http___bogomilraynov.penko.ru__p_23_1.xml
https___www.harrisonbarnes.com_the-mental-cure_.xml
1.1 2.1 3.1 4.1 4.2 4.3 4.4 4.5 4.6 5.1 5.2 5.3 5.4 6.1 6.2 7.1 7.2 8.1 8.2 9.1 9.2 9.3 10.1 10.2 10.3 10.4 10.5 11.1 11.2 11.3 11.4 11.5 11.6 11.7 11.8 11.9 11.10 11.11 11.12 12.1 12.2 12.3 12.4 12.5 12.6 12.7 12.8 13.1 13.2 13.3 13.4 13.5 13.6 13.7 14.1 14.2 15.1 15.2 16.1 16.2 17.1 17.2 18.1 18.2 19.1 20.1 21.1 21.2 21.3 22.1 23.1 23.2 24.1 24.2 24.3 25.1 26.1 26.2 26.3 26.4 26.5 27.1 27.2 27.3 27.4 27.5 27.6 27.7 27.8 27.9 28.1 28.2 28.3 29.1 29.2 29.3 29.4 29.5 29.6 29.7 29.8 29.9 29.10 30.1 30.2 30.3 31.1 31.2 31.3 31.4 31.5 32.1 32.2 32.3 33.1 33.2 33.3 33.4 33.5 33.6 34.1 34.2 34.3 35.1 35.2 35.3 35.4 35.5 36.1 36.2 36.3 37.1 37.2 37.3 38.1 38.2 39.1 39.2 39.3 39.4 39.5 40.1 40.2 40.3 40.4 40.5 40.6 40.7 41.1 41.2 41.3 41.4 42.1 42.2 42.3 42.4 42.5 42.6 42.7 42.8 42.9 42.10 43.1 43.2 43.3 44.1 44.2 44.3 44.4 44.5 45.1 45.2 45.3 45.4 45.5 45.6 45.7 45.8 45.9 46.1 47.1 48.1 48.2 48.3 48.4 48.5 49.1 49.2 49.3 49.4 49.5 49.6 50.1 50.2 50.3 51.1 51.2 51.3 52.1 52.2 52.3 53.1 53.2 53.3 53.4 53.5 53.6 53.7 53.8 54.1 54.2 55.1 55.2 55.3 56.1 56.2 56.3 56.4 57.1 57.2 57.3 57.4 57.5 57.6 57.7 57.8 57.9 57.10 57.11 57.12 57.13 57.14 57.15 57.16 58.1 58.2 58.3 59.1 60.1 60.2 60.3 61.1 61.2 61.3 61.4 61.5 61.6 62.1 62.2 62.3 62.4 62.5 62.6 62.7 63.1 63.2 63.3 63.4 64.1 65.1 66.1 68.1 69.1 69.2 70.1 70.2 70.3 71.1 71.2 71.3 71.4 72.1 72.2 72.3 72.4 73.1 73.2 73.3 73.4 73.5 73.6 74.1 74.2 74.3 74.4 75.1 75.2 75.3 76.1 76.2 77.1 77.2 77.3 77.4 78.1 78.2 78.3 78.4 79.1 79.2 79.3 79.4 79.5 79.6 79.7 80.1 80.2 80.3 81.1 81.2 81.3 81.4 81.5 81.6 81.7 82.1 82.2 82.3 82.4 83.1 83.2 83.3 83.4 83.5 84.1 84.2 84.3 85.1 85.2 85.3 86.1 86.2 86.3 86.4 86.5 86.6 86.7 87.1 88.1 88.2 88.3 88.4 88.5 89.1 89.2 89.3 89.4 89.5 89.6 89.7 90.1 90.2 90.3 90.4 91.1 92.1 93.1 93.2 93.3 94.1 94.2 94.3 94.4 94.5 94.6 95.1 95.2 95.3 95.4 95.5 95.6 96.1 96.2 96.3 96.4 96.5 96.6 97.1 97.2 97.3 97.4 97.5 98.1 99.1 99.2 99.3 99.4 99.5 99.6 100.1 100.2 101.1 101.2 101.3 102.1 102.2 103.1 103.2 104.1 104.2 105.1 105.2 106.1 106.2 106.3 107.1 107.2 107.3 107.4 108.1 108.2 108.3 108.4 108.5 109.1 109.2 109.3 110.1 110.2 110.3 110.4 111.1 111.2 111.3 111.4 112.1 112.2 113.1 113.2 113.3 113.4 114.1 114.2 114.3 115.1 115.2 115.3 115.4 115.5 115.6 115.7 115.8 115.9 115.10 115.11 116.1 116.2 116.3 117.1 117.2 117.3 118.1 118.2 118.3 118.4 118.5 118.6 118.7 119.1 120.1 120.2 121.1 121.2 121.3 121.4 121.5 122.1 122.2 122.3 123.1 123.2 124.1 124.2 124.3 125.1 125.2 125.3 125.4 125.5 125.6 126.1 126.2 126.3 127.1 128.1 128.2 128.3 128.4 128.5 128.6 128.7 129.1 129.2 130.1 130.2 130.3 130.4 130.5 131.1 131.2 131.3 132.1 132.2 132.3 133.1 133.2 133.3 133.4 133.5 133.6 134.1 134.2 134.3 135.1 135.2 135.3 135.4 136.1 136.2 136.3 136.4 137.1 137.2 137.3 138.1 138.2 138.3 138.4 139.1 139.2 139.3 140.1 141.1 141.2 141.3 141.4 141.5 141.6 142.1 143.1 143.2 143.3 143.4 143.5 143.6 144.1 144.2 144.3 144.4 145.1 145.2 145.3 145.4 145.5 146.1 146.2 146.3 146.4 147.1 147.2 147.3 147.4 147.5 147.6 147.7 148.1 148.2 148.3 148.4 148.5 148.6 149.1 149.2 149.3 150.1 150.2 150.3 151.1 151.2 151.3 151.4 152.1 152.2 152.3 153.1 153.2 154.1 154.2 154.3 154.4 154.5 155.1 156.1 156.2 156.3 157.1 157.2 157.3 158.1 158.2 159.1 159.2 159.3 159.4 160.1 160.2 160.3 161.1 161.2 161.3 161.4 162.1 162.2 162.3 163.1 163.2 163.3 163.4 164.1 164.2 164.3 164.4 165.1 165.2 165.3 165.4 166.1 166.2 166.3 167.1 167.2 167.3 167.4 167.5 168.1 168.2 168.3 169.1 169.2 170.1 171.1 171.2 172.1 172.2 172.3 172.4 172.5 173.1 173.2 174.1 174.2 174.3 175.1 175.2 175.3 175.4 175.5 175.6 175.7 175.8 175.9 175.10 175.11 175.12 176.1 176.2 176.3 176.4 177.1 177.2 177.3 177.4 177.5 177.6 177.7 178.1 178.2 178.3 179.1 179.2 180.1 180.2 180.3 180.4 180.5 181.1 181.2 181.3 181.4 182.1 182.2 182.3 182.4 182.5 182.6 183.1 183.2 183.3 183.4 184.1 184.2 184.3 184.4 185.1 186.1 186.2 186.3 187.1 188.1 189.1 189.2 190.1 190.2 190.3 191.1 191.2 191.3 192.1 192.2 192.3 192.4 193.1 193.2 193.3 194.1 194.2 194.3 194.4 194.5 194.6 194.7 194.8 194.9 194.10 194.11 195.1 195.2 195.3 196.1 196.2 196.3 196.4 196.5 196.6 196.7 196.8 196.9 196.10 196.11 196.12 196.13 197.1 197.2 197.3 197.4 197.5 198.1 198.2 198.3 199.1 199.2 199.3 200.1 200.2 200.3 200.4 200.5 200.6 201.1 201.2 201.3 201.4 202.1 202.2 202.3 202.4 202.5 202.6 202.7 203.1 204.1 204.2 204.3 204.4 204.5 204.6 204.7 204.8 204.9 205.1 206.1 207.1 207.2 208.1 208.2 209.1 209.2 209.3 210.1 210.2 210.3 210.4 210.5 210.6 211.1 211.2 211.3 211.4 211.5 212.1 212.2 212.3 212.4 213.1 213.2 213.3 214.1 214.2 215.1 215.2 216.1 217.1 218.1 219.1 219.2 219.3 219.4 219.5 220.1 220.2 220.3 220.4 220.5 220.6 220.7 220.8 220.9 221.1 221.2 222.1 222.2 222.3 222.4 223.1 223.2 224.1 224.2 224.3 225.1 225.2 225.3 225.4 225.5 226.1 226.2 226.3 226.4 226.5 227.1 227.2 227.3 227.4 228.1 228.2 228.3 228.4 228.5 229.1 229.2 230.1 230.2 230.3 231.1 231.2 232.1 232.2 232.3 233.1 233.2 233.3 233.4 234.1 234.2 234.3 234.4 235.1 235.2 235.3 235.4 235.5 235.6 235.7 236.1 236.2 238.1 238.2 238.3 238.4 238.5 239.1 239.2 239.3 239.4 239.5 239.6 239.7 239.8 240.1 240.2 240.3 