледна точка, Църквата е новият, истински Божий Израел: синовете на Яков, събрани във всичките им племена, пълни и завършени. От друга, също толкова правилен поглед, Църквата е целият свят: голямо множество, изкупено от всеки народ и всички племена и народи и езици. С други думи, 144 000-те са Избраният Остатък от Израел; а изпълнението на обещанията към Израел се извършва чрез спасението на света, чрез довеждането на езичниците вътре, за да споделят благословенията на Авраам (Гал. 3:8). Броят на Остатъка е попълнен с множествата спасени от всички народи, точно както Новият Ерусалим – чиито мерки са измерени по дванадесет, и чиито порти са надписани с имената на дванадесетте племена – е изпълнен със славата и почитта на народите на света (21:12-27). Фарър казва: “Чрез сравнението между преброените племена и неизброимото множество св. Йоан изразява две противоположни теми, и двете еднакво традиционни. Бог знае броя на Своите избрани; онези, които наследяват благословенията на Авраам, са неизброими като звездите (Бит. 15:5). Но св. Йоан не може да има предвид, че броят на светиите измежду езичниците е неизвестен на Бога, нито че броят на праведните израилтяни може да бъде преброен от хора. Той ни казва, че неговото ухо долавя броя, който идва от ангелско преброяване; и че пред неговото око се представя множество, което той не може да изброи, както беше при Авраам, когато беше призован да погледне към звездите. Видението за множеството в бели дрехи, пречистено чрез мъченичество, трябва във всички случаи да отразява Данаил 11:35. Темата е продължена в Данаил 12:1-3, където същите хора са описани като ‘записани в книгата’ и ‘като звездите’; лесно е да се заключи, ‘преброени, затова неизброими.’”[13] Затова подпечатаният Остатък от Израел във видението на св. Йоан е святото семе, “първите плодове” (14:4) на новата Църква, определени да се разширят до неизброимо множество, събрано в поклонение пред Престола в небесата. Ядрото на Израел става Църквата, изкупена от всеки народ в изпълнение на Авраамовото обещание (Бит. 15:5; 22:17-18); и така Църквата става целия свят. Божието намерение никога не е било да спаси само Израел; Той изпрати Своя Син “за да се спаси светът чрез Както Бащата каза на Сина, при промислянето на Завета на Изкуплението: Малко нещо е да Ми бъдеш служител, За да възстановиш племената на Якова; И за да възвърнеш упазените на Израиля; Ще те дам още за светлина на народите, За да бъдеш Мое спасение до земния край. Действителният брой на спасените, далеч от това да е ограничен до няколко десетки хиляди, е всъщност множество, което никой не може да изброи, толкова обширно, че не може да бъде обхванато. Защото истината е, че Христос дойде да спаси света. Традиционно – макар калвинистите да са технически прави да твърдят, че пълните привилегии от изкуплението са предназначени само за избраните – и калвинисти, и арминианци обикновено пропускат същината на Йоан 3:16. Тази същност е красиво обобщена от Бенджамин Уорфилд: “Затова не трябва да си въобразявате, че Бог седи безпомощно отстрани, докато светът, който Той създаде за Себе Си, лети с бясна скорост безнадеждно към погубление, и че Той е способен само да грабне с трудност оттук и оттам главня от световния огън. Светът не Го управлява в нито едно от своите действия: Той управлява света и го води постоянно напред към края, който Той е определил за него още от началото, преди още да е бла положена и една греда от него. През всичките години действува едно увеличаващо се намерение, едно увеличаващо се намерение: земните царства стават все повече и повече Царство на нашия Бог и на Неговия Христос. Процесът може да е бавен; напредъкът може да изглежда в нашите нетърпеливи очи като закъснял. Но Бог е Този, Който гради: и под Неговите ръце сградата се издига толкова постоянно, колкото и бавно, и на определеното време най-горният камък ще бъде поставен на мястото си, и пред нашите удивени очи ще се открие не друго, а един спасен свят.”[14] За нещастие, много хора не са успели да оценят напълно смисъла на този текст. В продължение на повече от век християнството е било болно от едно напълно неоправдано пораженчество: Ние сме вярвали повече в извратеността на човека, отколкото в Божието върховенство. Имаме повече вяра в силата на неновороденото създание да се противи на Божието Слово, отколкото в силата на всемогъщия Създател да обърне сърцето на човека според Своята воля. Такова отношение на безсилие не е било винаги характерно за Божиите хора. Чарлс Спърджън насърчава събрание от мисионери с тези думи: “Аз самият вярвам, че Цар Исус ще царува, и идолите ще бъдат напълно унищожени; и очаквам тази сила, която едно време преобрази света, да продължи да го прави. Святият Дух никога няма да понесе върху Неговото свято име да бъде хвърлен обидният упрек, че не може да обърне света.”[15] Заради Възкресението и Възнасянето на Христос, това е епохата на победат на Благовестието. Ясните свидетелства на Писанието са, че във времето развитието на народите ще бъде към обръщане. Спасените ще бъдат многократно повече от изгубените. В цялата Книга Откровение, както и в останалата част от Библията, виждаме Сатана постоянно побеждаван от голямата войска на избраните. Дори когато изглежда, че Сатана надделява, той знае, че “има само малко време” (12:12). Времето на привидната победа на Сатана се брои в дни и месеци (12:6; 13:5), и дори тогава това не е нищо повече от безумен, напразен стремеж към временна власт; обратно на това, времето на господството на светиите се брои в години – хиляда години – и от първата (1:6) до последната (20:4-6) те са определени като царе. Исус е Победител! Той дойде да спаси света, да изкупи народите, и Той няма да бъде разочарован: “Той ще види потомството, ще продължи дните Си, и това, в което Господ благоволи, ще успее в ръката Му” (Ис. 53:10). Йоан вижда изкупения свят от победоносни светии стоящи пред Престола и пред Агнето в поклонение. Те са облечени в бели дрехи, символизиращи праведност, с палмови клонки в ръцете си, какъвто е добре познатият символ на възстановяването на Божия народ в Рая. Това също напомня за Празника на Скиниите, започнал по време на Изхода: не е случайно, че думата скиния се среща в този текст (виж за ст. 15 по-долу).[16] Ръшдуни показва колко обширни са образите от Изход в символизма на Откровение: “Исус е истинският Мойсей (песента на Мойсей е цитирана в Откр. 15:2ff.), и по-великият Исус Навиев. Той е избавителят на Божия народ. Симеон при храма обяви, че неговите очи са видели Божието спасение, виждайки бебето-спасител Ис. 52:10), защото той беше един от онези, които ‘очакваха изкуплението на Ерусалим’ (Лука 2:38), т.е. освобождението от плен, от духовния Египет. Клането на бебетата от Фараона съответствува на смъртоносната заповед на Ирод (Изх. 1:16; 2:15; 4:19; Мат. 2:16). Бебето Христос е наречено истинският Израел, призован от Египет (Мат. 2:14f.; ср. Четиридесетгодишното изкушаване на Израел в пустинята и неговия провал съответствува на 40-те дни на изкушаването на Христос в пустинята, завършило с победа; Исус устоя като цитира Мойсей. Исус изпрати 12 ученика, за да бъдат новия Божий Израел, новите родоначалници на нова нация или народ. Исус също изпрати 70 (Лука 10:1ff.), по същия начин, както Мойсей събра 70, на които даде Духа (Чис. 11:16ff.). Дадени са ни съответствия за завладяването на Ханаан и за унищожаването на неговите градове чрез огъня на съда (Мат. 10:15; 11:20ff; Старият Ерусалим сега играе ролята на Ханаан и ще бъде унищожен (Мат. 24). Целият свят е новият Ханаан, за да бъде съден и завладян: ‘Идете по целия свят. .’ И Изход, и Откровение завършват със Скинията, първата книга с преобраза, втората книга с истинската Скиния.”