http___bojia-princip.blogspot.de_2013_01_4.html_1.xml
http___markdaniels.blogspot.com_2013_12_08_archive.html.xml
1.1 2.1 3.1 3.2 3.3 3.4 3.5 4.1 4.2 4.3 4.4 5.1 5.2 5.3 5.4 5.5 6.1 7.1 8.1 9.1 9.2 9.3 9.4 9.5 9.6 9.7 10.1 10.2 10.3 10.4 10.5 10.6 10.7 10.8 11.1 12.1 12.2 12.3 12.4 12.5 12.6 12.7 12.8 13.1 13.2 13.3 13.4 13.5 14.1 14.2 14.3 14.4 14.5 14.6 15.1 15.2 15.3 16.1 17.1 17.2 17.3 17.4 17.5 17.6 17.7 18.1 18.2 18.3 18.4 18.5 18.6 18.7 18.8 18.9 18.10 18.11 18.12 18.13 18.14 18.15 19.1 19.2 19.3 20.1 21.1 21.2 21.3 21.4 22.1 22.2 22.3 23.1 24.1 25.1 26.1 26.2 26.3 27.1 28.1 28.2 28.3 29.1 29.2 30.1 31.1 31.2 32.1 32.2 32.3 32.4 32.5 33.1 33.2 34.1 34.2 34.3 35.1 36.1 36.2 36.3 37.1 37.2 37.3 37.4 37.5 37.6 38.1 39.1 39.2 39.3 39.4 39.5 40.1 40.2 40.3 40.4 40.5 40.6 40.7 40.8 40.9 40.10 41.1 41.2 41.3 41.4 41.5 41.6 42.1 42.2 42.3 42.4 42.5 42.6 42.7 43.1 43.2 43.3 43.4 44.1 44.2 45.1 46.1 46.2 46.3 47.1 48.1 48.2 48.3 48.4 48.5 49.1 49.2 49.3 50.1 50.2 50.3 50.4 50.5 50.6 50.7 50.8 50.9 50.10 51.1 51.2 51.3 52.1 52.2 52.3 52.4 52.5 52.6 52.7 52.8 53.1 54.1 54.2 54.3 54.4 54.5 54.6 54.7 54.8 55.1 55.2 55.3 55.4 55.5 56.1 56.2 57.1 57.2 57.3 57.4 57.5 57.6 58.1 58.2 58.3 58.4 59.1 60.1 61.1 61.2 62.1 62.2 63.1 63.2 63.3 64.1 65.1 65.2 65.3 65.4 65.5 65.6 65.7 65.8 66.1 66.2 66.3 66.4 66.5 66.6 67.1 67.2 67.3 67.4 67.5 67.6 67.7 67.8 67.9 68.1 69.1 69.2 69.3 70.1 70.2 70.3 71.1 71.2 72.1 72.2 73.1 73.2 73.3 73.4 73.5 73.6 74.1 74.2 74.3 74.4 74.5 75.1 75.2 75.3 75.4 76.1 76.2 76.3 77.1 78.1 78.2 78.3 78.4 79.1 80.1 80.2 81.1 81.2 81.3 81.4 81.5 82.1 82.2 82.3 82.4 82.5 83.1 83.2 83.3 83.4 83.5 84.1 85.1 86.1 86.2 86.3 86.4 86.5 86.6 86.7 87.1 87.2 87.3 87.4 87.5 87.6 87.7 87.8 88.1 88.2 89.1 90.1 91.1 91.2 91.3 91.4 91.5 91.6 91.7 91.8 91.9 91.10 92.1 92.2 92.3 92.4 92.5 92.6 92.7 93.1 94.1 94.2 94.3 94.4 94.5 94.6 95.1 96.1 96.2 96.3 96.4 96.5 96.6 96.7 96.8 97.1
МЕСИЯТА: НЕГОВОТО ИДВАНЕ И ЦЕЛ НА ВТОРОТО МУ ПРИШЕСТВИЕ Месията, Мисия на Христа, Помазаник, Исус Христос, Иисус, Йоан Кръстител, Мариа, Йосиф ГЛАВА 4: БОЖЕСТВЕНИЯ ПРИНЦИП Думата “Месия” на еврейски означава “помазаник”, обозначавайки “цар”. Избраният израелски народ вярвал в Божие Слово, разкритото им чрез пророците, което обещава, че Бог ще им изпрати цар и спасител. Това бе тяхното месианско очакване. Бог изпраща този Месия в лицето на Исус Христос. “Христос” е Гръцката дума за Месия. Месията идва, за да изпълни целта на Божията работа по спасението. Хората се нуждаят от спасение поради грехопадението. Ето защо, преди да можем да изясним смисъла на спасението, първо трябва да разберем същността на грехопадението. Но понеже Грехопадението представлява провала в изпълнението на Божията Цел на Творението, то преди да уточним значението на грехопадението, първо трябва да разберем Целта на Творението. Божията Цел за Творението трябваше да бъде осъществена с установяването на Небесно царство на Земята. Но поради човешкото грехопадение, ние сме създали ад на змята, вместо Божието царство. От момента на съгрешаването на човешките предци до ден днешен, Бог непрестанно се опитва да възстанови Небесното царство. Тъй като историята е история на Провидението за възстановяване, то главна цел на човешката история е да се установи Небесното царство на Земята. “Есхатология” 1-2) ЧАСТ 1 СПАСЕНИЕ ЧРЕЗ КРЪСТА Цел на идването на Исус като Месия Исус дойде като Месия за нищо по-малко от пълното спасение на човечеството; той трябваше да изпълни целта на провидението за възстановяване. Исус трябваше да установи Небесното царство първо на Земята. Разбираме това от думите на Исус, с които обучава последователите си, “И тъй, бъдете съвършени и вие, както е съвършен вашият небесен Отец” (Мат. 5:48) Съгласно Принципа на Творението, човек, който е изпълнил Целта на Творението, става едно тяло с Бог, придобива Божествена природа и не може да извършва грях. От гледна точка на целта на Творението, такъв човек е съвършен, както е съвършен и Небесният Отец. Следователно, думите на Исус към последователите му означават, че те трябва да станат граждани на Небесното царство, след като бъдат възстановени, като хора, изпълнили целта на творението. Исус учи хората да се молят Божията Воля да се осъществи на земята, така както е на небето, понеже Той идва, за да преобрази грешните хора в граждани на Божието царство и да изгради Царството на Земята. Той приканва хората: “Покайте се, защото наближи Небесното царство.” (Мат. 4:17) По същата причина, Иоан Кръстител, който идва, за да подготви пътя за Господа, провъзгласява наближаването на Небесното царство. Какви ще бъдат хората, когато бъдат възстановени, постигнат Целта на Творението и станат съвършени, както е съвършен Небесния Отец? Такива хора са абсолютно единни с Бог и с цялата си същност преживяват Божието Сърце. Те стават едно с Бог, неделими от Него, и живеят в съответствие с Божията воля. Чувствайки напълно това, което Бог чувства, те притежават Божествена природа. Такива хора не притежават първороден грях и следователно не се нуждаят от изкупление и спасител. Те нямат нужда да се молят усърдно, нито да практикуват вяра, неща които са нужни на грешните хора, докато търсят Бог. Още повече, тъй като самите те нямат първороден грях, техните деца естествено се раждат добри и без грях. Те по същия начин нямат нужда от спасител за изкупление на греховете им. Беше ли завършено спасението чрез кръста? Дали разпъването на Исус, което донесе изкупление на греховете ни, изпълни целта на Провидението за възстановяване? Ако е така, бихме очаквали, че искрено вярващите в Исус ще възстановят първоначалната си природа и построят Небесното царство на Земята. Но в цялата християнска история не е имало нито един човек, колкото и да е бил отдаден, който да е живял в неразрушимо единство с Бог. Никой човек не е преживявал Сърцето на Бог в пълната Му дълбочина, нито пък е притежавал Божествена природа. Никога не е имало вярващ, който не се нуждае от изкупление или живот на усърдни молитви и посвещаване. Дори и велик Божи човек, като Свети Павел, не можеше да избегне нуждата от живот на вяра и отчаяни молитви. (Рим. 7:18-25) Нито едни християнски родители, колкото и отдадени на вярата, не са дали реаждането на дете без първороден грях, което може да влезне в Божието царство без нуждата от спасение. Християнските родители все още предават първородния грях на своите деца. Какво може да научим от тези обзор на християнския живот? Той показва, че изкуплението на кръста не е изкоренило напълно първородния ни грях, нито е възстановило изцяло първоначалната ни природа. Знаейки, че изкуплението чрез кръста не може да изпълни докрай целта на идването му, Исус обещава да дойде отново. Той разбира, че Божията Воля и желание да възстанови Небесното Царство на земята са абсолютни и непроменливи. Ето защо Исус се надява да се върне и да изпълни Божията воля докрай. Беше ли жертвата на Исус на кръста напразна? Разбира се, че не. (Иоан 3:16) Ако беше, християнството нямаше да създаде такава значима история. Още повече, личните ни преживявания във вярата показват колко велика е благодатта на изкуплението чрез кръста. Истина е, че кръстът изкупва греховете ни, но също така е и вярно, че той не изчиства докрай първородия ни грях. Той не ни възстановява до безгрешното състояние на съвършена първоначална природа, в което никога не бихме извършили грях, и не ни прави способни да установим Небесното царство на Земята. Каква би била правилната оценка на степента на спасението чрез кръста? Докато не отговорим