241.1 241.2 241.3 241.4 242.1 242.2 242.3 242.4 242.5 243.1 243.2 243.3 243.4 243.5 244.1 244.2 244.3 245.1 245.2 245.3 245.4 245.5 245.6 246.1 246.2 246.3 247.1 247.2 247.3 247.4 247.5 247.6 247.7 248.1 248.2 248.3 249.1 249.2 249.3 249.4 249.5 249.6 249.7 249.8 250.1 250.2 251.1 251.2 251.3 251.4 252.1 252.2 252.3 252.4 252.5 253.1 253.2 253.3 253.4 253.5 253.6 254.1 254.2 254.3 254.4 254.5 254.6 255.1 255.2 255.3 256.1 257.1 257.2 257.3 258.1 258.2 258.3 258.4 258.5 259.1 259.2 259.3 259.4 260.1 260.2 260.3 260.4 260.5 260.6 261.1 261.2 261.3 262.1 262.2 262.3 262.4 263.1 263.2 263.3 264.1 264.2 264.3 264.4 265.1 265.2 265.3 265.4 266.1 266.2 266.3 267.1 267.2 267.3 267.4 267.5 268.1 268.2 268.3 269.1 269.2 269.3 269.4 270.1 270.2 270.3 270.4 270.5 270.6 271.1 271.2 271.3 271.4 272.1 273.1 273.2 273.3 273.4 274.1 275.1 275.2 275.3 275.4 275.5 275.6 275.7 276.1 276.2 277.1 277.2 277.3 278.1 279.1 279.2 279.3 279.4 279.5 280.1 280.2 280.3 280.4 281.1 281.2 282.1 282.2 282.3 282.4 283.1 283.2 283.3 283.4 283.5 283.6 283.7 283.8 283.9 284.1 284.2 284.3 284.4 284.5 284.6 284.7 285.1 285.2 285.3 286.1 286.2 286.3 287.1 287.2 287.3 288.1 288.2 288.3 288.4 289.1 289.2 289.3 290.1 290.2 291.1 291.2 292.1 292.2 292.3 292.4 292.5 292.6 292.7 292.8 293.1 293.2 293.3 293.4 293.5 293.6 293.7 294.1 294.2 294.3 294.4 295.1 295.2 296.1 296.2 296.3 296.4 296.5 297.1 297.2 298.1 298.2 299.1 299.2 299.3 299.4 299.5 299.6 300.1 300.2 300.3 300.4 301.1 301.2 302.1 302.2 302.3 302.4 302.5 302.6 302.7 302.8 303.1 303.2 303.3 303.4 303.5 303.6 304.1 304.2 304.3 304.4 304.5 304.6 304.7 304.8 304.9 304.10 304.11 304.12 304.13 305.1 305.2 305.3 305.4 305.5 306.1 306.2 307.1 308.1 309.1 309.2 310.1 311.1 311.2 311.3 312.1 312.2 313.1 314.1 315.1 316.1 317.1 318.1 319.1 319.2 319.3 319.4 319.5 320.1 320.2 321.1 321.2 322.1 323.1 324.1 324.2 324.3 324.4 324.5 324.6 325.1 325.2 325.3 325.4 326.1 326.2 326.3 327.1 327.2 327.3 328.1 328.2 328.3 329.1 329.2 329.3 329.4 330.1 331.1 331.2 332.1 333.1 333.2 333.3 333.4 333.5 334.1 334.2 334.3 335.1 335.2 336.1 336.2 336.3 337.1 337.2 338.1 338.2 338.3 338.4 339.1 339.2 340.1 341.1 341.2 341.3 342.1 342.2 342.3 343.1 343.2 343.3 343.4 343.5 343.6 343.7 343.8 343.9 343.10 343.11 343.12 344.1 344.2 344.3 344.4 345.1 345.2 345.3 345.4 345.5 345.6 345.7 346.1 346.2 346.3 346.4 347.1 347.2 347.3 347.4 347.5 348.1 348.2 348.3 348.4 348.5 348.6 349.1 349.2 349.3 350.1 350.2 350.3 351.1 352.1 353.1 353.2 353.3 353.4 354.1 355.1 356.1 357.1 358.1 359.1 360.1 361.1 361.2 361.3 362.1 362.2 362.3 363.1 363.2 364.1 364.2 364.3 365.1 365.2 365.3 365.4 366.1 366.2 366.3 366.4 366.5 367.1 368.1 369.1 369.2 369.3 370.1 370.2 370.3 371.1 372.1 372.2 372.3 372.4 372.5 373.1 373.2 373.3 374.1 374.2 374.3 374.4 375.1 375.2 375.3 376.1 376.2 377.1 377.2 377.3 377.4 378.1 378.2 379.1 379.2 379.3 379.4 380.1 381.1 381.2 381.3 381.4 382.1 382.2 382.3 382.4 382.5 383.1 384.1 384.2 384.3 384.4 384.5 384.6 384.7 384.8 385.1 385.2 386.1 386.2 386.3 386.4 387.1 387.2 387.3 388.1 388.2 388.3 388.4 388.5 389.1 390.1 391.1 391.2 391.3 391.4 392.1 393.1 393.2 393.3 393.4 393.5 393.6 393.7 394.1 394.2 394.3 395.1 395.2 396.1 397.1 397.2 398.1 398.2 398.3 398.4 399.1 399.2 399.3 399.4 399.5 399.6 400.1 400.2 400.3 400.4 400.5 400.6 401.1 401.2 402.1 402.2 402.3 402.4 402.5 402.6 402.7 403.1 403.2 403.3 404.1 404.2 404.3 404.4 404.5 404.6 404.7 405.1 405.2 405.3 405.4 405.5 406.1 406.2 407.1 407.2 407.3 408.1 408.2 409.1 409.2 409.3 409.4 409.5 409.6 409.7 409.8 409.9 410.1 410.2 410.3 410.4 410.5 410.6 411.1 412.1 412.2 412.3 412.4 412.5 412.6 413.1 413.2 413.3 414.1 414.2 414.3 414.4 415.1 415.2 415.3 415.4 416.1 416.2 416.3 417.1 417.2 417.3 417.4 418.1 418.2 419.1 420.1 420.2 421.1 421.2 422.1 422.2 423.1 423.2 423.3 423.4 423.5 423.6 423.7 423.8 424.1 424.2 424.3 424.4 424.5 424.6 425.1 425.2 425.3 426.1 427.1 428.1 428.2 429.1 429.2 429.3 430.1 431.1 431.2 431.3 431.4 431.5 432.1 432.2 433.1 433.2 434.1 434.2 434.3 434.4 435.1 435.2 435.3 435.4 436.1 436.2 436.3 436.4 436.5 436.6 437.1 437.2 437.3 438.1 438.2 438.3 438.4 439.1 439.2 440.1 440.2 440.3 441.1 441.2 441.3 442.1 442.2 442.3 442.4 443.1 444.1 444.2 444.3 444.4 445.1 445.2 445.3 445.4 445.5 446.1 446.2 447.1 447.2 447.3 447.4 447.5 447.6 447.7 448.1 449.1 450.1 450.2 451.1 451.2 452.1 453.1 453.2 453.3 454.1 455.1 456.1 456.2 456.3 456.4 456.5 456.6 456.7 456.8 457.1 457.2 457.3 457.4 457.5 457.6 458.1 458.2 458.3 458.4 458.5 458.6 459.1 459.2 459.3 459.4 460.1 460.2 461.1 461.2 461.3 462.1 462.2 462.3 463.1 463.2 463.3 464.1 465.1 466.1 467.1 467.2 468.1 468.2 469.1 470.1 471.1 472.1 473.1 473.2 473.3 473.4 474.1 474.2 474.3 475.1 475.2 475.3 475.4 476.1 476.2 476.3 477.1 477.2 478.1 478.2 479.1 480.1 480.2 480.3 480.4 481.1 481.2 482.1 482.2 482.3 483.1 483.2 483.3 484.1 484.2 484.3 484.4 484.5 485.1 485.2 485.3 485.4 485.5 486.1 487.1 487.2 487.3 487.4 487.5 487.6 488.1 488.2 489.1 489.2 489.3 489.4 490.1 490.2 490.3 490.4 490.5 491.1 492.1 492.2 492.3 492.4 492.5 492.6 492.7 493.1 494.1 494.2 495.1 495.2 495.3 495.4 496.1 496.2 496.3 497.1 497.2 498.1 498.2 498.3 498.4 498.5 498.6 498.7 499.1 499.2 499.3 499.4 500.1 