[17] Има също и други съответствия. Празникът на Посвещението (Ханука) напомня за очистването на Храма от Юда Макавей през 164/165 от Хр., след неговото оскверняване от Антиох IV Епифан, когато юдеите се радват “с благодарение, и палмови клонки, и с арфи, и кимвали, и виоли, и химни и песни: защото беше поразен голям враг в Израел” (1 Мак. Исус посети този празник (Йоан 10:22), и на Палмовата неделя повтори имитира действията на Юда Макавей чрез очистването на Храма от оскверняването му от среброменителите (Мат. 21:12-13; Марк 11:15-17; Лука 19:45-46; ср. Като прави съответствие с очистването на Храма, сцената на изкупеното множество в Откровение също обръща образа; защото, за разлика от голямото множество, което поздрави Исус с палмови клонки (Мат. 21:8), но имаше само листа, а без плод (Мат. 21:19), множеството в Откровение 7 е новият народ на Христос, който носи плод и наследява Царството Че св. Йоан желае да видим такова съответствие е ясно от факта, че думата преведена като палма (phoinix) се среща само два пъти в Новия Завет – тук, и в историята за Палмовата неделя в Евангелието на Йоан (12:13). Присъединявайки се към небесната литургия, неизброимото множество извиква: “Спасение Осанна!, ср. Йоан 12:13) на нашия Бог, който седи на Престола, и на Агнето! – приписвайки на Бога и на Агнето това, което Рим претендира, че принадлежи на Цезарите. Марк Антоний казва за Юлий Цезар, че неговото “единствено дело било да спаси всеки, който има нужда от спасение”[18]; а сега на престола е бил Нерон, когото Сенека (като говори за “Аполон”) хвали като божествения Спасител на света: В много неща той е като мен, по форма и изглед, в своята поезия, пеене и музика. И както заревото на утрото изгонва тъмната нощ, когато нито мараня, нито мъгла устоява пред лъчите на слънцето, и всичко става светло, когато моята колесница се появява, така е когато Нерон се възнесе на престола. Неговите златни къдрици, светлият му лик сияят като слънцето, когато прониква през облаците. Борби, неправда и завист се сриват пред него. Той възстановява на света златната епоха.[19] В пряко противорение на обожествяващите Държавата богохулства на Рим и Израел, Църквата обявява, че спасението е притежание само на Бога и на Неговия Син. Във всяка епоха това е бил основният въпрос. Кой е Собственикът и Определящият действителността? Чие слово е закон? Държавата ли осигурява спасението? За нас, както и за ранната Църква, няма безопасна неутрална земя между вярата и отстъпничеството. 11-12 Ангелите също се виждат тук в тази небесна хвалебствена служба, обиколили събранието около Престола и давайки седмократно благословение към Бога в хваление – благословение започнато и завършено с клетва: Амин! Благословение, слава и премъдрост, благодарение и почит, сила и могъщество на нашия Бог до вечни векове! Амин! Както в много други библейски описания на поклонението, тук е описано и положението на поклонниците: Те падат по лице пред Престола. Официалното, обществено поклонение в Писанието никога не позволява на участниците да седят при молитва; обществената молитва винаги се изпълнява в положение на уважение, изправено или в поклон. Съвременният номиналистичен платонист, като се мисли за по-духовно настроен от библейските герои (дори от ангелите!), би отговорил, че телесното положение е без значение, доколкото сърцето е изпълнено с правилното отношение. Но това пренебрегва факта, че Писанието свързва отношението на сърцето с отношението на тялото. Поне при общественото поклонение нашите църкви трябва да следват библейските модели на физическа почит при молитва. Когато рационалистическите протестанти изоставят употребата на перилата за коленичене в поклонението, те допринасят за възхода на индивидуалния пиетизъм, който носи толкова много разруха на Църквата. Човекът се нуждае от литургия и символизъм. Бог ни е създал такива. Когато Църквата отказва на човека тази страна от неговата божествено дадена природа, той ще търси да я запълни чрез недостатъчни или греховни заместители. Завръщането към основаната върху Библията литургия не е лекарство за всичко; но ще стане поправление за плитката, безумна и неуместна “духовност,” която е наследство от векове на литургична бедност. от старците сега предизвиква св. Йоан да му каже кое е това голямо множество от всеки народ. Йоан признава своята неспособност, и старецът обяснява: Това са онези, които са дошли от Голямата скръб. Макар че този текст може и трябва да бъде използван да утешава християните преминаващи през всеки период на страдание и гонение, неговото основно значение е за “времето на изпитанието, което ще дойде върху цялата вселена да изпита онези, които живеят по Земята” (3:10), “Голямата скръб,” за която Исус предупреди, когато говори на Своите ученици върху Елеонския хълм (Мат. 24:21; Марк 13:19) – скръб, за която каза, че ще стане по времето на тогавашното поколение (Мат. 24:34; Марк 13:30; Лука 21:32); най-голямата скръб, която е имало някога, или ще има някога (Мат. 24:21; Марк 13:19). За четящите това християни от първи век идеята е била, че Скръбта, от която ще пострадат, няма да ги унищожи. Изправени пред гонение, те е трябвало смятат себе си, първо, за “Божия Израел” (Гал. 6:16), подпечатани и защитени; и второ, за неизброимо, победоносно множество. Както Бог ги вижда, те не са разпръснати, изолирани групи от бедни и преследвани отделни хора, обвинени като престъпници от безмилостната, демонична тотална Държава; обратното, те са огромно множество от победители, които бяха изпрали своите дрехи, и ги бяха направили бели в кръвта на Агнето, стоящи пред Божия Престол и облечени в правдата на Исус Христос. Вероятно св. Йоан използва образа на ритуала по ръкополагане-инвеститура на свещенство след сериозен изпит. Първо, кандидатът за свещеник бил изпитван за своето родословие. “Ако не е успявал да удовлетвори съда относно своята съвършена законност, кандидатът бил обличан и загръщан в черно, и завинаги отстраняван. Ако е преминел това изпитание, следвало е проучване за всякакви физически недостатъци, от които Маймонид изброява сто и четиридесет, които дисквалифицират завинаги от упражняването на свещенска служба, и двадесет и две, които дисквалифицират временно. Тези, които са преминавали двойното изпитание, са били обличани в бели дрехи, и техните имена са били записани завинаги.”[20] Така белите дрехи на тези свещеници отговарят на белите дрехи на техния Първосвещеник; и така както за Неговата дреха се казва, че е “опръскана с кръв,” така и техните са изпрани и избелени в кръвта на Агнето. В поразителен контраст на това, което някои християнски групи напоследък са учени, ранната Църква не е очаквала да бъде чудодейно запазена от всички изпитания в този живот. Те са знаели, че са призвани да търпят гонения (2 Тим. 3:12) и скърби (Йоан 16:33; Апостол Петър вече писа, за да приготви Църквата за Голямата Скръб: “Възлюбени, не се чудете на огнената изпитня, която дохожда върху вас, за да ви опита, като че ви се случва нещо чудно; но радвайте се, за гдето с това вие имате общение в страданията на Христос, за да се зарадвате премного и когато се яви Неговата слава” (1 Пет. 4:12-13). В по-общ смисъл, това със сигурно е приложимо за християните на всички места, които претърпяват страдание. Не трябва да гледаме на спасението като на магическа формула за избягване от проблеми. Като облечена в бяло армия на Христос, ние сме повече от победители. Нашето призвание е да устояваме и да побеждаваме. В своето влиятелно изследване на разширяването на ранната Църква Адолф Харнак пише: “Забележителното нещо е, че макар християните по никакъв начин да не са били многобройни до втората половина на втори век, те са осъзнавали, че християнството образува централната част на човечеството като област на политическата история, както и като негов определящ фактор. Такова съзнание е напълно разбираемо в случая с юдаизма, защото юдеите действително са били голям народ и са имали велика история зад себе си. Но е истински учудващо, че една малка група от хора са се изправили срещу цялата сила на Римската империя, че ще вижда в гоненията на християните главната роля на тази империя, и че ще направи световната история да достигне кулминация именно в този конфликт. Единственото обяснение на това лежи във факта, че Църквата просто заема мястото на Израел, и следователно се е чувствала като народ; от това следва, че тя също е била политически фактор, и дори факторът, който се издига като решаващ фактор заедно с държавата, и чрез който накрая държавата ще бъде победена.”