на този въпрос, ще бъде трудно за хората от съвременния интелектуален свят да имат коректна вяра. Затова, ние трябва да преразгледаме смъртта на Исус на кръста. Смъртта на Исус на кръста Беше ли смъртта на Исус на кръста най-желаната Воля на Бог? Нека първо проучим думите и делата на апостолите, записани в Библията. Забелязваме едно единодушно чувство всред апостолите относно смъртта на Исус; те са смазани от скръб и изпълнени с негодувание. Стефан например е изпълнен с възмущение относно невежеството и неверието на еврейските водачи и осъжда техните действия, наричайки ги убийци и предатели. (Деяния 7:51-53) Християните до ден днешен споделят същите чувства като учениците от времето на Исус. Ако смъртта на Исус е била предопределеният изход за изпълнението на Божията Воля, то скръбта на последователите щеше да е естествена, но те нямаше да са изпълнени с толкова горчива ненавист, нито толкова яростно да обвиняват еврейските лидери, които я причиниха. От тяхната остра реакция можем да заключим, че смъртта на Исус бе несправедлива и ненужна. Сега нека изследваме дали от гледна точка на Божието Провидение разпъването на Исус е неизбежно, като предопределената Воля на Бог. Бог призова избрания израелски народ от потомците на Аврам. Той ги закриля, храни ги и често ги дисциплинира чрез трудности и изпитания. Бог им изпраща пророци, за да ги утеши с твърдото обещание един ден да им изпрати Месията. Той ги подготвя да приемат Месията, като ги кара да построят Скинията и храма. Когато Исус се ражда, Бог възвестява неговото Пришествие, изпращайки тримата мъдреци от Изтока, както и Симон, Анна и Йоан Кръстител, за да свидетелстват за Него. Що се отнася до Йоан Кръстител, всички Евреи са знаели, че ангел се явява на баща му, за да благовести зачатието му. (Лука 1:13) Чудесата около раждането му поставят цяла Юдея в трепетно очакване. (Лука 1:63-66) Още повече, аскетичният живот на Йоан в пустинята е бил толкова впечятляващ, че много хора се питат в сърцата си, дали той не е Христос. (Лука 3:15) Целта на Бог с изпращането на такава изключителна личност като Йоан Кръстител бе да свидетелства за Исус като Месия и насърчи евреите да повярват в него. След като Божията Воля бе да накара Евреите от онова време да повярват в Исус като в свой Месия, то те, възпитани да живеят по Божията Воля, трябваше да повярват в него. Ако го бяха сторили, в съответствие с желанието на Бог, то би ли им хрумнала дори мисълта да го изпратят на кръста? Биха ли искали да се случи нещо лошо на Месията, когото толкова дълго и жадувано са чакали? Но тъй като те тръгват против Божията Воля и не повярваха, че Исус е Месията, Той бе предаден на разпятие. Ето защо е необходимо да разберем, че Исус не идва, за да умре на кръста. И накрая, нека разгледаме думите и делата на самия Исус, за да установим дали действително разпъването му бе начинът да изпълни докрай мисията си на Месия. Думите и делата на Исус имаха за цел да породят вяра в хората, че той е Месията. Когато например те го питат какво трябва да сторят, за да вършат Божиите дела, Исус им отговаря: “Това е Божието дело, да повярвате в Този, когото Той е изпратил.” – Иоан 6:29 Един ден, страдайки поради неверието на Фарисеите, нямайки никого, с когото да сподели сърцето си, Исус поглежда с мъка над града, Йерусалим. Той плаче, скървейки за бъдещата съдба на Евреите, които Бог с толкова усилия и любов е водил цели 2000 години. Исус предрича, че градът ще бъде напълно опустошен и камък върху камък няма да остане. Той ясно посочва невежеството на хората с думите: “защото ти не разпозна времето, когато беше посетен.” (Лука 19:44) В друг цитат Исус оплаква упорството и неверието на хората в Йерусалим, казвайки: “Йерусалиме! Йерусалиме! Ти, който избиваш пророците и с камъни убиваш пратените до теб, колко пъти съм искал да събера твоите чада, както кокошката прибира пилетата си под крилата си, но не искахте!” – Мат. 23:37 Исус укорява хората, които отказват да повярват в него, макар и да познават писанията, свидетелстващи за него: “Вие изследвате писанията, понеже мислите, че в тях имате вечен живот, и те са , които сведитилстват за Мен, и въпреки това не искате да дойдете при Мен, за да имате живот.” – Иоан 5:39-40 “Аз дойдох в името на Моя Отец и не ме приемате… ако вярвахте на Моисей, щяхте да повярвате и на Мен; понеже той за Мене писа.” – Иоан 5:43-46 Колко чудеса и знамения извършва Исус в отчаяните си усилия да изведе хората от неверието им! Но макар и да виждат удивителните му дела, религиозните водачи го заклеймяват, наричайки го обсебен от Велзевула. (Мат. 12:24) Изпаднали в такова окаяно положение, Исус извиква: “Макар да не вярвате на Мене, вярвайте на делата, за да познаете и разберете, че Отец е в Мене и Аз в Отца.” – Иоан 10:38 В друг случай, той ги проклина силно възмутен, пророкувайки тяхното страдание, заради лицемерието им. Чрез думите и делата си, Исус се опитва да накара своя народ да повярва в Него, защото това бе Божията Воля. Ако те следваха Божията Воля и бяха повярвали в Исус, като свой Месия, кой тогава би дръзнал да го изпрати на кръста? От тези примери, можем да заключим, че смъртта на Исус е трагичен резултат от безверието и невежеството на хората по негово време и не е била нужна за изпълнието неговата мисия като Месия. Това е доста ясно илюстрирано и от последните думи на Исус на кръста: “Отче, прости им, защото те не знаят какво правят” - Лука 23:34 Ако Бог първоначално бе предопределил неговата смърт на кръста, Исус би трябвало да очаква да извърви този път, като свой неотменен курс. Защо тогава той се моли три пъти: “Отче Мой, ако е възможно, нека Ме отмина тази чаша, но не както аз искам, а както ти искаш.” (Мат. 26:39) Истината е, че Исус изрича тези отчаяни молитви, тъй като той ясно осъзнава, че неговата смърт ще унищожи надеждата за осъществяване на Небесното царство на Земята; че това би съкрушило Бог, който е работил неуморно за осъществяването на тази мечта през всичките епохи от грехопадението; и че нещастията на човечеството ще трябва да бъдат удължени, без шанс за разрешение, до времето на Неговото Второ Пришествие. Исус казва: “И както Моисей издигна змията в пустинята, така трябва да бъде издигнат Човешкият Син.” (Иоан 3:14) Змиите започват да убиват Израелтяните, когато те изгубват вяра в Моисей по пътя към Ханаан. Затова Бог заповядва на Моисей да направи бронзова змия и да я постави на един висок стълб, та който погледне към нея, да остане жив. (Числа 21:4-9) Подобно на това, Исус предвижда, че поради провала на избрания народ да повярва в Него, човечеството ще бъде обречено за Ада. Той предвидя, че в такъв случай той ще бъде прикован на кръста като бронзовата змия, за да избави цялото човечество, давайки спасение на всеки, който се обърне към Него. Съзирайки тази възможност, Исус прави това страшно предсказание с дълбоко опечалено сърце. Друго свидетелство за това, че смъртта на Исус на кръста не е по Волята на Бог, а по-скоро следствие от неверието на хората, е упадъкът на Израел след разпъването му. (Лука 19:44) Още повече бе пророкувано, че Исус ще дойде и седне на трона на Давид, установявайки вечно царство: “Защото ни се роди Дете, Син ни се даде; И управлението ще бъде на рамото Му; И името Му ще бъде Чудесен, Съветник, Бог могъщ, Отец на вечността, Княз на мира. И управлението Му и мирът непрестанно ще се увеличават на Давидовия престол и на неговото царство, за да го утвърди и поддържа чрез правосъдие и правда, от сега и до века. Ревността на Господа на Силите ще извърши това.” – Исая 