500.2 500.3 500.4 500.5 501.1 502.1 502.2 502.3 502.4 502.5 503.1 503.2 503.3 503.4 503.5 503.6 504.1 504.2 504.3 504.4 504.5 505.1 505.2 505.3 505.4 505.5 506.1 506.2 506.3 506.4 506.5 506.6 506.7 507.1 507.2 507.3 507.4 507.5 508.1 508.2 508.3 508.4 508.5 508.6 508.7 508.8 509.1 509.2 509.3 510.1 510.2 511.1 511.2 512.1 512.2 512.3 512.4 512.5 512.6 512.7 512.8 513.1 513.2 513.3 514.1 514.2 514.3 514.4 514.5 515.1 515.2 516.1 516.2 516.3 517.1 517.2 517.3 517.4 518.1 518.2 518.3 518.4 518.5 519.1 519.2 520.1 521.1 521.2 522.1 522.2 522.3 523.1 524.1 524.2 524.3 524.4 524.5 524.6 524.7 524.8 525.1 525.2 525.3 525.4 526.1 526.2 526.3 527.1 527.2 527.3 528.1 528.2 528.3 528.4 528.5 529.1 529.2 529.3 529.4 530.1 530.2 530.3 530.4 530.5 531.1 531.2 531.3 531.4 532.1 532.2 532.3 532.4 532.5 532.6 532.7 532.8 532.9 533.1 533.2 534.1 534.2 534.3 534.4 535.1 535.2 535.3 535.4 536.1 536.2 536.3 536.4 536.5 537.1 537.2 537.3 537.4 537.5 538.1 538.2 538.3 538.4 538.5 538.6 538.7 538.8 538.9 539.1 539.2 539.3 540.1 540.2 540.3 541.1 541.2 541.3 541.4 543.1 544.1 544.2 545.1 545.2 546.1 546.2 546.3 547.1 547.2 548.1 548.2 549.1 549.2 549.3 549.4 550.1 550.2 551.1 551.2 552.1 552.2 552.3 552.4 553.1 553.2 553.3 554.1 554.2 554.3 554.4 555.1 555.2 555.3 555.4 556.1 557.1 557.2 557.3 558.1 559.1 559.2 560.1 561.1 562.1 563.1 563.2 564.1 564.2 565.1 565.2 565.3 565.4 566.1 566.2 566.3 567.1 567.2 567.3 567.4 567.5 568.1 568.2 569.1 569.2 570.1 570.2 570.3 570.4 571.1 572.1 572.2 572.3 572.4 572.5 572.6 572.7 572.8 573.1 573.2 573.3 574.1 574.2 574.3 574.4 575.1 575.2 575.3 576.1 576.2 576.3 577.1 577.2 578.1 578.2 579.1 579.2 579.3 579.4 579.5 579.6 580.1 580.2 581.1 581.2 581.3 581.4 581.5 581.6 581.7 582.1 582.2 582.3 583.1 583.2 584.1 585.1 586.1 586.2 587.1 587.2 587.3 587.4 588.1 588.2 588.3 588.4 588.5 588.6 588.7 588.8 588.9 589.1 589.2 590.1 590.2 590.3 590.4 590.5 591.1 591.2 592.1 593.1 594.1 595.1 595.2 596.1 596.2 597.1 597.2 597.3 597.4 597.5 598.1 598.2 598.3 598.4 598.5 598.6 599.1 599.2 599.3 600.1 600.2 600.3 600.4 600.5 601.1 601.2 601.3 601.4 601.5 602.1 602.2 603.1 603.2 603.3 603.4 603.5 603.6 603.7 603.8 603.9 604.1 604.2 605.1 605.2 605.3 605.4 606.1 607.1 607.2 607.3 607.4 608.1 608.2 608.3 608.4 609.1 610.1 610.2 610.3 611.1 611.2 612.1 612.2 613.1 614.1 615.1 615.2 615.3 615.4 615.5 615.6 615.7 616.1 617.1 618.1 618.2 618.3 619.1 619.2 619.3 620.1 620.2 621.1 622.1 622.2 622.3 622.4 622.5 622.6 623.1 623.2 623.3 623.4 624.1 624.2 624.3 625.1 625.2 625.3 625.4 626.1 626.2 626.3 626.4 626.5 626.6 627.1 627.2 628.1 628.2 628.3 628.4 628.5 628.6 629.1 630.1 630.2 630.3 630.4 630.5 630.6 630.7 630.8 630.9 631.1 632.1 632.2 632.3 633.1 633.2 633.3 633.4 633.5 633.6 634.1 634.2 634.3 634.4 634.5 634.6 635.1 635.2 635.3 636.1 636.2 636.3 637.1 637.2 638.1 638.2 638.3 639.1 639.2 639.3 640.1 640.2 641.1 641.2 641.3 641.4 641.5 642.1 642.2 642.3 642.4 642.5 642.6 643.1 643.2 644.1 644.2 644.3 644.4 644.5 644.6 645.1 645.2 645.3 646.1 646.2 646.3 647.1 647.2 647.3 647.4 647.5 647.6 647.7 648.1 648.2 648.3 648.4 649.1 649.2 649.3 649.4 650.1 650.2 651.1 652.1 652.2 653.1 653.2 653.3 653.4 653.5 653.6 653.7 653.8 654.1 654.2 654.3 654.4 654.5 655.1 655.2 655.3 656.1 656.2 656.3 656.4 656.5 656.6 656.7 656.8 657.1 657.2 657.3 658.1 658.2 659.1 660.1 660.2 660.3 660.4 660.5 661.1 661.2 661.3 662.1 662.2 662.3 662.4 662.5 662.6 663.1 663.2 663.3 664.1 664.2 664.3 664.4 664.5 664.6 664.7 664.8 665.1 665.2 665.3 666.1 666.2 666.3 666.4 667.1 667.2 667.3 668.1 668.2 668.3 669.1 669.2 670.1 670.2 671.1 671.2 671.3 672.1 672.2 673.1 673.2 673.3 673.4 673.5 673.6 673.7 674.1 674.2 674.3 674.4 674.5 675.1 675.2 675.3 675.4 676.1 676.2 676.3 677.1 677.2 677.3 677.4 677.5 677.6 678.1 678.2 678.3 678.4 678.5 678.6 678.7 678.8 679.1 679.2 679.3 679.4 679.5 679.6 679.7 680.1 680.2 680.3 680.4 680.5 680.6 680.7 680.8 680.9 681.1 681.2 681.3 681.4 682.1 682.2 682.3 682.4 682.5 682.6 682.7 683.1 683.2 683.3 683.4 684.1 684.2 684.3 685.1 685.2 685.3 685.4 685.5 686.1 686.2 687.1 687.2 687.3 688.1 688.2 688.3 688.4 689.1 689.2 689.3 690.1 690.2 690.3 690.4 690.5 690.6 690.7 690.8 690.9 690.10 690.11 690.12 690.13 690.14 690.15 690.16 691.1 691.2 691.3 692.1 692.2 692.3 693.1 693.2 693.3 693.4 694.1 694.2 694.3 695.1 695.2 695.3 695.4 696.1 696.2 696.3 697.1 697.2 698.1 698.2 699.1 700.1 700.2 701.1 702.1 702.2 702.3 702.4 702.5 703.1 703.2 703.3 703.4 703.5 703.6 703.7 703.8 703.9 704.1 704.2 704.3 705.1 705.2 705.3 705.4 705.5 706.1 706.2 706.3 706.4 707.1 707.2 708.1 709.1 710.1 710.2 710.3 710.4 711.1 711.2 711.3 712.1 712.2 712.3 713.1 713.2 713.3 713.4 714.1 715.1 715.2 715.3 716.1 717.1 717.2 718.1 718.2 719.1 719.2 719.3 719.4 719.5 719.6 720.1 720.2 721.1 721.2 721.3 721.4 721.5 721.6 721.7 721.8 722.1 722.2 722.3 722.4 722.5 723.1 723.2 723.3 723.4 724.1 724.2 724.3 724.4 724.5 724.6 724.7 724.8 724.9 724.10 724.11 724.12 725.1 726.1 726.2 726.3 726.4 726.5 727.1 727.2 727.3 727.4 727.5 727.6 728.1 728.2 728.3 729.1 729.2 729.3 729.4 729.5 730.1 730.2 730.3 730.4 730.5 730.6 730.7 730.8 730.9 730.10 731.1 731.2 731.3 731.4 731.5 731.6 732.1 733.1 733.2 734.1 734.2 734.3 734.4 735.1 