[21] 15-17 Старецът продължава своето обяснение: По тази причина – поради тяхното изкупление и съюз с Агнето чрез Неговата кръв, те са пред Божия Престол в хваление. Подражавайки на херувимите (4:8), тези облечени в бяло свещеници Му служат ден и нощ в Неговия Храм (ср. 1 Лет. 9:33; 23:30; Пс. 134:1). Така те получават най-характерното благословение на Завета, Сянката на Всемогъщия: Седящият на Престола ще разпростре Скинията Си върху тях. Това се отнася за сянката, давана от Облака на Славата, който се носеше както над земята при нейното сътворяване (Бит. 1:2), така и над Израел в пустинята (Вт. 32:10-11).[22] Изпълнен с “хиляди по хиляди ангели” (Пс. 68:17; ср. 4 Царе 6:17), Облакът дава крилато убежище, “прибежище от буря, сянка от пека” (Ис. 25:4; ср. Всичко това беше обобщено в пророчеството за бъдещата Новозаветна Църква: “Когато Господ измие нечистотата на сионовите дъщери, и очисти кръвта на Ерусалим отсред него, чрез духа на съдба и чрез дух на изгаряне. И над всяко жилище на хълма Сион, и над събранията му, Господ ще създаде облак и дим денем, а светлина от пламенен огън нощем, защото ще има покрив над всичката слава” (Ис. 4:4-5; ср. 51:16). Този Облак/покрив на Божието присъствие също е наречен покривало (2 Царе 22:12; Пс. 18:11; Пл.Ер. 3:44; Пс. 91:4), същата дума, използвана, за да опише положението на изваяните херувими, които се извисяваха над Ковчега на Завета (Изх. 25:20). Това е също думата, преведена шатри или скинии в Левит 23:33-43, където Бог заповядва на Своя народ да издигне шатри от клонки с листа, за да живеят в тях по време на Празника на Шатроразпъването. Както казват пророците от Възстановяването, този празник е бил изпълнение на пророчеството за спасението на народите, изпълване на Заветния народ с целия свят. На последния ден от Празника на Шатроразпъването Бог говори чрез Агей: “Ще разтърся и всичките народи; и отбраните неща на всичките народи ще дойдат; и Аз ще изпълня този дом със слава” (Аг. 2:7). Захария също пророкува за значението на този празник като обръщане на народите и освещаване на всяка област от живота (Зах. 14:16-21). През Последните дни, по време на празнуването на същия празник, Исус Христос отново изложи неговото значение: изливането на Духа върху възстановения вярващ, така че Църквата да стане средство за спасението на целия свят. Обещанието на Празника на Шатроразпъването щеше да се изпълни след славното Възнесение на Сина до Престола: “А в последния ден, великия ден на празника, Исус застана и извика казвайки: Ако е някой жаден, нека дойде при Мене и да пие. Ако някой вярва в Мене, реки от жива вода ще потекат от утробата му, както рече писанието. А това каза за Духа, който вярващите в Него щяха да приемат; защото Святият Дух още не беше даден, понеже Исус още не беше се прославил” (Йоан 7:37-39). Видението на св. Йоан за изкупения свят открива неизбежния резултат от Христовото Възнесение, изпълнението на Рая: Те няма да огладнеят вече, нито да ожаднеят вече, нито ще ги удари слънцето, нито някой пек; защото Агнето, Което е пред средата на престола, ще им бъде пастир и ще ги заведе при извори с текущи води; и Бог ще обърше всяка сълза от очите им. По-рано отбелязахме думите на Бащата към Сина от Исая 49, даващи обещание за спасението на света, както и на Израел. Текстът продължава: Ще те упазя, и ще те дам за завет на людете За да възстановиш земята, За да ги направиш да завладеят запустелите наследства, Като кажеш на вързаните: Излезте, - На ония, които са в тъмнината: Явете се. Те ще пасат край пътищата, И пасбищата им ще бъдат по високите голи височини. Няма да огладнеят, нито да ожаднеят; Не ще ги удари нито жега, нито слънце; Защото Онзи, Който се смилява за тях, ще ги води, И при водни извори ще ги заведе. И ще обърна всичките Си планини на пътища, И друмовете Ми ще се издигнат. Ето, тия ще дойдат от далеч, И, ето, ония от север и от запад, А пък ония, от Синимската земя. Пей, небе, и радвай се, земьо, И запейте, планини; Защото Господ утеши людете Си,; И се смили за наскърбените Си. Църквите през първи век са били в навечерието на най-голямата Скръб на всички времена. Много хора са щели да изгубят своя живот, своите семейства, своите притежания. Но св. Йоан пише, за да каже на църквите, че Скръбта не е смърт, а Раждане (ср. въведение към установяването на световно Царство на Христос. Той им показва сцената от другата страна: неизбежното празнуване на победата. В Големия Циркус на Нерон, сцената на неговите кървави и отвратителни кланета на християни – чрез диви зверове, чрез разпъване, чрез огън и меч – е стоял огромен каменен обелиск, тих свидетел на доблестта на онези смели светии, които са претърпели страданието и са счели всички неща за загуба заради Христос. Зверският Нерон и неговите последователи отдавна са изчезнали от сцената, за да получат своето вечно възмездие, но Обелискът още стои, сега в центъра на големия площад пред Базиликата св. Петър. На неговата основа са гравирани тези думи, взети от тържествения химн на побеждаващите мъченици: CHRISTUS VINCIT CHRISTUS REGNAT CHRISTUS IMPERAT – което означава: Христос побеждава; Христос царува; Христос владее над всичко. Marcellus Kik, An Eschatology of Victory (Nutley, NJ: The Presbyterian and Reformed Publishing Company, 1971), pp. 96f. Виж предстоящите трудове на Джеймс Джордан, Food and Faith и Trees and Thorns. Виж коментарите върху 4:5-8 по-горе. Gary North, The Dominion Covenant: Genesis (Tyler, TX: Institute for Christian Economics, 1982), pp. 1-2; ср. p. 2-11, 425-54 (превод на български, Гари Норт, Завет за Господство: Битие); виж също Rousas John Rushdoony, The Mythology of Science (Nutley, NJ: The Craig Press, 1967). Plumptre, The Pulpit Commentary: Ezekiel (London: Funk and Wagnalls Co., n.d.), Vol. 1, pp. 162f. Тертулиан, Против Марсион, iii.22, in Alexander Roberts and James Donaldson, eds., The Ante-Nicene Fathers (Grand Rapids: William B. Eerdmans Publishing Co., 1973), Vol. III, pp. 340f. За законността на белега на кръста като символично действие, виж James B. Jordan, The Sociology of the Church: Essays in Reconstruction (Tyler, TX: Geneva Ministries, 1986), pp. 207ff. Milton Terry, Biblical Apocalyptics: A Study of the Most Notable Revelations of God and of Christ in the Canonical Scriptures (New York: Eaton and Mains, 1898), p. 336. Ibid., pp. 341f. Rousas John Rushdoony, Salvation and Godly Rule (Vallecito, CA: Ross House Books, 1983), p. 141. Austin Farrer, A Rebirth of Images: The Making of St. John’s Apocalypse (Gloucester, MA: Peter Smith, [1949] 1970), pp. 20f. Ориент означава изток; затова, ако сте наистина “ориентирани,” вие вече сте “насочени на изток,” поставени така, че да гледате в правилната посока (която е обикновено, но не винаги, изток). Austine Farrer, The Revelation of St. John the Divine, p. 108. Benjamin B. Warfield, from a sermon on John 3:16 entitled “God’s Immeasurable Love,” Biblical and Theological Studies (Philaelphia: Presbyterian and Reformed Publishing Co., 1968), pp. 518f. Цитиран в Iain Murray, The Puritan Hope: Revival and the Interpretation of Prophecy (London: The Banner of Truth Trust, 1971), p. 258. Виж David Chilton, Paradise Restored: A Biblical Theology of Dominion (Ft. Worth, TX: Dominion Press, Rousas John Rushdoony, Thy Kingdom Come: Studies in Daniel and Revelation (Tyler, TX: Thoburn Ethelbert Stauffer, Christ and the Caesars (Philadelphia: The Westminster Press, 1955), p. 52. Накрая Нерон се отплаща на Сенека за неговия живот на сервилно идолопоклонство като му заповядва да извърши самоубийство. Alfred Edersheim, The Temple: Its Ministry and Services as They Were at the Time of Jesus Christ (Grand Rapids: William B. Eerdmans Publishing Co., 1980), p. 95; ср. Adolf Harnack, The Mission and Expansion of Christianity in the First Three Centuries, James Moffatt, trans. (Gloucester, MA: Peter Smith, [1908] 1972), pp. 257f. Виж Meredith G. Kline, Images of the Spirit (Grand Rapids: Baker Book House, 1980), pp. 13ff.; ср. Chilton, Paradise Restored, pp. 58ff.