9:6-7 Ангел се явява на Мария преди зачеването на Исус с подобно предвещание: “И ето, ще заченеш в утробата си и ще родиш Син, когото ще наречеш Исус. Той ще бъде велик, и ще се нарече Син на Всевишния; и Господ Бог ще му даде престола на баща Му Давид. Ще царува над Якововия дом до века; и царството Му не ще има край.” – Лука 1:31-33 Ясно се вижда, че намерението на Бог относно избрания израелски народ, който Той, още от времето на Авраам, е водел през всякакви изпитания, е било да им изпрати Месията и да изгради Небесно царство на Земята. Но тъй като еврейските водачи преследват Исус и Го изпращат на кръста, Израел изгубва позицията си на нация – основател на Божието царство. За няколко поколения еврейският народ е пръснат по цялото лице на Земята. От тогава насам те са подтискани и подлагани на гонения. Това може да се разглежда като трагична последица от грешката, която извършват техните предци, изпращайки на смърт Месията – този, когото трябваше да почитат, осуетявайки с това осъществяването на Провидението за възстановяване. Но не само евреите, а и много вярващи християни също поемат кръста на страданието, като свой дял от колективния грях за убийството на Исус. Степента на спасение чрез кръста и целта на второто Пришествие на Исус Какво щеше да се случи, ако Исус не бе разпънат? Исус щеше да осъществи както духовния, така и физически аспект на спасението. Със сигурност той щеше да установи вечното и неразрушимо Небесно Царство на земята. В края на краищата, това е предсказано от пророк Исая, известено е и от ангела, който се явява на Мария. Това намира израз и в думите на Исус, когато той обявява, че Небесното царство наближава. Бог първо "създаде човека от пръст из земята, и двъхна в ноздрите му жизнено дихание, и човекът стана жива душа.” (Бит. 2:7) Следователно, човешките същества са създадени едновременно, в дух и в тяло. Тяхното грехопадение също е духовно и физическо. Тъй като Исус идва, за да донесе пълно спасение, Той е отговорен да го осъществи както духовно, така и физически. Да вярваш в Исус означава да станеш едно с Него. Ето защо, Исус оприличава себе си на истинската лоза, а последователите си с нейните пръчки. (Иоан 15:5) Той също каза, “В оня ден ще познаете, че Аз съм в Отца си, и вие в Мене, и Аз в вас.” (Иоан 14:20) За да спаси грешните хора и физически, и духовно, бе необходимо Исус да дойде в плът. Ако хората бяха повярвали и се бяха обединили с Исус в дух и в плът, те щяха да получат и двата вида спасение; духовно и физическо. Но хората не повярваха в Исус, а вместо това го пратиха на кръста. Тялото на Исус бе изложено на атаките на Сатана и той бе убит. Ето защо, дори когато вярващите християни са обединени с Исус, телата им остават изложени на сатанинските атаки, точно както бе и тялото на Исус. Следователно, независимо от това колко силно отдаден е един вярващ, той не може да получи физическо спасение чрез изкуплението на кръста, направено от Исус. Първородният му грях, предаден по кръвна линия от Адам, не е примахнат из корен. Дори и най-посветеният християнин все още носи първородния грях в себе си и го предава на децата си още при раждането им. В личния си живот на вяра може да чувстваме, че е нужно да подчиним и отречем плътта си, в усилията си да предотвратим нахлуването на Сатана, който непрестанно се опитва да ни впримчи чрез телата ни. Казано ни е да се “молим непрестанно” (І Сол. 5:17), за да премахнем условията, чрез които Сатана може да ни атакува. Тези условия произтичат от първородния грях, който не е бил изкоренен въпреки спасението, чрез изкуплението на кръста. Исус не успява да осъществи целта на пълното спасение, духовно и физическо, тъй като тялото му бе нахлуто от Сатана. Въпреки това Исус полага основата за духовно спасение, като създава победна основа за възкресение, чрез изкуплението с кръвта Му пролята на кръста. В резултат, всички вярващи, от възкресението Му насам, са получавали предимствата на духовното спасение, но не и физическо спасение. Спасението, получено вследствие на изкуплението чрез кръста, е само духовно спасение. Първородният грях остава активен в плътта и на най-преданите християни и се предава по кръвна линия на техните потомци. Колкото по-ревностна е нечия вяра, толкова по-ожесточено той трябва да се бори срещу греха в себе си. Дори Свети Павел, най-преданния всред апостолите, оплаква своята неспособност да предотврати нахлуването на греха в тялото си: “Защото, колкото за вътрешното ми естество, аз се наслаждавам в Божия закон; но в телесните си части виждам различен закон, който воюва против закона на ума ми, и ме заробва под греховния закон, който е в частите ми. Окаян аз човек, кой ще ме избави от тялото на тая смърт? Благодарение Богу има извавление чрез Исус Христа, нашия Господ. И тъй, сам аз с ума слугувам на Божия закон, а с плътта – на греховния закон.” – Рим. 7:22-25 Това изявление противопоставя вдъхновението на Павел за полученото духовно спасение със агонията, която той чувства поради неспособността му да постигне физическо спасение. Иоан също изповядва. “Ако речем, че нямаме грях, лъжем себе си и истината не е в нас… Ако речем, че не сме съгрешили, правим Бога лъже., и Неговото слово не е в нас.” – І Иоана 1:8-10 Ние, които получаваме спасение в следствие разпъването на Исус, не можем да се освободим от оковите на греха, поради първородният грях - все още активен, дълбоко в нас. Ето защо, за да изкорени първородния грях, който не е можал да премахне чрез разпятието и да завърши делото на физическото спасение, Исус трябва отново да дойде на земята. Само тогава целта на Божието спасително дело ще бъде изпълнена, както духовно, така и физически. Двата вида пророчества относно кръста Ако смъртта на Исус на кръста не е предопределена като необходима, за пълното изпълнение на целта Му като Месия, защо в Исая се пророкува, че той ще изстрада изпитанията на кръста? (Исая 53) Може да си мислим, че Библията съдържа единствено пророчества, които предричат страданието на Исус. Но когато прочетем Библията отново, знаейки Принципа, осъзнаваме, че има и други, противоположни пророчества. Както пророкува Исая (Исая 9,11,16) и както ангелът предизвестява на Мария (Лука 1:31-33), бе предсказано, че Исус ще стане цар на евреите още приживе и ще установи вечното царство на Земята. Нека разследваме причините, поради които Бог дава два вида противоположни пророчества относно Исус. Бог създава хората да достигнат съвършенство само когато изпълнят своя собствен дял от отговорността. “Възкресение” 5.2.2 ) В действителност, първите човешки предци не изпълниха своята отговорност и съгрешиха. Следователно хората имат потенциала или да изпълнят своята отговорност в съответствие с Волята на Бог или да се провалят в нейното изпълнението, противно на Божията Воля. Нека разгледаме няколко примера от Библията. Адам е бил отговорен да не яде от Дървото за познание на доброто и злото. Той е можел или да се подчини на Божията зоповед и да постигне съвършенство или да яде от плода и да умре. Адам избира второто. В Стария Завет Бог дава 10-те заповеди и Моисеевия закон, които хората трябваше да спазват като условие за спасението си. Това е тяхната част от отговорността; или да спазвят Закона и получат спасение или да не се подчинят и така да се погубят. (Второзаконие 30:15-20) Израелтяните, които напускат Египет, по пътя към Ханаан, имат отговорността да се подчинят на инструкциите на Моисей. Те можеха или да следват с вяра напътствията на Моисей и влязат в Ханаанската земя, или да се разбунтуват