735.2 735.3 735.4 736.1 736.2 736.3 736.4 736.5 736.6 736.7 737.1 737.2 738.1 738.2 738.3 738.4 739.1 740.1 740.2 740.3 740.4 740.5 741.1 741.2 741.3 742.1 742.2 742.3 742.4 742.5 743.1 743.2 743.3 743.4 744.1 744.2 744.3 744.4 745.1 745.2 745.3 745.4 746.1 746.2 746.3 746.4 746.5 746.6 747.1 748.1 748.2 748.3 748.4 748.5 748.6 748.7 748.8 748.9 748.10 749.1 749.2 750.1 750.2 751.1 751.2 751.3 751.4 752.1 752.2 752.3 752.4 752.5 752.6 753.1 753.2 753.3 754.1 754.2 754.3 754.4 755.1 755.2 756.1 756.2 757.1 758.1 758.2 759.1 759.2 759.3 760.1 760.2 760.3 760.4 761.1 762.1 763.1 764.1 764.2 764.3 765.1 766.1 766.2 766.3 766.4 767.1 767.2 767.3 767.4 767.5 767.6 767.7 767.8 768.1 769.1 769.2 769.3 770.1 771.1 771.2 772.1 773.1 774.1 774.2 774.3 774.4 774.5 774.6 775.1 775.2 775.3 775.4 776.1 776.2 776.3 776.4 776.5 776.6 776.7 776.8 777.1 777.2 777.3 777.4 777.5 777.6 777.7 777.8 777.9 778.1 779.1 779.2 779.3 779.4 779.5 779.6 780.1 780.2 780.3 781.1 781.2 782.1 782.2 782.3 782.4 783.1 783.2 783.3 783.4 783.5 783.6 783.7 783.8 783.9 784.1 784.2 784.3 784.4 784.5 784.6 785.1 785.2 786.1 786.2 786.3 786.4 786.5 786.6 787.1 787.2 788.1 788.2 788.3 788.4 788.5 788.6 789.1 789.2 789.3 790.1 790.2 790.3 791.1 791.2 791.3 791.4 792.1 792.2 792.3 792.4 793.1 793.2 793.3 793.4 794.1 794.2 794.3 794.4 794.5 794.6 794.7 794.8 794.9 795.1 795.2 795.3 795.4 796.1 796.2 796.3 796.4 796.5 796.6 796.7 797.1 797.2 797.3 797.4 797.5 798.1 798.2 798.3 798.4 799.1 799.2 799.3 800.1 800.2 800.3 800.4 800.5 800.6 800.7 800.8 800.9 800.10 800.11 800.12 800.13 801.1 801.2 801.3 802.1 802.2 802.3 802.4 802.5 802.6 802.7 802.8 802.9 803.1 803.2 803.3 803.4 803.5 803.6 803.7 803.8 803.9 803.10 803.11 804.1 804.2 804.3 804.4 805.1 805.2 805.3 805.4 805.5 805.6 805.7 805.8 805.9 805.10 805.11 806.1 806.2 807.1 807.2 807.3 807.4 807.5 807.6 808.1 808.2 808.3 808.4 808.5 809.1 809.2 809.3 809.4 809.5 810.1 810.2 810.3 810.4 810.5 810.6 810.7 811.1 811.2 812.1 812.2 812.3 812.4 812.5 812.6 813.1 813.2 813.3 813.4 814.1 814.2 815.1 815.2 815.3 815.4 815.5 815.6 815.7 816.1 817.1 817.2 817.3 817.4 817.5 817.6 817.7 817.8 817.9 818.1 818.2 818.3 818.4 818.5 818.6 818.7 818.8 819.1 819.2 819.3 819.4 819.5 819.6 819.7 819.8 819.9 819.10 819.11 819.12 820.1 820.2 820.3 820.4 821.1 821.2 822.1 822.2 822.3 823.1 823.2 823.3 823.4 823.5 824.1 824.2 824.3 825.1 825.2 825.3 825.4 826.1 827.1 828.1 828.2 829.1 829.2 830.1 830.2 830.3 830.4 830.5 831.1 831.2 831.3 831.4 831.5 831.6 831.7 831.8 831.9 832.1 832.2 832.3 832.4 832.5 833.1 833.2 833.3 834.1 834.2 834.3 834.4 835.1 836.1 836.2 836.3 837.1 837.2 837.3 837.4 837.5 838.1 838.2 838.3 838.4 838.5 839.1 839.2 839.3 839.4 839.5 839.6 840.1 840.2 840.3 841.1 841.2 842.1 842.2 842.3 843.1 843.2 843.3 844.1 844.2 844.3 844.4 844.5 844.6 845.1 845.2 845.3 845.4 845.5 845.6 846.1 846.2 847.1 847.2 847.3 848.1 848.2 848.3 849.1 849.2 849.3 849.4 850.1 850.2 850.3 850.4 850.5 850.6 851.1 851.2 852.1 852.2 852.3 852.4 853.1 853.2 853.3 853.4 853.5 854.1 854.2 854.3 854.4 854.5 855.1 855.2 855.3 856.1 856.2 856.3 857.1 857.2 857.3 858.1 858.2 859.1 860.1 860.2 861.1 861.2 862.1 862.2 863.1 863.2 863.3 863.4 864.1 864.2 864.3 864.4 865.1 865.2 865.3 865.4 866.1 866.2 866.3 866.4 866.5 867.1 867.2 867.3 867.4 867.5 867.6 868.1 868.2 869.1 869.2 870.1 870.2 870.3 870.4 870.5 870.6 871.1 871.2 871.3 871.4 872.1 872.2 872.3 872.4 872.5 872.6 872.7 873.1 873.2 873.3 874.1 874.2 875.1 876.1 877.1 877.2 877.3 877.4 877.5 878.1 878.2 879.1 879.2 879.3 880.1 880.2 880.3 880.4 880.5 881.1 881.2 881.3 881.4 881.5 882.1 883.1 884.1 884.2 884.3 885.1 885.2 885.3 885.4 886.1 887.1 887.2 887.3 888.1 888.2 889.1 889.2 889.3 890.1 890.2 890.3 890.4 891.1 892.1 893.1 893.2 894.1 894.2 894.3 894.4 894.5 895.1 895.2 895.3 895.4 895.5 896.1 897.1 898.1 898.2 898.3 898.4 898.5 899.1 899.2 899.3 899.4 899.5 900.1 900.2 900.3 901.1 901.2 902.1 902.2 903.1 903.2 903.3 903.4 903.5 903.6 903.7 903.8 904.1 905.1 905.2 905.3 905.4 906.1 906.2 906.3 906.4 907.1 907.2 907.3 908.1 908.2 909.1 909.2 909.3 909.4 909.5 909.6 909.7 910.1 910.2 911.1 911.2 912.1 912.2 913.1 913.2 913.3 913.4 913.5 914.1 914.2 915.1 915.2 916.1 916.2 916.3 916.4 917.1 917.2 917.3 917.4 918.1 918.2 918.3 919.1 919.2 919.3 920.1 921.1 922.1 922.2 923.1 923.2 923.3 923.4 923.5 924.1 924.2 925.1 926.1 926.2 926.3 926.4 927.1 928.1 929.1 930.1 930.2 931.1 931.2 931.3 932.1 932.2 932.3 932.4 933.1 933.2 934.1 934.2 935.1 936.1 936.2 937.1 938.1 938.2 939.1 939.2 940.1 941.1