1.1 2.1 3.1 4.1 5.1 5.2 6.1 6.2 6.3 7.1 7.2 7.3 7.4 7.5 8.1 9.1 9.2 9.3 9.4 9.5 9.6 9.7 10.1 10.2 10.3 10.4 11.1 11.2 11.3 12.1 13.1 14.1 14.2 14.3 15.1 15.2 15.3 15.4 15.5 16.1 16.2 16.3 16.4 17.1 17.2 17.3 18.1 19.1 20.1 21.1 22.1 23.1 24.1 25.1 26.1 26.2 26.3 26.4 27.1 27.2 27.3 27.4 28.1 28.2 28.3 29.1 30.1 31.1 32.1 33.1 33.2 33.3 33.4 33.5 33.6 33.7 33.8 33.9 33.10 33.11 33.12 33.13 34.1 34.2 34.3 34.4 35.1 35.2 35.3 35.4 35.5 35.6 36.1 37.1 37.2 37.3 37.4 37.5 37.6 37.7 38.1 38.2 38.3 38.4 39.1 40.1 40.2 40.3 41.1 41.2 41.3 42.1 42.2 42.3 42.4 42.5 42.6 43.1 43.2 43.3 43.4 43.5 43.6 44.1 45.1 45.2 45.3 45.4 46.1 47.1 47.2 47.3 47.4 47.5 47.6 47.7 48.1 48.2 48.3 48.4 48.5 48.6 48.7 48.8 49.1 49.2 49.3 49.4 50.1 51.1 52.1 53.1 54.1 54.2 54.3 54.4 54.5 55.1 56.1 56.2 56.3 57.1 57.2 57.3 58.1 59.1 59.2 59.3 59.4 59.5 59.6 59.7 60.1 60.2 60.3 60.4 60.5 60.6 61.1 61.2 61.3 61.4 61.5 62.1 62.2 62.3 62.4 62.5 63.1 64.1 64.2 64.3 64.4 65.1 65.2 65.3 65.4 66.1 66.2 66.3 66.4 67.1 68.1 69.1 69.2 69.3 70.1 70.2 71.1 71.2 71.3 72.1 72.2 72.3 73.1 74.1 75.1 76.1 77.1 77.2 77.3 77.4 77.5 78.1 79.1 79.2 79.3 79.4 79.5 79.6 79.7 79.8 80.1 80.2 80.3 80.4 80.5 80.6 80.7 80.8 81.1 82.1 82.2 82.3 82.4 83.1 83.2 83.3 83.4 83.5 83.6 83.7 84.1 85.1 85.2 85.3 85.4 85.5 85.6 86.1 86.2 86.3 86.4 86.5 87.1 87.2 87.3 87.4 87.5 87.6 87.7 88.1 89.1 90.1 91.1 92.1 92.2 92.3 92.4 92.5 93.1 94.1 94.2 94.3 95.1 95.2 95.3 95.4 96.1 97.1 97.2 97.3 97.4 98.1 98.2 99.1 99.2 99.3 99.4 100.1 100.2 100.3 100.4 100.5 101.1 102.1 102.2 102.3 102.4 103.1 103.2 103.3 103.4 103.5 103.6 103.7 104.1 104.2 105.1 105.2 105.3 106.1 107.1 107.2 107.3 107.4 107.5 107.6 107.7 108.1 108.2 109.1 110.1 111.1 112.1 113.1 113.2 113.3 114.1 115.1 115.2 115.3 115.4 115.5 115.6 115.7 115.8 115.9 116.1 116.2 116.3 116.4 117.1 117.2 117.3 117.4 117.5 117.6 118.1
Tagged: 000 The first trumpet – Revelation 8:7 Previously: The seventh seal – Revelation 8:1-6 The scripture Rev. 8:7 – The first [angel] blew his trumpet, and hail and fire, mixed with blood, were hurled to the earth. So a third of the earth was burned up, a third of the trees were burned up, and all the green grass was burned up (HCSB). The four angels standing at the four corners of the earth are prevented from harming “the earth or the sea or the trees” until the 144,000 are sealed (Rev. 7:2-3). But now, with the sounding of the first and second trumpets, a third of the earth and trees are burned up, and a third of the sea becomes blood. The hiatus is over and massive destruction of the sin-cursed world begins to take place. Are we to believe that hail, fire and blood are literally mixed and hurled to the earth? What’s the significance of “a third,” a recurring fraction in the first four trumpet judgments? How can “all” the green grass be burned in the first trumpet judgment if the “locusts” that ascend out of the abyss are prevented from harming the grass in the fifth judgment? And do the trumpet judgments follow the seal judgments chronologically or run concurrently with them? Let’s take a closer look. The first angel blew his trumpet The trumpet employed by each angel in this series of judgments is the shofar, or ram’s horn, and is translated so in the Complete Jewish Bible. This horn has special significance for Israel. Loud blasts of the shofar accompany the giving of the law on Mt. Sinai and cause the people to tremble (Ex. The shofar is incorporated into the Jewish feasts of Rosh Hashanah, the Jewish New Year, and Yom Kippur, or Atonement. Some Bible commentators believe the coming rapture of the church will be associated with Rosh Hashanah and the trumpets described in 1 Cor. 15:52 and 1 Thess. They also believe the trumpets of Yom Kippur will herald national judgment on Israel, leading many Jews to receive Jesus as Messiah during the Tribulation. David H. Stern writes, “The idea that the Great Judgment of the Last Days is heralded by blasts on the shofar has its roots in the Tanakh [Old Testament]. ‘YHVH [Yahweh; God] will be seen over them, his arrow will go forth like lightning, and Adonai YHVH will sound the shofar and will move in the storm winds of the south…. And YHVH their God will save them on that day as the flock of his people (Zech. 9:14, 16)” (Jewish New Testament Commentary, p. 814). Additionally, the shofar is to be sounded on the Day of Atonement in the Year of Jubilee, every 50th year, to signal the release of slaves and debt. For Christians, this may be seen as symbolic of Christ’s work on our behalf, redeeming us from the slave market of sin and paying our sin debt with His blood. His finished work on the cross frees us from the debtor’s prison of sin. Whatever the significance of the shofar in the case of the trumpet judgments, its sounding precedes unprecedented acts of God upon the earth (the first four trumpet judgments) and its wicked people (the last three trumpet judgments). Hail and fire, mixed with blood After the angel sounds the first trumpet, John sees hail and fire, mixed with blood, hurled to the earth. Jamieson, A.R. Fausset and D. Brown note there is a common feature in the first four trumpets; the judgments affect natural objects – the earth, trees, grass, the sea, rivers, fountains, the light of the sun, moon and stars. But the last three trumpet judgments affect men’s lives with pain, death and hell (A Commentary, Critical and Explanatory, on the Old and New Testaments, Re 8:7). Further, the language used to describe these judgments is drawn from the plagues of Egypt, with five or six out of the 10 plagues corresponding to trumpet judgments: hail, fire (Ex. 9:24), water turning to blood (Ex. 7:19), darkness (Ex. 10:21), locusts (Ex. 10:12), and perhaps death (Rev. 9:18). If we step back a little, we can see a pattern in all three sets of judgments – the seals, trumpets, and bowls. As the Dictionary of Biblical Prophecy and End Times notes, “In all three series of seven, the first four judgments focus on the earth, while the last three are more cosmic in nature. The seals and trumpets follow a 4+2+1 pattern, while the bowls follow a 4+3 pattern. There is an interlude between the sixth and seventh seals and the sixth and seventh trumpets, but no interlude between the sixth and seventh bowls as the pace becomes too intense” (p. 405). It’s also important to note that some commentators see these three sets of judgments playing out in chronological order – the seals first, followed by the trumpets and, finally, the bowls – while others see them as repeating and overlapping, especially since each series culminates at the end of time with a storm-earthquake. One’s view of the end times (historical, for example, or futurist) no doubt influences a belief in either consecutive or overlapping series of judgments, or perhaps it’s the other way around. In any case, it is difficult to overlook the similarities between the three sets of judgments. Grant Osborne, in his book Revelation, identifies seven major themes in the three judgment series: - These judgments are poured out on unbelievers, while believers are protected (Rev. 3:10; 7:1-8; 9:4; 16:2). - These judgments are God’s response to the prayers of the saints for justice and vengeance (5:8; 6:9-11; 8:3-5). - The sovereignty of God is emphasized throughout. - God does not command evil to do His will; He simply allows it to operate. - Unbelievers respond by refusing to repent and by cursing God, thus demonstrating depravity (9:20-21; 16:9, 11). - These judgments are acts of mercy, providing a final opportunity to repent (9:20; 14:6-7; 16:9, 11). - There is a progressive dismantling of creation, preparing for the final consummation. As for the first trumpet, it no doubt ushers in a terrible storm, but commentators are divided as to what that storm symbolizes. Some argue this is a symbolic storm of heresies; others, a mixture of doctrinal errors such as the Arian heresy that denied the deity of Christ; or a tempest of war falling on the state. In any case, the hail and fire, mingled with blood, remind us of the seventh plague God sends against Egypt (Ex. The prophet Joel also promises blood and fire in the last days (Joel 2:30). Although it’s difficult to picture hail and fire mixed with blood, imagine the apostle John, from his first-century perspective, trying