срещу него и да не влязат в обетованата земя. Всъщност Бог предрича, че Той ще заведе израелтяните в земята на Ханаан (Изход 3:8) и заповядва на Моисей да ги предвожда. Но поради липсата им на вяра, хората загиват в пустинята и само техните потомци успяват да достигнат крайната цел. По същия начин човешките същества имат своя дял от отговорността; те могат или да я изпълнят в съответствие с Божията Воля, или противно на нея, да се провалят. Какъв плод ще принесат зависи от това, дали ще изпълнят, или не, своята част от отговорността. По тази причина, Бог дава два вида пророчества относно изпълнението на Неговата Воля. Божият дял от отговорността е да изпрати Месията. Да повярват в Месията обаче е човешкият дял от отговорността. Израелският народ можеше или да повярва в Месията, според Божието желание или да не вярват в него - противно на Божието желание. Имайки в предвид тези две възможности, Бог дава два вида пророчества, отнасящи се до осъществяването на Волята Му чрез Исус. Едното предрича, че поради безверието на хората, Исус ще умре. (Исая 53) Другото предвещава, че хората ще вярват в Исус и ще го почитат като Месия, помагайки Му славно да осъществи Волята на Бог. (Исая 9,11,60; Лука 1:31) Когато Исус умира на кръста, в следствие от неверието на хората, се изпълнява само първият вид пророчество. Другото остава неизпълнено до Второто Пришествие на Христос. Пасажи от Евангелието, в които Исус говори за разпъването, като необходимо В Евангелието има няколко стиха, в коио Исус говори за страданието си на кръста, като необходимост за спасението. Например, когато Петър чува предсказанието на Исус, за предстоящето му разпъване и се опитва да го разубеди, Исус го смъмря с думите: „Махни се от мен, Сатана! Ти ме изкушаваш”. (Мат. 16:23) Защо Исус укорява Петър толкова сурово? Истината е, че когато Исус изрича тези думи, неверието на избраните хора вече бе осуетило усилията Му за изпълнение на провидението за спасение и в двата аспекта – духовен и физически. По това време Исус вече е абсолютно решен да приеме съдбата си за кръста (Лука 9:31), като условие на изплащане, за да отвори поне пътя за духовно спасение на човечеството. Разубежденията на Петър можеше да попречат на Исус да прокара пътя за духовното спасение чрез кръста. По тази причина Исус го порицава. Друг пример са последните думи на Исус на кръста: “Свърши се”. (Иоан 19:30) Исус няма в предвид, че чрез разпването е завършило напълно Провидението за спасение. Когато разбира, че не може да промени неверието на хората, Исус избира пътя на кръста, за да положи фундамент за духовно спасение. С това задачата да се постигне физическо спасение остава неизпълнена до Второто Пришествие. Ето защо с думите “свърши се”, Исус има впредвид, че е завършил поставянето на основа за духовно спасение – нещо, което по това време е станало алтернативната цел на Провидението. За да бъде вярата ни коректна, първо трябва да имаме пряко общение с Бог чрез духовни преживявания в молитва; след което да разберем истината чрез правилен прочит на Писанието. По тази причина, Исус ни казва да се покланяме на Бог “с дух и истина”. От времето на Исус до днес, християните са вярвали, че Исус е дошъл в този свят, за да умре на кръста. Те не са знаели фундаменталната цел с която Исус идва като Месия и възприемат погрешно донесеното от него духовното спасение, мислейки, че с него мисията Му се изчерпва. Исус искаше да живее и да постигне Своята крайна цел; но поради неверието на хората в него, той умира със сърце, изпълнено с разочарование. Днес на Земята трябва да се появат верни годеници – чистосърдечни вярващи, които могат да изтрият болката и горчивината от сърцето на Исус. Трябва да се появят годеници, които да въздигнат желанията в сърцето на Исус, преди той да може да се завърне като годеник. Исус проплаква: “Обаче, когато дойде Човешкият Син, ще намери ли вяра на земята?” (Лука 18:8) предвиждайки, че когато той се завърне, хората най-вероятно отново ще бъдат в тъмнина. От този поглед върху Библията става ясно, че Исус не идва, за да умре на кръста. Можем да потвърдим този факт още по-ясно, ако влезем в духовно общение с Исус и Го попитаме директно. Ако сме неспособни сами да виждаме духовната реалност, трябва да потърсим свидетелството на хора, надарени с такива способности, за да разберем правилно сърцето на Исус и задълбочим вярата си. Само тогава ще сме достойни да станем невестата на Исус и да го приеме в Последните дни. ЧАСТ 2 ВТОРОТО ИДВАНЕ НА ИЛИЯ И ЙОАН КРЪСТИТЕЛ Пророк Малахия предрича, че Илия ще се завърне: “Ето, Аз ще ви изпратя пророк Илия, преди да дойде великият и страшен ден Господен.” 36 (Мал. 4:5) Исус свидетелства, че предвещаното идване на Илия се е изпълнило в лицето на Й. Кръстител: “Но казвам ви, че Илия вече е дошъл и не го познаха, но постъпиха с него както си искаха. Тогава учениците разбраха, че им говореше за Иоан Кръстител.” – Мат. 17: 12-13 И точно както Йоан Кръстител не разбира, че чрез него се извършва второто идване на Илия 37 (Иоан 1:21), така той самият не е разпознат от хората. Невежеството на Йоан подсилва собствените му съмнения относно Исус. 38 (Мат. 11:3) Тъй като много хора го почитат, те приемат за правилна неговата гледна точка, което от своя страна увеличава неверието им в Исус. Невежеството на Йоан Кръстител е главният фактор, принудил Исус да поеме пътя на кръста. Еврейското вярване в завръщането на Илия В епохата на обединеното царство, идеалът на Бог за Неговия свещен храм е осуетен от Сатана, чрез прегрешенията на цар Соломон. 39 (вж. “Паралели” 3) За да бъде възстановен храма и прокаран пътя за идването на Месията, който е въплъщението на храма, Бог изпраща на Израел четири големи и дванадесет по-малки пророци и действа чрез тях за пречистването на страната от всякакви сатанински влияния. Освен тях Бог изпраща и пророк Илия, за да се възправи срещу Валаалските пророци на хълма Кармел; той ги побеждавасъс силата на Бог и събаря ваалските им олтари. Вихрушка възнася Илия на небето с огнена колесница 40 (ІІ Царе 2:11), преди той да доведе докрай Божествената си мисия. Силата на Сатана се възражда и продължава да спъва Божието провидение. Докато не се е отстранело сатанинското влияние, пътят за Месията не е можело да бъде проправен. Ето защо, преди Исус да може да постигне идеала на въплътения храм, друг пророк е трябвало да наследи и доведе докрай незавършената мисия на Илия – да пререже връзките на хората със Сатана. Затова Провидението изисква пророк Малахия да предизвести завръщането на Илия. 41 (Мал. 4:5) Евреите, които са вярвали в пророчествата на писанията, горещо са се надявали на идването на Месията. Трябва обаче да знаем, че също толкова жадно са очаквали и завръщането на Илия. Това се дължи на ясното Божие обещание, дадено чрез пророк Малахия, че преди идването на Месията Той ще изпрати пророк Илия, който да проправи пътя на Господа. Илия се възнася на Небето 850 г. преди раждането на Исус и оттогава обитава духовния свят. Известна ни е историята на Преображението, когато Моисей и Илия духовно са се явили на учениците на Исус. 42 (Лука 9:28-36) Много евреи са вярвали, че когато Илия се завърне, ще слезе от Небето по същия начин, по който се е възнесъл. Точно както днес много християни упорито гледат в небесата, очаквайки, че Исус ще дойде на облаци, така и в дните на Исус е имало оевреи, които са се взирали в небето, тревожно очаквайки завръщането на Илия. Преди обаче да се разнесе някаква вест за завръщането на Илия, за да се изпълни пророчеството на Малахия, неочаквано се появява Исус и претендира, че е Месията. Не е чудно, че появата и изявлението на Исус предизвикват голямо объркване в цял Йерусалим. Където и да отидат учениците на Исус, те са затрупвани с въпроси относно Илия, който е трябвало да дойде преди Месията. Нямайки сами правилен отговор, учениците питат Исус: “Защо тогава думат книжниците, че Илия първо трябва да дойде?” 