Богомил Райнов ПРЕДГОВОР „Няма религия по-висша от истината.“ Названието на тази книга не е моя находка. То е заето от един капитален труд, публикуван преди сто години, за който по-натам ще стане дума. Не са мои открития и основните положения, изложени в книгата. Накъсо казано, не претендирам за авторство. Нещо повече: Пазил съм се от изкушението да проявявам нюанси на авторство в излагането на принципи, оповестени от същества, които неизмеримо ме превъзхождат. Единствената ми цел е била да изложа възможно най-точно, най-ясно и най-кратко тези принципи, съдържащи се в множество томове на една твърде специална литература, достъпна само за малцина. И ако все пак си позволявам да поставя своето име върху корицата, то е поради едно съвсем прозаично съображение. В наши дни, когато книгите най-често се издават, за да рекламират автора си, анонимното произведение винаги предизвиква недоверие. Щом избягваш да го подпишеш, значи избягваш да поемеш отговорност за него. А известно е, че отговорността се избягва най-вече когато произведението е лошо. Прочее поемам отговорността с ясното съзнание, че ако съм вложил в книгата и нещо свое, най-вероятно е това да бъдат отделни неточности или непълноти при излагане на едно учение, което бих могъл да нарека „мое“, само в смисъл че съм го възприел дълбоко в съзнанието си. И не от вчера. Разбира се, когато кажеш „не от вчера“, неизбежно следва въпросът „а защо – чак сега?!“. С други думи, защо толкова дълго си мълчал и ако проговаряш чак сега, не е ли това един от баналните днес трикове да се нагиздиш с нова премяна, по-удобна и по-подходяща за съвременните вкусове? Този въпрос „защо чак сега?“ звучи с особена настойчивост за мене, тъй като моят досег с Учението датира още от детска възраст. Понякога даже си мисля, че именно понеже твърде рано можах да надникна бегло в Учението и да си въобразя, че вече съм го разбрал, тъкмо затуй влиянието му едва ме докосна, без да остави дълбоки следи в душата ми през бурните години на младостта. Веднъж, още като дете, докато чистех от прах библиотеката на баща ми, открих снимката на непознат мъж. Образът на този мъж с големи очи, лъчезарни и проницателни, ме е спохождал и в детството, и по-късно. Описал съм тези си преживявания в книгата „Този странен занаят“ (1976), а съм споменавал и за първите си не особено трайни връзки с теософията („Тютюневият човек“, 1975). Към края на 20-те години около баща ми се бе събрал известен брой приятели и съидейници, които създадоха теософска ложа, наречена „Орфей“. Това бяха хора различни по възраст, професия и интелектуални възможности, но всички обединени от идеята за самоусъвършенстване. Имаше трима художници, двама учени, един запасен генерал, един музикант и неколцина млади хора с неуточнени още специалности. Събираха се веднъж седмично вкъщи, за да обсъждат различни въпроси на теософията. Аз също присъствах на сбирките, свит _:в някой ъгъл и слушах без особен интерес разискванията, понеже вече имах някаква представа за разглежданата материя от разговори с баща си и от прочетеното тук-там. С течение на времето ентусиазмът у членовете на ложата като че взе да се изпарява. Посещенията ставаха нередовни, сбирките – все по-редки, додето накрая групата се разпадна. Много по-късно разбрах, че при подобни групи процесът на постепенно разпадане е далеч по-обичаен от процеса на мечтаното възлизане към светлата цел. Повечето кандидати за ученици се насочват към Учението с измамната надежда да се облагородят в кратък срок [и да получат едва ли не наготово всички черти на съвършенство, а от там – и всички плодове на житейска сполука. Такива хора смятат, че само защото са проявили интерес към Учението, то е длъжно да им се отблагодари, като им осигури бърз и всестранен успех. А когато открият, че трябва да постигат всичко сами с големи и постоянни усилия, поривът им замира и те неусетно се връщат към всекидневното вяло съществуване, с всекидневните дребни грижи и дребни стремежи. Ние сме свикнали да гледаме на героизма като на нещо изключително, ала истината е, че има доста хора, готови на еднократен подвиг. Значително по-малко са онези, които са способни на продължително и търпеливо съграждане, ден подир ден и стъпка по стъпка към избраната прекрасна цел. Защото съграждането, стремежът към хармония и съвършенство изисква постоянно усилие, – не в смисъл на болезнено напрягане, а на висок духовен устрем. Докато разпадането не изисква никакво усилие, то настъпва естествено и неизбежно именно там, където енергията на преодоляване замира. То е обратно на растежа. То е гниене. От ложата „Орфей“ все пак остана нещо. Това бе една троица – баща ми заедно с двама свои приятели – Никола Трифонов и Благой Мавров, които продължиха да се събират в името на общото дело. За момента общото дело се изразяваше в две неща. От една страна – съставяне и публикуване на серия уроци, предназначени за хора, решили да поемат пътя на самоусъвършенстването. От друга страна – превод и обнародване произведението на Елена Блаватска „Тайното учение“. Първата задача, въпреки всевъзможни трудности, бе изпълнена. В отделни миниатюрни книжки бяха отпечатани 24 урока за млади ученици и 7 – за напреднали. По липса на друго място изданието бе складирано на нашия таван, където по-късно бе разграбено с неизвестна цел от неизвестни лица, без да стане достояние на евентуалните кандидати за духовно развитие. Изпълнението на втората задача се натъкна на още по-големи пречки. Трябваше не само да бъде умело преведен един огромен и труден текст, възлизащ на повече от три хиляди страници, не само да бъдат обяснени множество непознати за читателя санскритски изрази, но което бе най-трудното – да се намери издател, готов да се нагърби с обнародването на такова колосално по обем произведение. А понеже издател не се намери, тримата приятели, въпреки че бяха разумни зрели