to describe events that are perhaps centuries in the future. If the futurist perspective is correct, for example, how is John to describe 21st century (or later) warfare and weapons? Could the locusts be attack helicopters, and the burning mountain falling into the sea a nuclear warhead? We simply do not know. As we read these descriptions of hail and fire mixed with blood, strange-looking locusts, and blazing mountains falling from the sky, we are well advised to cling to the clear teachings of each passage and be willing to be proven wrong on our assumptions about apocalyptic details. For example, it is clear that God is bringing judgment to bear upon the earth; that much suffering ensues; that the wicked refuse to repent; that the Lamb is in control; that His people are protected; and that the earth is being prepared for what Jesus called “the regeneration” (Matt. 19:28 KJV) and what Peter referred to as “new heavens and a new earth” (2 Peter 3:13). Next: A third of the earth was burned up (first trumpet continued): Rev. 8:7 A vast multitude — Revelation 7:9-17 Previously: I heard the number — Revelation 7:1-8 The scripture Rev. 7:9 – After this I looked, and there was a vast multitude from every nation, tribe, people, and language, which no one could number, standing before the throne and before the Lamb. They were robed in white with palm branches in their hands. 10And they cried out in a loud voice: Salvation belongs to our God, who is seated on the throne, and to the Lamb! 11All the angels stood around the throne, the elders, and the four living creatures, and they fell on their faces before the throne and worshiped God, 12saying: Amen! Blessing and glory and wisdom and thanksgiving and honor and power and strength, be to our God forever and ever. Amen. 13Then one of the elders asked me, “Who are these people robed in white, and where did they come from?” 14I said to him, “Sir, you know.” Then he told me: These are the ones coming out of the great tribulation. They washed their robes and made them white in the blood of the Lamb. 15For this reason they are before the throne of God, and they serve Him day and night in His sanctuary. The One seated on the throne will shelter them: 16no longer will they hunger; no longer will they thirst; no longer will the sun strike them, or any heat. 17Because the Lamb who is at the center of the throne will shepherd them; He will guide them to springs of living waters, and God will wipe away every tear from their eyes (HCSB). After hearing the roll call of the 144,000, John now sees “a vast multitude” of redeemed people from “every nation, tribe, people, and language, which no one could number” (v. 9). They lift their voices in praise for the salvation belonging to God and to the Lamb. Then the angels, elders and four living creatures fall on their faces before the throne in worship. An elder asks John for the identity of the vast multitude of people, and when John confesses his ignorance, the elder provides the answer: “These are the ones coming out of the great tribulation” (v. 14). Who are these people? To what great tribulation is the elder referring? How does this multitude relate to the 144,000? What do John’s first-century readers make of this passage? And what does it say to us today? Let’s take a closer look. A vast multitude John sees a “vast multitude” that “no one could number” from “every nation, tribe, people, and language” (v. 9). As in the new song of Rev. 5:9, these are redeemed people of the earth, purchased by the blood of the Lamb and for God the Father. That they are in heaven, before the throne of God and the Lamb, should put to rest the Jehovah’s Witness contention that only 144,000 will enjoy this great honor. The King’s banquet house is full (Matt. 22:10) and the marriage supper of the Lamb is well attended. No doubt many will enjoy eternal fellowship with God in heaven. Yet it is foolish for us to place restrictions on the number who will stand around the throne, or to be universalist in our assumptions by declaring that all people will be saved. As Jesus is passing through the towns and villages on his way to Jerusalem, someone asks, “Lord, are there few being saved?” This is the perfect opportunity for the Savior to provide an exact number of those who will receive Him by faith. Instead, He directs a warning to His listeners: “Make every effort to enter through the narrow door, because I tell you, many will try to enter and won’t be able …” In parables and other teachings, Jesus makes it clear that the way of salvation is narrow, and some who think they’ve found it are in for a rude awakening on judgment day. Take note: - Many who claim, “We ate and drank in Your presence, and You taught in our streets,” will be told “I don’t know you or where you’re from. Get away from Me, all you workers of unrighteousness. There will be weeping and gnashing of teeth in that place, when you see Abraham, Isaac, Jacob, and all the prophets in the kingdom of God but yourselves thrown out” (Luke 13:26-28). - Jesus warns, “Enter through the narrow gate. For the gate is wide and the road is broad that leads to destruction, and there are many who go through it. How narrow is the gate and difficult the road that leads to life, and few find it” (Matt. - Jesus declares, “I am the way, the truth, and the life. No one comes to the Father except through Me” (John 14:6). “I am the door. If anyone enters by Me, he will be saved …” “I am the resurrection and the life. The one who believes in Me, even if he dies, will live” (John 10:25). - Jesus continues, “Not everyone who says to Me, ‘Lord, Lord!’ will enter the kingdom of heaven, but [only] the one who does the will of My Father in heaven. On that day many will say to Me. ‘Lord, Lord, didn’t we prophesy in Your name, drive out demons in Your name, and do many miracles in Your name?’ Then I will announce to them, ‘I never knew you! Depart from Me, you lawbreakers’” (Matt. “No, I tell you; but unless you repent, you will all perish …” - Peter states boldly, “There is salvation in no one else, for there is no other name under heaven [except the name of Jesus] given to people by which we must be saved” (Acts 4:12). We could cite many more passages, but the message is clear: Jesus is the only way of salvation. Apart from faith in Him, no one receives forgiveness of sins and eternal life. Those who seek to find their own way – through religious ritual, aestheticism, heritage, good works, or any number of other pursuits – will find themselves like the man cast out of the wedding for the king’s son because he is not properly dressed. The king has provided all guests proper attire – white robes – but this guest prefers the filthy rags of his own righteousness and thereby is unceremoniously cast into outer darkness for insulting the king and dishonoring his son (Matt. Are only a few saved? This makes it seem as if few will be saved. However, we see through John’s eyes that people from every corner of the earth, every walk of life, and every language – an uncountable throng – stand before the throne of God and of the Lamb, robed in white (the imputed righteousness of Christ) and holding palm branches in their hands (a symbol of victory). Yes, the way is narrow. A relatively small number of the earth’s billions of inhabitants through time will find the way. Yet a vast multitude that Christ redeems by His blood will enter through the heavenly portals and sing the song of the redeemed. We are foolish to speculate how many, and we are in danger of judgment to decide who is worthy and who is not. But we are unfaithful to scripture if we insist that the number of redeemed in heaven are any fewer than the “vast multitude” John sees before the throne. As for the white clothing, we have addressed this in previous lessons (see, for example, the notes on Rev. 3:1-6); however, it’s good to be reminded of its significance. Candidates for Christian baptism in the ancient church wore white robes as a symbol of the imputed righteousness of Christ. Further, Paul writes in Eph. 5:27 that Jesus gave