43 (Мат. 17:10) Тогава Исус им отвърнал, че Йоан Кръстител е Илия, когото хората очакват. 44 (Мат. 17:12-13) Тъй като апостолите вече са вярвали, че Исус е Месията, те с лекота приемат и твърдението, че Иоан Кръстител е Илия. Как обаче биха приели това противоречиво изявление другите, които не позвават Исус? Той предполага, че няма да Му повярват лесно, затова и казва: “И, ако искате да го приемете, тоя е Илия, който имаше да дойде.” 45 (Мат. 11:4) За евреите е още по-трудно да приемат Исусовото изявление, тъй като по-рано самият Иоан Кръстител е отрекъл да е Илия. Йоан Кръстител настоява, че той не е Илия: “И го попитаха: Тогава що? Илия ли си? И каза: Не съм.” 46 (Иоан 1:21) Чия гледна точка биха избрали евреите Исус ясно показва, че Иоан Кръстител е Илия, когото хората тревожно очакват, докато Иоан Кръстител категорично отрича това твърдение. На чии думи биха повярвали евреите? Това обстоятелство очевидно е зависело от репутацията на двамата, от това дали Исус или Йоан е вдъхвал повече респект и доверие в хората от онова време. Нека разгледаме как е изглеждал Исус в очите на евреите. Той е бил необразован млад мъж, израстнал в бедния дом на обикновен дърводелец. Този неизвестен млад човек неочаквано се появява и се обявява за “Господаря на съботата”, спазвана с най-дълбоко благоговение от набожните евреи и така явно я осквернява. 47 (Мат. 12:1-8) С това Исус си извоювал репутацията на престъпник, желаещ да отмени закона, представляващ за евреите основата за спасение. 48 (Мат. 5:17) Ето защо, водачите на еврейската общност преследват Исус и Той е принуден да събира ученици от средите на простите рибари, да се сприятелява с бирници, блудници и грешници, да яде и пие с тях. 49 (Мат. 11:19) Още по-лошо от гледната точка на еврейските лидери е изявлението на Исус, че бирниците и блудниците ще влязат в Небесното царство преди тях. 50 (Мат. 21:31) Друг път, при Исус идва една грешница, която плаче и започва да облива нозете Му със сълзи, да ги трие с косите си, да ги целува и маже с миро. 51 (Лука 7:37-38) Да приемат такова поведение от проститутка би било неприемливо за еврейството с неговите строги морални норми, където прелюбодейците е трябвало да се убиват с камъни. Исус не само одобрява нейното щедро посещение, а дори я похвалва и смъмря учениците, когато укоряват жената. 52 (Лука 7:44-50) Освен това, Исус сякаш се е поставял на равна нога с Бог 53 (Иоан 14:9), твърдейки, че никой няма да влезе в Небесното царство, освен чрез Него. 54 (Иоан 14:6) Той заявява, че хората трябва да Го обичат повече от собствените си родители, братя и сестри, съпрузи и деца. 55 (Мат. 10:37; Лука 14:26) Прекалено голяма част от думите и постъпките му изглеждат богохулни. Ето защо, не е изненадващо, че еврейските водачи го упрекват и осмиват, набеждавайки го, че е обсебен от Велзевула – принцът на демоните. 56 (Мат. 12:24) От всичко това можем да заключим, че Исус съвсем не е вдъхвал доверие на хората от онова време. Как е изглеждал Йоан Кръстител на тогавашните израелтяни? Той е роден във видно семейство, бил е син на свещеника Захария. Чудесата и знаменията, съпътстващи неговото зачеване и раждане, са изненадали цяла Юдея. Един ден, когато е ред на Захария да окади в храма, пред него се явява ангел и му благовестява, че жена му, стара и неплодна, скоро ще зачене син. Тъй като Захария не повярвал в думите на ангела, той загубил говора си до деня, в който се родило детето. 57 (Лука 1:9-66) От своя страна, Йоан водел безукорен живот на вяра и въздържание в пустинята, хранейки се със скакалци и див мед. По тази причина, много евреи са се чудили дали случайно той не е Христос и пратеници на свещениците и левитите са идвали при него да го питат за това направо. 58 (Лука 3:15; Иоан 1:20) До такава степен са го уважавали евреите. Предвид тези обстоятелства, когато евреите са сравнявали Исус и Йоан Кръстител, кой им е вдъхвал повече доверие? Несъмнено думите на Йоан са звучали по-правдоподобно. Ето защо, те естествено са повярвали повече на Йоан Кръстител, когато е отрекъл да е Илия, отколкото на Исусовото твърдение, че Йоан Кръстител е Илия. След като са вярвали на Йоан, те са смятали думите на Исус за измислица, съчинение, за да подкрепи съмнителните му месиански претенции. Вследствие на това, Исус е бил заклеймен като самозванец. Веднъж обявен за такъв, неверието на хората в Него е нараствало от ден на ден. Думите и делат му са им се виждали все по-оскърбителни. След като са вярвали повече на Йоан, отколкото на Исус, единственото, което са можели да мислят е, че Илия все още не се е завърнал. Така че не са могли дори и да си представят, че Месията е дошъл. Докато евреите все още са вярвали в пророчеството на Малахия и са очаквали то да се изпълни, те не са можели да приемат Исус, претендиращ, че е Месията, тъй като от тяхна гледна точка все още не е дошъл Илия. От друга страна, за да повярват в Исус, е трябвало да пренебрегнат Библейскито пророчество, според което Месията ще дойде само след завръщането на Илия. Тъй като за набожните евреи всякакво отричане на пророчества е било немислимо, на тях не им е оставал друг избор, освен да отхвърлят Исус. Неверието на Йоан Кръстител Мнозина от еврейските водачи и хората от времето на Исус са хранели дълбоко уважение към Йоан Кръстител, някои дори са мислели, че е Месията. Ако Йоан Кръстител бе потвърдил Исусовото свидетелство, че той е Илия, много хора щяха да му повярват с лекота и да се съберат около Исус. Вместо това, невежеството му относно Божието Провидение става причина за твърденията му, че той не е Илия и се превръща в основна пречка за приемането на Исус. На река Йордан Йоан свидетелства за Исус: “Аз ви кръщавам с вода за покая ние, а Оня, Който иде след мене, е по-силен от мене, Комуто не съм достоен да поднеса обущата, Той ще ви кръсти със Светия Дух и с огън.” – Мат. 3:11 “И аз Го не познах; но Оня, Който ме прати да кръщавам с вода Той ми рече: Онзи ,над Когото видиш да слиза Духът и да почива върху Него, Той е Който кръщава със Светия Дух. И видях, и свидетелствам, че Тоя е Божият Син.” – Иоан 1:33-34 Всъщност свидетелската мисия на Иоан Кръстител завършва в момента, в който кръщава Исус и разкрива кой е Той. Каква трябва да е мисията му от този момент нататък? Баща му Захария, изпълнен със Святия Дух, пророкува по време на неговото раждане, че мисията на сина му ще бъде да служи на Месията: “Да даде нам…да Му служим без страх, в святост и правда пред Него през всичките си дни.” 61 (Лука 1:74-75) И след като Йоан Кръстител свидетелства за Исус, то той трябва повече от всеки друг да Му служи през остатъка от живота си с предаността на ревностен последовател. Но той оставя Исус и продължава да кръщава независимо от Него. Не е чудно, че евреите се объркват до там, че да смятат Йоан за Месията. 62 (Лука 3:15) Водачите им също са объркани. 