мъже, решиха сами да публикуват „Тайното учение“, като го разделят на 12 тома и открият подписка за абонати. Първият том излезе през 1930 и в предговора се поемаше обещание цялата книга да бъде отпечатана най-много за две години. Изданието бе в голям формат, на луксозна хартия, с рисувана от баща ми цветна корица, изобщо твърде привлекателно на вид. Това не попречи първият публикуван том да си остане и единствен. По-нататъшната история на „Тайното учение“ в неговия български вариант бе сведена до мъчително изплащане на солидните задължения към печатницата. Допускам че тези и някои други неуспехи на баща ми в стремежа му да служи на ближния, са спомогнали за възникването на скептицизма ми спрямо възможността Тайното учение да се превърне в явно убеждение на хиляди хора. Макар отрано да бях приел бащините си възгледи за човечност и правда, аз по-късно, в годините на юношеството, все повече се убеждавах, че не индивидуалното самоусъвършенстване, а широкото социално движение единствено е в състояние да премахне неправдата и жестокостта. През 30-те години баща ми почна да получава неизвестно как и откъде някои книги от поредицата „Агни Йога“, да ги чете и препрочита всекидневно, а по-сетне и да ги използва като отправна точка при създаване на поредицата свои романи под общо название „Мория“. Впрочем тия романи също бяха едно самоотвержено дело и един грандиозен неуспех. Понеже времето на младостта е време на любопитството, случваше се да надзъртам в някое от почти квадратните томчета на „Агни Йога“, колкото да разбера все пак какво чак толкова е очаровало баща ми. Но любопитството ми бе съвсем повърхностно, а в мислите ми витаеха видения за героични дела, за барикади и класови битки. Вече съм писал в книгата „Третият път“ (1977), че увлечението ми по социализма бе резултат не от опознаване на марксизма, а от съчувствието ми към бедните и от надеждата за бъдещо братство между хората. Ще цитирам няколко реда от книгата, доколкото имат значение за онова, което ще Добавя след малко: „Съзнавам, че много по-сериозно и тържествено би прозвучало, ако кажа, че съм разрешил съдбоносния проблем за житейската позиция подир задълбочени размишления върху основния философски въпрос или върху законите на общественото развитие. Но в ония години аз още не бях размишлявал по тия неща и ако почнех да говоря по тях, навярно бих говорил не като комунист, а като пълен невежа.“ „И колкото да звучи обидно за интелекта ми, налага се да призная, че бях се насочил към третия път не по повелята на интелекта, а по призива на това съвсем обикновено и лишено от всякаква научна квалификация нещо – сърцето.“ „Картините на човешката мизерия, с които тази безкрайна галерия – улицата, изобилстваше… простолюдието, натъпкано в миризливите ахчийници… дрипавата навалица от селяни по пазарищата… човешките отрепки, ровещи се в кофите за боклук, работниците, излезли на демонстрация и носещи като единствено оръжие табелките с несръчно написани лозунги… такива бяха дреболиите, които караха сърцето ми да се свива и неусетно ме насочваха към мисълта за избавлението, за равенството и братството между хората.“ „Едва по-късно ми обясниха, че всичко това съвсем не е комунизъм, а обикновена дребнобуржоазна сантименталност. И че комунизмът се основава не на емоционални реакции, а на една строго научна теория за света и за обществото. Само че изглежда не бяха успели да ми го обяснят твърде убедително или пък аз бях се оказал не особено схватлив, понеже у мене докрай си остана подозрението, че нещата не стоят точно така.“ За да завърша в края на книгата: „И си мислиш, че до това се свежда всичко: човешкото съпричастие да се извиси по сила до порива на една майка. Но порив не към своето дете, а към децата, към хората, към света.“ „Нека учените наричат този порив инстинкт. Нека художниците го величаят като красота. В последна сметка той не е нищо повече и нищо по-малко от обич.“ „Обичта, която движи слънцето и другите звезди, както е казал поетът.“ И тъй аз стигнах до социализма, следвайки пътя на човеколюбието. Но приобщаването към едно движение, а още повече към партия или секта, крие нещо коварно, за което рядко си даваме сметка. Особено в периоди на остра борба приобщаването предполага пълна убеденост и единомислие. А известно е, че пълната убеденост лесно прераства във фанатизъм, както и единомислието – в сляпо подчинение. Така твърде често участието в една партия представлява форма на духовно заробване, даже когато партията изписва на знамето си думата свобода. Усетил съм го на гърба си това заробване, затуй говоря с опита на потърпевш. Осъзнавал съм как в името на общите идеали, които споделяш, трябва да се съгласяваш с неща, които съвсем не споделяш. Бил съм едновременно жертва и инструмент на идейно насилие. Скандирал съм – не като личност, а като част от тълпата – убоги, натрапени лозунги. Повтарял съм покорно кухи схоластични сентенции. Търсел съм оправдание за недъзите днес, в обещанията за сияйното утре. И най-важното, вярвал съм, че всичко това е необходимо. Необходимо – за кого и за какво? Необходимо за хората, които съчиняваха там „горе“ формулите си за социализма, без Да се интересуват от твоето мнение. Писал съм вече