Himself for the church “to present the church to Himself in splendor, without spot or wrinkle or any such thing, but holy and blameless.” And in Rev. 19:8 we see the church depicted as a bride, “permitted to wear fine linen, bright and pure. For the fine linen represents the righteous acts of the saints.” On earth, believers are declared righteous, or justified; in heaven, they are made righteous, or glorified. In either case, their white robes depict the righteousness of Christ. Concerning the palm branches in the hands of the redeemed, Jamieson, Fausset and Brown share this insight: “The palm branch is the symbol of joy and triumph. It was used at the feast of tabernacles, on the fifteenth day of the seventh month, when they kept [a] feast to God in thanksgiving for the ingathered fruits. The antitype shall be the completed gathering in of the harvest of the elect redeemed here described. Compare Zec 14:16, whence it appears that the earthly feast of tabernacles will be renewed, in commemoration of Israel’s preservation in her long wilderness-like sojourn among the nations from which she shall now be delivered, just as the original typical feast was to commemorate her dwelling for forty years in booths or tabernacles in the literal wilderness” (A Commentary, Critical and Explanatory, on the Old and New Testaments, Rev. 7:9–10). Next: They cried out in a loud voice — Rev. 7:9-17 I heard the number: Revelation 7:1-8 Previously: Another angel … from the east — Rev. 7:1-8 The scripture Rev. 7:1 – After this I saw four angels standing at the four corners of the earth, restraining the four winds of the earth so that no wind could blow on the earth or on the sea or on any tree. 2Then I saw another angel rise up from the east, who had the seal of the living God. He cried out in a loud voice to the four angels who were empowered to harm the earth and the sea: 3“Don’t harm the earth or the sea or the trees until we seal the slaves of our God on their foreheads.” 4And I heard the number of those who were sealed: 144,000 sealed from every tribe of the sons of Israel: 512,000 sealed from the tribe of Judah, 12,000 from the tribe of Reuben, 12,000 from the tribe of Gad, 612,000 from the tribe of Asher, 12,000 from the tribe of Naphtali, 12,000 from the tribe of Manasseh, 712,000 from the tribe of Simeon, 12,000 from the tribe of Levi, 12,000 from the tribe of Issachar, 812,000 from the tribe of Zebulun, 12,000 from the tribe of Joseph, 12,000 sealed from the tribe of Benjamin. (HCSB) I heard the number … Johns hears a roll call of the sealed servants. Perhaps it is the angel from the east who calls the roll, the same angel who tells the four other angels not to harm the earth until the 144,000 receive the seal of God on their foreheads. John learns that the 144,000 are from “every tribe of the sons of Israel,” and then he listens as 12,000 from each of 12 tribes are called out. Jamieson, A.R. Fausset and D. Brown provide the following perspective of John’s use of numbers: “Twelve is the number of the tribes, and appropriate to the Church: three by four: three, the divine number, multiplied by four, the number for world-wide extension. Twelve by twelve implies fixity and completeness, which is taken a thousandfold in 144,000. A thousand implies the world perfectly pervaded by the divine; for it is ten, the world number, raised to the power of three, the number of God” (A Commentary, Critical and Explanatory, on the Old and New Testaments, Re 7:4). Some key questions come to mind: - Why are the tribes of Dan and Ephraim missing? Many commentators believe it’s because Dan and Ephraim are largely responsible for leading the nation of Israel into idolatry. Some conclude that the Antichrist will come from Dan (see Gen. 49:16-17; Jer. Just as there is a Judas among the 12 apostles, there is a traitor among the tribes of Israel. Evidently, the priestly tribe of Levi replaces Dan. Ephraim is not mentioned by name, but rather by his father’s name. Joseph is sometimes substituted for Manasseh or Ephraim when referring to either tribe. - Are the 144,000 ethnic Jews, or a symbolic representation of some other group? Many scholars believe these are ethnic Jews because the text plainly says so and lists them by tribe; they also argue that the clear references to “tribe” and “Israel” distinguish the 144,000 from the Gentile multitude in the second half of Revelation 7. Some who hold this view contend that the 144,000, who are mentioned as “firstfruits for God and the Lamb” (Rev. 14:4), are the first Jews converted in the early days of the church. Other interpreters argue that the 144,000 are God’s faithful people, both Jew and Gentile. Just as Paul declared that “not all who are descended from Israel are Israel” (Rom. 9:6), the “true Israel” consists of Jews and Gentiles who have trusted in Christ; therefore the 144,000 symbolize the true church. - Is the number 144,000 to be taken literally or symbolically? Commentators are divided on this question. Most futurists read this literally and believe that during the coming Tribulation God will anoint 144,000 Jewish evangelists. Others believe that 144,000 Jewish Christians heed the warnings of Jesus and escape the Roman destruction of Jerusalem in 70 A.D. But many Bible interpreters insist we must see this number as symbolic. The 144,000 may be seen as 12 x 12 x 1000, which stresses the completeness of the number; this is, after all, apocalyptic language, and reasonable readers should see it as such, they argue. - Are the 144,000 in chapter 7 the same 144,000 we encounter in chapter 14? Again, there is no consensus among scholars. Some insist they are the same, since they are sealed by God on their foreheads and are redeemed from the earth. Those who hold this view stress that we see the 144,000 on earth in chapter 7 and in heaven in chapter 14. Other interpreters, however, say that these are two different groups: Jews in chapter 7 and the “redeemed from the human race” in chapter 14 (v. 4). While these questions leave many of us scratching our heads and wondering whether the “right” answers may ever be known, we should not overlook the clear teachings that believers throughout the church age have embraced: - God is not finished with Israel. Whether the 144,000 are ethnic Jews or redeemed of all the earth, Jews are welcome in the kingdom of heaven and have been receiving their King since the Day of Pentecost. Although proponents of “replacement” theology (also known as “completion theology”) contend that the church has taken the place of Israel in this age, no reasonable Christian would deny that ethnic Jews throughout the church age have trusted in Jesus as Messiah as therefore are members of the true church. One other point should be kept in mind: There are many scriptural promises of Israel’s future glory, including the city of Jerusalem, that are difficult to spiritualize and are better understood in light of a geographic location and ethnic people. - God always keeps a faithful remnant. Even though the nation of Israel often has fallen into gross idolatry, the Lord has preserved a number of Jews faithful to Him. And even when Christianity is the particular target of persecutors – whether Roman or Jewish in the early centuries of the church, or communist or radical Muslim today – Christ preserves, strengthens, and expands His church. Clearly, the “forces of Hades will not overpower it” (Matt. - God will judge the world one day in righteousness. The sealed servants in Revelation 7 and 14 are set apart before the Lord brings His particular judgment of the wicked to bear. While there is no doubt that many believers suffer persecution at the hands of the ungodly, God’s final judgment of the earth will target those who shake their fists at the Son of God as He returns in power and great glory. Whatever price believers have paid for their faithfulness on earth will be vindicated by Christ in His coming and compensated in eternity. Four major views of the 144,000 So, how do proponents of the four major interpretations of Revelation view the 