63 (Иоан 1:19-20) Още по-неприятен е случаят, при който юдеин, следващ Исус и ученици на Йоан Кръстител се препират помежду си чий учител е покръстил повече хора. 64 (Иоан 3:25-26) От изявлението на Йоан: “Той трябва да расте, а пък аз да се смалявам” 65 (Иоан 3:30), можем да заключим, че в сърцето си Йоан не е считал, че трябвада сподели съдбата на Исус. Ако Йоан Кръстител и Исус са вървели рамо до рамо по един общ път, как може тогава Йоан да се смалява, а Исус да расте? Всъщност Йоан Кръстител е трябвало да бъде първият апостол на Исус, ревностно разпространяващ словото Му. Поради слепотата си, той не изпълняма своята мисия. Ценният му живот, който трябва да бъде посветен на Исус, накрая е изгубен заради една незначителна история. 66 (Марко 6:14-29) Когато съзнанието на Йоан Кръстител е било фокусирано върху Бог, той разпознава в Исус Месията и свидетелства за Него. По-късно, когато вдъхновението го е напуснало, той започва да гледа със светски очи на нещата и отново потъва в невежество, което увеличава неверието му. Неспособен да разбере, че той е завърналият се Илия, Йоан започва да се отнася към Исус също така скептично, както и евреите гледат на Него, особено след като попада в затвора. Всяка дума и действие на Исус му изглеждат странни и смущаващи. В един момент Йоан се опитва да разреши съмненията си, като изпращи учениците си при Исус с въпроа: “Ти ли си този, който има да дойде или друг да очакваме?” 67 (Мат. 11:3) Тъй като с този въпрос Йоан сее конфронтира с Исус, Той възмутено отвръща, несдържайки укора си: “Идете, съобщете на Йоана това, което чувате и виждате; Слепи прогледват, куци прохождат, прокажени се очистват и глухи прочуват; мъртви биват възкресявани и на сиромасите се проповядва благовестието.” – Мат. 11:4-6 Още в утробата на майка си Йоан Кръстител е бил избран за мисията да следва Исус. Той води труден и аскетичен живот в пустинята, поставяйки основа за по-нататъшното си служение, с една единствена цел – да подготви пътя за идването на Месията. Когато Исус започва Своята обществена дейност, преди да покаже на когото и да било друг, Бог разкрива на Йоан кой е Исус и го вдъхновява да свидетелства за Него като за Сина на Бог. Йоан обаче не съумява да приеме по правилния начин даденото му от Небето благоволение. Затова и Исус не му отговаря направо, а по заобиколен начин, когато той Го провокира с въпроса си, изпълнен със съмнения. Йоан Кръстител положително е знаел за извършваните от Исус чудеса и знамения. Въпреки това, в един обширен отговор, сам Исус изброява делата си с надеждата да събуди Йоан за истинската му мисия. Необходимо е да разберем, че когато Исус казва “на бедните се проповядва благовестието”, той дава израз на дълбокото си страдание поради неверието на Йоан Кръстител и еврейските водачи. Подготвените юдеи и особено Йоан Кръстител са богатите хора, благословени с невероятните блага на Божията любов. Но тъй като всички те отхвърлят Исус, Той трябва да се скита по брега на Галилея и из Самария, да търси сред “бедните” онези, които биха чули словата на Евангелието. Тези бедни хора са необразованите рибари, бирници и блудници. Исус би желал да намери ученици, различни от тях. Дошъл с мисията да установи Небесното царство на Земята, на Него Му е бил нужен по-скоро един лидер, който да поведе след себе си хиляди, отколкото хиляди, които сляпо следват Него – единственият. Не проповядва ли той Евангелието най-напред на свещениците и книжниците в храма? Той отива там, търсейки подготвени и способни хора. Както обаче се изразява в една притча, тъй като поканените не идват на вечерята, Той трябва да броди из улиците и страничните пътища и да събере сиромасите, недъгавите, слепите и куците. 68 (Лука 14:16-24) Поставен в жалката ситуация, при която е принуден да заплени богатите гости, поканени на вечерята, с отхвърлените от обществото хора, Исус излива болката си в следните осъдителни думи: “И блажен оня, който не се съблазнява в мене!” 69 (Мат. 11:6) Макар по своето време Йоан да е високо почитан, Исус по косвен път осъжди живота му с думите, че този, който се съблазнява в Него, независимо за колко велик е считан, няма да бъде благословен. Йоан се съблазнява и затова се проваля в своята мисия, а именно – да отдаде живота си на Исус. След като учениците на Йоан Кръстител свършват с въпросите си и си тръгват, Исус отбелязва, че макар и да е бил най-великият от всички пророци, Йоан не успява да изпълни поверената му от Бог мисия: “Истина ви казвам: Между родените от жена не се е издигнал по-голям от Йоана Кръстителя; обаче по-малкият в небесното царство е по-голям от него.” – Мат. 11:11 Всеки един, който е на Небето, е бил роден от жена и е живял на Земята. Възможно е да очакваме, че след като Иоан е бил по-велик от всеки, роден от жена, то би трябвало той да е най-голям и в Божието царство на Небето. Защо тогава Йоан е по-нищожен и от най-малкия в Небето? Множество пророци в миналото са свидетелствали за Месията непряко, според предоставените им от времето възможности. От друга страна, Йоан е имал мисията да свидетелства директно. Ако главната задача на пророците е била да свидетелсват за Месията, то тогава положително Йоан Кръстител е бил най-великият сред тях. Но е бил по-малък от всичките, що се отнася до следването и отдаването на Месията. Всеки един в Небесното царство, дори и най-малкият, е знаел, че Исус е Месията и Му се е бил посветил. Йоан Кръстител, призован да служи на Месията, бидейки му по-приближен от всеки друг, се е отделил от Исус и е тръгнал по свой собствен път. Ето защо, по отношение на неговата отдаденост на Исус, той е бил по-малък и от най-малкия в Небесното царство. Исус продължава: “А от дните на Иоана Кръстителя до сега Небесното царство насила се взема, и които се насилят, го грабват” 70 (Мат. 11:12 (NIV)) Йоан Кръстител е избран още преди рождението му и води труден, аскетичен живот в пустинята. Ако се е посветил на Исус с искрено сърце, позицията на главен първосвещеник положително щеше да е запазена за него. Но тъй като той не изпълнява мисията си да служи на Исус, то Петър, “мъж на силата”, се насилва и я грабва. От израза “от времето на Иоана Кръстителя до сега” можем да заключим, че в следващите стихове 71 (Мат. 11:16-19) Исус има предвид не хората по принцип, а по-специално Йоан Кръстител. Накрая Исус завършва: “Но пак мъдростта се оправдава от делата си” 72 (Мат. 11:19) Ако Йоан е действал мъдро, той е нямало да изостави Исус и делата му щяха да останат в историята като праведни. За нещастие, той постъпва глупаво като блокирва както пътя на евреите към Исус, така и своя собствен. От всичко казано дотук става ясно, че основната причина, поради която Исус е трябвало да умре на кръста, е провалът на Йоан Кръстител. В какъв смисъл Йоан Кръстител е бил Илия По-горе казахме, че Йоан Кръстител е трябвало да поеме и доведе докрай мисията, която Илия оставя незавършена на земята. Както е писано в Библията, той е роден с мисията да върви пред Господа “в духа и силата на Илия, за да обърне сърцата на бащите към чадата и непокорните към мъдростта на праведните, да приготви за Господа благоразположен народ”. 73 (Лука 1:17) Ето защо, от гледна точка на мисията си, Йоан е второто идване на Илия. Освен това, както по-подробно ще бъде разгледано 74 (вж. “Възкресение” 2.3.2), Илия фактически се завръща в дух и се опитва да помогне на Йоан Кръстител да доведе докрай мисията, която той самият не успява да завърши през земния си живот. Йоан Кръстител заедно с това служи като тяло на Илия, чрез което последният работи, за да изпълни своята мисия. Ето защо, вземайки под внимание общата им мисия, Йоан и Илия могат да се разглеждат като една и съща личност. Нашето отношение към Библията Разбрахме, че невежеството на Йоан Кръстител и липсата му на вяра в Исус пораждат неверието у хората, поради което накрая се стига и до разпятието. До днес никой не е разкрил тази небесна тайна, тъй като ние сме чели Библията с неподлежаща на съмнение увереност, че Йоан Кръстител е най-великият от всички пророци. Новото ни разбиране относно личността на Йоан Кръстител ни учи, че трябва да се освободим от консервативната си вяра, поради която ни е страх да поставим под въпрос конвенционалните вярвания и традиционните доктрини. Нямаше ли да е погрешно да се отнасяме към Йоан Кръстител като към провалил се, ако той беше успял? По същата логика, изобщо не е правилно да считаме, че Йоан Кръстител е изпълнил мисията си при условие, че той на практика не е. За да имаме правилната вяра, непрекъснато трябва да полагаме усилия да търсим в дух и истина. Макар в дискусията ни за Йоан Кръстител да се опирахме на Библията, тези, които притежават способността да общуват с духовния свят, могат да видят в какво състояние се намира Йоан Кръстител и да потвърдят правилността и истинността на по-горното откровение. Продължава СЛЕДВАЩИ ГЛАВИ:
1.1 1.2 1.3 2.1 2.2 3.1 4.1 5.1 6.1 7.1 8.1 8.2 9.1 10.1 10.2 10.3 10.4 10.5 11.1 11.2 11.3 11.4 11.5 11.6 12.1 13.1 13.2 14.1 15.1 16.1 17.1 17.2 18.1 18.2 19.1 19.2 19.3 20.1 20.2 20.3 21.1 21.2 21.3 22.1 22.2 22.3 22.4 22.5 22.6 22.7 23.1 23.2 23.3 24.1 24.2 24.3 25.1 25.2 26.1 26.2 27.1 28.1 28.2 29.1 29.2 30.1 30.2 30.3 31.1 32.1 33.1 34.1 35.1 36.1 36.2 37.1 37.2 38.1 39.1 39.2 39.3 39.4 40.1 40.2 41.1 42.1 43.1 43.2 43.3 44.1 44.2 45.1 46.1 47.1 47.2 48.1 49.1 50.1 51.1 52.1 53.1 54.1 54.2 54.3 55.1 55.2 56.1 57.1 58.1 59.1 59.2 59.3 60.1 60.2 61.1 62.1 63.1 63.2 63.3 63.4 64.1 64.2 64.3 64.4 64.5 64.6 65.1 65.2 65.3 65.4 65.5 65.6 65.7 65.8 66.1 67.1 68.1 69.1 69.2 69.3 69.4 70.1 70.2 70.3 70.4 70.5 71.1 72.1 73.1 73.2 73.3 73.4 74.1 75.1 75.2 76.1 77.1 78.1 79.1 80.1 81.1 82.1 82.2 82.3
As a parish pastor, I was often asked, “If Advent is a time of preparation, what should I be doing to prepare?” My answer was often, “Love the Lord your God...and your neighbor as yourself!” Good thoughts! A sinner saved by the grace of God given to those with faith in the crucified and risen Jesus Christ. Period. Tuesday, December 10, 2013 Thoughts on Advent Preparations Sunday, December 08, 2013 The Unwanted Guest? Matthew 3:1-12 If you were to make a list of all the Biblical people of faith you wouldn’t want to invite over to the house for an evening of holiday revelry, John the Baptist might be at the top. On the face of it, John seems like such a downer! But I think, we need to revise our estimation of John the Baptist a bit. Like you and me, John was a believer in Jesus. Even in his mother’s womb, Luke’s Gospel tells us, the Holy Spirit prompted John to recognize Mary, who had come to visit John’s parents in the Judean hill country, as the mother of the Lord Jesus. And when, after Jesus had spent many years in Nazareth then presented Himself for John’s baptism, John demurred. “I need to be baptized by You, and do you come to me?” In the fourth gospel, we're told that John the Baptist, pointed Jesus out and said, "Behold, the Lamb of God, Who takes away the sin of the world." But sometimes, John's faith vied with his doubts. As we’ll be reminded in next Sunday’s Gospel lesson, John was far from perfect. There, we'll be reminded that though he believed in Jesus, Jesus didn't seem to be quite the King that John had expected. He would send people to ask Jesus, "Are You the One. Or is there going to be someone else?" Like you and me sometimes maybe, he doubted the Savior in Whom he believed. But John kept believing in Jesus, however imperfectly. There's a comfort to be derived in that. God only uses imperfect people to be His hands and feet in the world. Despite his imperfections though, John was God’s choice for a ministry that had two basic elements: - to call people to repentance; - to announce the coming of the kingdom of heaven through the Christ, the Messiah, God’s anointed King. Please turn to the Gospel lesson for today, Matthew 3:1-12 (page 676 in the pew Bibles). Matthew begins our lesson with words like those often used by Old Testament prophets to describe moments of decisive action by God: “In those days John the Baptist came, preaching in the Desert of Judea...” The prophets often used phrases like "in those days." They signaled a moment when God had or, the prophets said, He would act. The New Testament has two main words it uses for time. There's chronos, chronological time. Then there's kairos, God's time. God acts on His own timetable. It's because we want God to bow to our chronological timetables that we're inclined to cry to heaven, "How long, Lord? How long do I have to wait?" God acts at precisely the right moments for His purposes and for our good. At the kairos moment, God prompted John, "Now John. Now is the time for you to start preaching the message I give to you." And God tells John to do this important ministry in the strangest of venues. In the wilderness by the banks of the Lower Jordan River. If John had gone to a business or church growth consultant, the wilderness is not the place they would have told him to set up shop. That wilderness area is composed partly of desert, but mostly of rocky terrain that contains sparse pastureland that can't stand much grazing. It's a good for nothing place where nobody lives unless they have to. Few would have lived there. Few would have gone there. Yet, as we'll see, many flocked to hear John preach. The takeaway is simple: If God's hand is in a ministry, God will connect people to it. If God's hand isn't in a ministry, a crowd might be attracted, but it's doubtful that anyone will get connected to God. Verse two: [John said:] “Repent, for the kingdom of heaven is near." John is bleak, isn’t he? Or is he? Turn, please to Matthew 4:17 (page 677). “From that time on Jesus began to preach, ‘Repent, for the kingdom of heaven is near.’" John the Baptist was the last of the prophets who pointed, as a future event, to the kingdom of heaven that Jesus died and rose to bring to those who follow Him. We have a stereotype of prophets and of the Old Testament as being surly, demanding, vindictive, while we see Jesus and the New Testament as jolly, passive pushovers. Yet, here we see that John preached the precise message as Jesus. That message has two parts. It’s really the message of Advent, the message of Christian faith. First, repent. We mentioned last Sunday that the word usually translated as repent in our English translations is metanoia, literally meaning I change my mind. But to repent means a lot more than changing one’s mind. It's not like saying, "Blue used to be my favorite color. Now it's red." In fact, in repentance, we own the fact that we are incapable of changing our own minds. We may want to see things God’s way, but we can’t. We may want to stop sinning, but we’re too into it to conquer it in our own power. In repentance, we ask God to give us a new mind, new eyes, and a new way of living. We ask that God will impose a new direction on our lives, His direction. To shift us from following what our sinful impulses tell us to do--to do what I want to do whoever might get hurt; to follow my thoughts, emotions, or wills irrespective of what God says a “still more excellent way.” And, instead, we ask God to help us follow where He leads. The Bible teaches us that it isn’t even we who author our desire to be in sync with God. That too, is a gift, tendered to us through the Holy Spirit. In