по тези неща, така че няма да навлизам в подробности, нито ще занимавам читателя с автобиографията си. Ще се спра само на фактите, свързани с отношението ми към Учението. Не учението на социализма, а Учението, на което е посветен този малък труд. През 1960 се завърнах в страната, след продължителен престой в Париж. Излишно е да казвам, че културният живот у нас трудно можеше да се мери с атмосферата в Париж, но все пак ми се струваше, че е настъпила някаква, макар още плаха промяна към по-добро. Израсло бе талантливо поколение млади художници. Устроена бе първата младежка изложба, а по-късно и една Обща изложба с широко участие на младежите. Но още при журирането на творбите за тези изложби възникнаха и конфликтите. Някои от възрастните майстори, атакувани понякога в миналото като формалисти, сега бяха започнали на свой ред да отправят същите обвинения към новите дарования и да вземат под свое покровителство главно бездарници, защото какво по-приятно от това, да проявяваш снизхождение към хора, които няма никога да те засенчат. Позволих си волността да застана на страната на младите таланти и с това предизвиках яростта на целия академичен и партиен синедрион. В продължение на три години бяха изпробвани всички средства да бъда ликвидиран обществено и физически. На всичко отгоре, изглежда че и биологията бе привлечена за съюзник от враговете ми, защото тъкмо тогава заболях тежко и се озовах почти агонизиращ в инфекциозната болница. Когато по-късно взех да идвам на себе си, то бе за да осъзная, че напускам живота при пълен крах – ненаписани книги, непогасени дългове и деца, обречени на немотия. Всички сме го изпитали, нали? Връщаш се от гробищата, където току що са заровили някой твой близък. И при спомена за вкочанясалото тяло, за восъчното, вече неподвижно лице и за тази черна зейнала яма, в която приключва всичко, – изведнъж съзнаваш колко жалки са грижите, в които минават дните ни – страховете и надеждите, съперничествата и боричканията, дребното злословие и суетните стремежи… Когато излизах от болницата изпитвах същото чувство. Връщах се от едно несъстояло се погребение – собственото ми погребение. Усещах облекчението, което изпитваме винаги при разминаване със смъртта, но бях обзет и от някаква тягост при мисълта, че искам или не искам, трябва наново да се потопя в нечистата мътилка на всекидневието. Животът в този момент ми изглеждаше не само труден и нерадостен, а и напълно безсмислен. Бях оживял сякаш единствено за да разбера, че не ми се живее. Естествено, казвах си, че мрачните мисли не са нищо друго, освен болестно състояние. Казвах си, но без да го вярвам твърде. Защото кое всъщност е болестно състояние: Да съзнаваш трезво безсмислието на живота, или да подскачаш безгрижно, запътен към гроба? Подобни настроения не ме връхлитаха за пръв път. И аз, като всички други, бях предъвквал в минути на безпомощност разсъжденията за живота и смъртта в техния най-банален вариант. Даже още на младини бях стигнал до идеята за самоубийство. Кой не е стигал. Но онези по-раншни състояния бяха само израз на преходно малодушие и на наивно самосъжаление. Сега, след като огънят на треската бе преминал, установявах спокоен и безучастен, че всичко е без значение, включително и самоубийството: Какъв смисъл да се стремиш към нещо, което и без това се приближава неотменимо към тебе. Понякога се настанявах зад бюрото, взирах се вяло в изоставената пишуща машина и седях известно време тъй, с надеждата, че неусетно ще хлътна отново в коловоза на предишните работни привички. Какво облекчение носят наистина тези работни привички. Мислите текат в главата ти, пръстите подскачат по клавиатурата, а машината прозвънява в края на всеки ред: още един ред повече, още една фраза, още една тухличка в строежа на голямата сграда… Сграда… строежи… – глупости. Най-тягостни бяха нощите. Разходки по стаята от стена до стена. Разговори с покойници и най-вече с баща ми. Мрачно съзнание за пълна безизходица. И тази тишина, тегнеща злокобно, сякаш целият свят е измрял. В една такава вечер, след като се бях уморил да измервам с крачки стаята, седнах в старото кресло, посегнах машинално към книгите върху етажерката, извадих напосоки една от тях и я разтворих. Беше от онези неголеми по формат и почти квадратни книги, които баща ми навремето постоянно препрочиташе и които държах тука, именно като спомен от него, а не за да ги чета. Този път обаче се зачетох. Погледът ми се плъзна машинално по редовете на първия параграф, после спря, сякаш сепнат от значението на прочетеното и отново се върна към началния ред. Усетих как в затлаченото ми от мрачни мисли съзнание прониква сякаш от много далече някакъв колеблив бледен лъч. И колкото повече навлизах в смисъла на лаконичните фрази, толкова по-властно сияеше лъчът, додето почувствах, че нещо става с мене, че трябва да спра, ако не искам този лъч да ме заслепи, защото книгата, която държах в ръце, не можеше да се чете като роман: тук всеки параграф бе едно откровение и всяко откровение предизвикваше размисъл: „Щастието в света е загубено, понеже щастието е в духа. Отвърналите се от духа трябва да изпитат нещастие, защото иначе как ще се върнат.