144,000? - Preterists – who see the events of Revelation as fulfilled in the first centuries of the church age – say the 144,000 is a symbolic number representing Jewish Christians who escaped Jerusalem before its destruction in 70 A.D. Because this group is called “the firstfruits for God and the Lamb” (Rev. 14:4), and because the church age has witnessed a continuous harvest of souls, the 144,000 must be early Jewish Christians rather than future ones. “God always has had a remnant in Israel who are faithful despite widespread apostasy,” writes Steve Gregg, explaining the preterist view. “This faithful remnant in the first century was the original core of the entity we now call the church; many Gentile converts have been added to their company since that time” (Revelation: Four Views, p. 130). - Historicists – who view the events of Revelation as unfolding throughout the course of history – see the 144,000 as symbolic of the entire church, “the Israel of God.” Some historicists, however, take the 144,000 to be a select number of Jews spared during the destruction of Jerusalem (similar to the preterist view), or symbolic of God’s chosen remnant in the world. - Futurists – who argue that the events of Revelation are largely unfulfilled, especially chapters 4-22 – say the 144,000 constitute a godly remnant of Jewish people who are sealed for protection from later plagues. These are physical Israelites, not to be confused with the church, which is never described by tribal divisions. Hal Lindsey, author of The Late, Great Planet Earth, refers to this group as “144,000Jewish Billy Grahams.” - Idealists, or spiritualists – who see Revelation setting forth timeless truths concerning the battle between good and evil – argue that this company represents the church as the true and spiritual Israel. The irregular listing of tribes – with Judah named first as Messiah’s own tribe, and the omission of Dan and Ephraim, argue against a literal interpretation. “In any age, it is the church that is preserved from God’s judgments upon nations, though this does not mean the church does not suffer at the hands of sinners,” writes Gregg, summarizing the idealist view (pp. 132-33). Next: A vast multitude — Revelation 7:9-17 Another angel … from the east — Revelation 7:1-8 Previously: The sealed of Israel (Rev. 7:1-8) The scripture Rev. 7:1 – After this I saw four angels standing at the four corners of the earth, restraining the four winds of the earth so that no wind could blow on the earth or on the sea or on any tree. 2Then I saw another angel rise up from the east, who had the seal of the living God. He cried out in a loud voice to the four angels who were empowered to harm the earth and the sea: 3“Don’t harm the earth or the sea or the trees until we seal the slaves of our God on their foreheads.” 4And I heard the number of those who were sealed: 144,000 sealed from every tribe of the sons of Israel: 512,000 sealed from the tribe of Judah, 12,000 from the tribe of Reuben, 12,000 from the tribe of Gad, 612,000 from the tribe of Asher, 12,000 from the tribe of Naphtali, 12,000 from the tribe of Manasseh, 712,000 from the tribe of Simeon, 12,000 from the tribe of Levi, 12,000 from the tribe of Issachar, 812,000 from the tribe of Zebulun, 12,000 from the tribe of Joseph, 12,000 sealed from the tribe of Benjamin. (HCSB) Another angel … from the east In verse 2 John sees “another angel” rise up from the east. He carries “the seal of the living God” and cries out to the four angels, “Don’t harm the earth or the sea or the trees until we seal the slaves of our God on their foreheads” (v. 3). This angel is unique in that he comes to seal God’s slaves, while the four others are sent to restrain the four winds. Angels are messengers of God and serve Him in different capacities. Some, like Gabriel, bring messages. Others, like Michael, stand for Israel. Others bring protection, deliverance or judgment. They do not seem to prefer one task over another; they simply obey God when He sends them to earth, and this particular angel is sent to halt the advance of the other four until God’s special mark is upon His slaves. This angel comes from the east. The direction is significant. The tabernacle in the wilderness faces east (Num. The temple in Jerusalem faces east (2 Chron. It is at the eastern gate of the temple – “the temple gate called Beautiful,” Acts 3:2 – where Peter and John heal the lame man. Perhaps most important, when Jesus returns, He will come from the east: “For as the lightning comes from the east and flashes as far as the west, so will be the coming of the Son of Man” (Matt. 24:27; see also Ezek. So this angel comes from the east, the direction of the sunrise, to do a great work on the Lord’s behalf, sealing His slaves. Sealed on their foreheads The seal of God is placed upon the foreheads of His chosen servants. There seems to be a parallel between this portion of Revelation and what Jesus describes in Matt. At the end of Revelation 6, the wicked of the earth seek to hide from the wrath of the Lamb, consistent with what Jesus says in Matt. 24:30, “Then the sign of the Son of Man will appear in the sky, and then all the peoples of the earth will mourn; and they will see the Son of Man coming on the clouds of heaven with power and great glory.” Then, at the start of Revelation 7, angels are sent to restrain the four winds until God’s chosen ones are sealed. This seems to fit with Matt. 24:31, “He [the Son of Man] will send out His angels with a loud trumpet, and they will gather His elect from the four winds, from one end of the sky to the other.” If Jesus’ words in Matthew 24 and John’s record in Revelation 7 are describing the same events, then God is about to pour out His wrath on the earth. But first He spares the righteous. This could fit a preterist view, in which Jews who heed Jesus’ warnings flee Jerusalem before its destruction in 70 A.D. It could also fit a futurist view, in which a large number of Jewish believers are spared the horrors of the Tribulation. In any case, it appears God delivers a number of His elect before His judgment falls. Seals in scripture There are about 60 references to seals in the Bible. Generally speaking, seals are spoken of in two ways. First, a seal is an object – often a small, semiprecious stone with writing cut into its surface, making an impression in clay or wax. Second, a seal signifies the impression itself. In this context, the angel from the east seals the 144,000 – placing God’s mark of ownership on them. At the same time, the 144,000 are sealed, or receive and bear the mark of God. The seal, John says, is placed on their foreheads. It’s possible the seal is visible, for while John only hears the number of those sealed in Revelation 7, he sees the 144,000 on Mt. Zion in Revelation 14. Also, the Antichrist, the great imposter, requires his followers to receive a mark on their foreheads, perhaps indicating a visible sign. But it may make more sense to see God’s seal as the mark of the Holy Spirit, who seals the believer (Eph. If the futurist view is true and the Holy Spirit is removed from the earth at this time, it would take a special act of God to send His Spirit to mark out the 144,000 as His own. The use of seals in scripture might shed some light on this passage. Harper’s Bible Dictionary points out that seals often render something secure against tampering (Jer. 27:66), to demonstrate authority (1 Kings 21:8; John 6:27), to seal a letter (1 Kings 21:8; 1 Cor. 9:2), to seal a covenant (Neh. 9:38), to delegate authority (Esther 8:8; John 6:27), and to seal documents (Isa. The 144,000 are indeed secure from the tampering of the wicked; they are under the authority of the King; they are messengers; they are partakers of the divine covenant, and so on. More important, if this seal is in fact the Holy Spirit, they have the indwelling presence of God and are empowered by Him to carry out His will. Next: I heard the number … The sealed of Israel: Revelation 7:1-8 Previously: The great day of Their wrath has come — Rev. 6:12-17 The scripture Rev. 7:1 – After this I saw four angels standing at the four corners of the earth, restraining the four winds of the earth so that no wind could blow on the earth or on the sea or on any tree. 2Then I saw another angel rise up from the east, who had the seal of the living God. He cried out in a loud voice to the four angels who were empowered to harm the earth and the sea: 3“Don’t harm the earth or the sea or the trees until we seal the slaves of our God on their foreheads.” 