repentance, we yield to the desire for forgiveness and to the One Who gave that desire to us! But what’s clear from John’s words--and from Jesus’ words--is that repentance is not a one-time proposition. The word for repent here is uttered in the present tense: Metanoieite. And in Greek that means John was saying: “Keep repenting!” “Keep turning back to God!” You see, God understands us. He really does, better than we understand ourselves! Repentance is more than sorrow for sin. It’s also the willingness to keep coming back to God for guidance and forgiveness and grace. Some people offer what they call repentance and say, “From here on in, I will be a good person. I will do good deeds. I will avoid sin.” But true repentance says, “I can’t be a good person or do good deeds or avoid sin on my own, Lord. Kill my sinful self again today and help me to walk with you.” That is not a downer message from John the Baptist. It’s a message that urges us to keep following the God we know in Jesus Christ, even when we mess up. Repent every day, live a life of repentance, of turning back to God, because God wants to live beside us now and in perfection in eternity. That should be an uplifting message! The second part of John’s message was, “the kingdom of heaven is near.” However crazy or indecipherable our lives can be, we can be sure that God is never far from from us. That was true even before God took on human flesh in Jesus Christ and died and rose to set all who believe in Him free from sin and death. It’s even more true now. The risen Jesus promises to always be with us! Verse 3: “This is he who was spoken of through the prophet Isaiah: ‘A voice of one calling in the desert, ‘Prepare the way for the Lord, make straight paths for him.”’" The words are from Isaiah 40:3. These were originally words to God’s people Israel when they were exiled. A voice would proclaim that the time was near when God would come and lead His people back home. Matthew sees that John is like Isaiah’s voice. He came to prepare for God Himself--Jesus--to come into this world and lead us from the wilderness of sin and death into the kingdom of heaven. In his proclamation that people repent and believe that God’s kingdom was close, John was preparing people to meet Jesus. It’s how we prepare to meet Jesus too. We turn from sin, asking God’s help to live as He wills, and we trust that in Jesus, God is with us always! Verse 4: “John's clothes were made of camel's hair, and he had a leather belt around his waist. His food was locusts and wild honey.” They wouldn’t like John’s attire on those TV fashion shows. In Malachi 4, in the Old Testament, God promised that before the day of judgment, He would send the prophet Elijah and he would turn people’s hearts back toward the ways of God. Later in Matthew’s Gospel, Jesus makes clear that, at the least, John the Baptist played that prophetic role because Jesus’ ministry, as we saw last week, is the prerequisite for the judgment and the final fulfillment of His kingdom. In 2 Kings 1:8, we’re told that Elijah was as much of a fashionista as John: “He had a garment of hair and had a leather belt around his waist.” When John started preaching in his attire, when he only ate food that could be gathered, just as had been true of the ancient Israelites during their wilderness journey before crossing the Jordan into God’s promised land, people gave John their attention. Verses 5 and 6: “People went out to him from Jerusalem and all Judea and the whole region of the Jordan. Confessing their sins, they were baptized by him in the Jordan River.” We prepare the way for Christ to enter our lives with power and grace when we clear away the obstructions. When we clear away our sin by confessing them to God. Verses 7-10: “But when he saw many of the Pharisees and Sadducees coming to where he was baptizing, he said to them: 'You brood of vipers! Who warned you to flee from the coming wrath? Produce fruit in keeping with repentance. And do not think you can say to yourselves, "We have Abraham as our father." I tell you that out of these stones God can raise up children for Abraham. The ax is already at the root of the trees, and every tree that does not produce good fruit will be cut down and thrown into the fire."” We know the Pharisees and Saducees. Good religious folks. Pillars of the faith community. But also smug. Certain that because they were genetic descendants of Abraham, they were on solid ground. There’s no indication that they came to be baptized. Only to check things out. John calls them for being just good church members. But God doesn’t want church members; God wants disciples! God wants disciples who make other disciples. He wants people who, like John the Baptist, follow the Lord, however imperfectly; not people who think that once they’re in the club, they might volunteer for this or that, but never attempt aligning themselves with Christ’s call to follow Him! In Verses 11 and 12, John says: “‘I baptize you with water for repentance. But after me will come one who is more powerful than I, whose sandals I am not fit to carry. He will baptize you with the Holy Spirit and with fire. His winnowing fork is in his hand, and he will clear his threshing floor, gathering his wheat into the barn and burning up the chaff with unquenchable fire.’" Before John, there were baptisms in Judea. They were self-administered. New converts to Judaism washed the sin of being Gentiles away before embracing the purity of the Jewish people. Some Jewish sects asked people to baptize themselves as a sign of renewed commitment to God. John was the first person ever to administer a baptism to other people. But as John makes clear, his baptism was very different from the one that Jesus would administer, the one that Christians undergo at baptismal fonts like ours. John’s baptism was only symbolic, the washing of water symbolizing the washing that true repentance brings to our lives. But the Baptism that Jesus commands, the Sacrament, brings life from the Holy Spirit and the fire of God, burning away impurity and lighting our way through this life to eternity. That is good news. “All who believe and are baptized shall be saved,” Jesus says. John points us to eternal salvation in Christ! Finally, John, talks about Jesus as judge of all humanity. But in truth, what we learn from John the Baptist is that, in an ultimate sense, Jesus judges no human being. We are the ones who decide the judgment of eternity over our lives. We pass sentence on ourselves by the choices we make each day. The choice we are called to make is not to be perfect or good or religious. The choice we’re called to make is to live each day in repentance, acknowledging our sins and imperfections, our need of daily reconstruction by Christ, our need of the crucified and risen Christ Himself. When, by faith, we let Christ and His forgiveness into our lives, we’re walking toward God and His promises for time and eternity and we experience the truth that the Kingdom of heaven is truly near! We might think that John would be an uncomfortable Christmastime guest in our homes. But for all his rough edges, all of his incomplete knowledge, and the difficulty of his message, if we truly listen to him, we can hear a man who pointed us to trust in Jesus. We can hear the Gospel about Jesus, which is good news of great joy for all people. I like to think that a guy like John would have a place at my table any time. Amen!