4And I heard the number of those who were sealed: 144,000 sealed from every tribe of the sons of Israel: 512,000 sealed from the tribe of Judah, 12,000 from the tribe of Reuben, 12,000 from the tribe of Gad, 612,000 from the tribe of Asher, 12,000 from the tribe of Naphtali, 12,000 from the tribe of Manasseh, 712,000 from the tribe of Simeon, 12,000 from the tribe of Levi, 12,000 from the tribe of Issachar, 812,000 from the tribe of Zebulun, 12,000 from the tribe of Joseph, 12,000 sealed from the tribe of Benjamin. (HCSB) The sealed of Israel Between the opening of the sixth and seventh seals, John witnesses the “sealing” of 144,000 “slaves of our God” from “every tribe of the sons of Israel” (vv. 4-5). He also views a vast multitude from “every nation, tribe, people, and language” standing before the throne of God (v. 9). In this section we’ll focus on the 144,000. No doubt, numbers are significant in this chapter. John sees four angels standing at the four corners of the earth, restraining the four winds of the earth. These angels are empowered to harm the earth and the sea. But before they do, another angel tells them to wait until 144,000 servants of God are sealed, 12,000 from each of the 12 tribes of Israel. A lightning rod for controversy This passage is a lightning rod for controversy. Jehovah’s Witnesses contend that the 144,000 make up a special class, “the spirit-begotten congregation” that will reign in heaven with Christ. Members of the Watchtower also refer to this class as the “little flock” of Luke 12:32; it is the only class of people who go to heaven. The rest of Jehovah’s Witnesses are called the “other sheep” (John 10:16) or the “great crowd” (Rev. 7:9-17) that hopes for future resurrection and life on Paradise earth. Seventh-day Adventists say the 144,000 pertain to their communion, who are found observing the Jewish Sabbath when the Lord comes again and raptures them into glory. Other sects find similar solace in the belief that these sealed slaves come from their ranks. More doctrinally sound commentators, who rightfully reject these views, still cannot agree among themselves. Some argue that these are 144,000 Jews converted and protected by God during the future Tribulation. Others contend that these sealed slaves represent the “true Israel” – the church. Others say this number symbolizes believing Israel, or the believing Jewish remnant to which Paul refers in Romans 9-11, or to the first Jews converted to Christianity. But where are the tribes of Dan and Ephraim? Why have they been replaced? Should we read the 144,000 as a literal representation of some group of people, or as figurative? How did first-century Christians interpret this passage? And what does it mean for us today? Four angels The number four dominates the first verse of chapter 7. John sees four angels standing at the four corners of the earth, restraining the four winds of the earth. What is the significance of the number four in this passage? In Old Testament symbolism, the number four refers to the whole earth (see Isa. The writers of BibleStudy.org make the following observations: “Now the number four is made up of three and one (3+1=4), and it denotes, therefore, and marks that which follows the revelation of God in the Trinity, namely, His creative works. He is known by the things that are seen. Hence the written revelation commences with the words, ‘In the beginning God CREATED.’ Creation is therefore the next thing – the fourth thing, and the number four always has reference to all that is created. It is emphatically the number of Creation…. It is the number of things that have a beginning, of things that are made, of material things, and matter itself. It is the number of material completeness…. “The fourth day saw the material creation finished (for on the fifth and sixth days it was only the furnishing and peopling of the earth with living creatures). The sun, moon, and stars completed the work, and they were to give light upon the earth which had been created, and to rule over the day and over the night (Genesis 1:14-19).” So, the four angels perhaps share some responsibility for the whole earth. Just as there are territorial demons – like the “prince of the kingdom of Persia” in Dan. 10:13 – so, too, there may be angels with assignments to watch over God’s creation, or to bring judgment upon it, for verse 2 tells us the four angels are “empowered to harm the earth and the sea.” Four corners These angels stand at the “four corners of the earth.” The word translated “corners” is the Greek gonia, which literally means angles or divisions. It is related to our modern divisions known as quadrants. The Hebrew equivalent is kanaph and is translated a variety of ways but generally means extremity. It is translated “borders” or “corners” in Numbers 15:38. In Ezekiel 7:2 it is translated “corners” and again in Isaiah 11:12. In Job 37:3 it is “ends” and in 38:13 it is “edges.” It is doubtful that any religious Jew would misunderstand the true meaning of kanaph. For nearly 2,000 years, religious Jews have faced the city of Jerusalem three times daily and chanted the following prayer: Sound the great trumpet for our freedom, Raise the banner for gathering our exiles, And gather us together from THE FOUR CORNERS OF THE EARTH into our own land. The Book of Isaiah describes how the Messiah, the Root of Jesse, shall regather his people from the four corners of the earth. They shall come from every extremity to be gathered into Israel (Isa. So there is little doubt that these angels stand ready to bring down judgment upon the whole earth, perched from the “four corners” where all is in view. Four winds But what are the four winds? There are several interpretations. The rabbis viewed the quarterly winds as evil, and even the apostle Paul may have wondered about the malevolence of the “northeaster” (Acts. Others liken the winds to the judgments of God (Jer. Matthew Henry has an interesting perspective. He writes: “here the spirits of error are compared to the four winds, contrary one to another, but doing much hurt to the church, the garden and vineyard of God, breaking the branches and blasting the fruits of his plantation. The devil is called the prince of the power of the air; he, by a great wind, overthrew the house of Job’s eldest son. Errors are as wind, by which those who are unstable are shaken, and carried to and fro, Eph. 4:14” (Matthew Henry’s Commentary on the Whole Bible: Complete and Unabridged in One Volume, Rev. 7:1–12). It’s difficult to tell whether the winds are God’s instrument of divine judgment or evil forces under Satan’s control. The angels are empowered to harm the earth and the sea and yet are restraining the four winds that will bring destruction. At first blush, it seems contradictory. But often it is this way in scripture until we look more deeply. God is sovereign over His creation. And although Satan is the ruler of this age and is able to exercise some control over the natural elements of the earth, he can do nothing without his Creator’s permission. The evil that Satan desires to do God allows when it aligns with His divine will and good pleasure. So the issue is not so much who is stirring the winds as what God is accomplishing through them. As Henry explains, “the spirit of error cannot go forth till God permits it, and … the angels minister to the good of the church by restraining its enemies.” No doubt the winds will blow, but first the Lord must accomplish something in the calm before the storm: the sealing of His slaves. Next: Another angel … from the east (Rev. 7:1-8)