“ Случайно попаднах на тази фраза, която сякаш бе писана за мене. И случайно тази вечер бях посегнал към книгата, която от години береше праха тук, без да се сетя да я разлистя. Не мога да твърдя, че чрез тези случайности някой невидим бе ми протегнал ръка за помощ. Но и не мога да се освободя от мисълта, че така се сбъдваше едно от положенията на Агни Йога: Понякога тъкмо безизходицата ни води към верния изход. Защото когато напразно се оглеждаш на всички страни в търсене на спасение, идва най-сетне мигът да вдигнеш очи и нагоре, към последната възможна посока, за да видиш Учителя. От тази нощ насетне всяка вечер взимах книгата и прочитах страница или две. Четях малко. Повече мислех над прочетеното. Постепенно това общуване с идеите на Учителя се превърна в психическа необходимост. Всичко, което научавах, ми се струваше тъй достоверно, та дори не изпитвах нужда от доказателства. Не, това съвсем не беше сляпа вяра. Имах чувството не че вярвам, а че знам. Но тогава какво оставаше от предишните ми знания, в които толкова години бях твърдо убеден? Този въпрос дълго време изобщо не ме вълнуваше. Не намирах никакво неразрешимо противоречие между социалистическите възгледи и принципите на Учението, понеже, както вече споменах, социализмът ме бе привлякъл още от началото не с научната си теория, а с обещанията за едно общество на човечността. Не бях разбира се дотам сляп, та да не виждам, че обществото, в което живеем, съвсем не се отличава с особена човечност, но смятах, че причината за това не е в негодността на концепциите, а в негодността на много от хората, призвани Да ги осъществяват. Двуногите с тесногръдо мислене и сектантско ожесточение наистина са способни да омърсят и най-светлата идея. Както казва Учителят: „Три столетия след като Благословения си отиде, Учението вече се изпълни с религиозни спорове. Не мина и век, когато християнството прояви крайна нетърпимост. Последното възгласяване на Мохамед започна с фанатизма. Религиозните спорове унищожиха смисъла на Учението, затова сега зовем към особена търпимост, отклонявайки споровете.“ Убогостта на онова, което бе прието да се нарича „реален социализъм“ ми се струваше последица на аналогична деформация. Едва по-късно, след все по-пълните разкрития за зловещите престъпления на комунистическите главатари в продължение на повече от половин век, стигнах до извода, че тук нещата са по-други. Марксическият социализъм не бе станал жертва на по-сетнешно изопачаване. Той бе носил своя тежък неизлечим порок още от самото си раждане, и този порок бе принципът на насилието. „Насилието е акушерка на всяко старо общество, когато то е бременно с ново“ – декларираше Маркс. „Революционното насилие и диктатурата са прекрасно нещо, ако се прилагат когато трябва и срещу когото трябва“ – добавил бе Ленин. На младини ние приемахме тези постановки, като израз на някаква социална неизбежност, която е съвсем преходна, понеже, нали, „в нашия идеал няма място за насилие над хората“ (Ленин). Да, само че на практика преходното всъщност се бе оказало непреходно, а красивият идеал служеше за прикритие на чудовищни посегателства над отделния индивид, над едни или други слоеве, над цели народи. Ние потръпваме от ужас при мисълта за хилядите нещастници, избивани в Сибир или в Катинската гора, без всякога да си даваме сметка, че не по-малко страшна е тривиалната, всекидневна и вездесъща принуда, която прониква чак до подробностите на нашия бит, разпорежда се над личния ни живот, промива мозъците ни и тегне като постоянна заплаха над всяко самостоятелно начинание, несъобразено с узаконените стандарти. Тази заплаха тегнеше и над собствените ми начинания, даже по времето, когато подир преживените сблъсъци и изтърпените удари, бях прекратил проявите си на еретик. Принуден бях да правя компромиси и да се движа по обиколни пътища, за да добия възможността да изразя поне част от онова, което носех у себе си. Знам че според някои хора всеки компромис е стъпка към капитулацията. Такива хора смятат, че ако нямаш право да кажеш всичко, което мислиш, най-добре е да замълчиш. Аз обаче съм убеден, че да замълчиш, тъкмо това означава да капитулираш, да си отидеш от света, без да споделиш с околните дори малкото, което носиш в душата си. Вярно е, че можеш да пишеш и за себе си, или за бъдещия хипотетичен читател, или както се казва – за чекмеджето. Настоящата книга е писана именно за чекмеджето. Малцината, които са я чели в ръкопис знаят, че тя бе съставена през 1979, сиреч в едно време, когато публикацията й беше немислима. Надявах се все пак, че подир някоя и друга година текстът ми ще може да стигне до отделни читатели поне под формата на ксерокопие. Това обаче не стана, тъй че ръкописът продължи да лежи в чекмеджето. Оставаха обиколните пътища. Оставаше възможността с иносказания и недомлъвки да се изразят поне някои идеи на Учението. Такива идеи лежат в основата на монографията ми за Николай Рьорих (1978), където цитирам словата на Учителя, а също и в двутомника „Тайната“ (1984). Последната глава на този труд, озаглавена „Огънят“, завършва тъй: „Привикнали да възприемаме света в ограничения диапазон на сетивата, ние сме си създали за света една наивна, но донейде успокояваща представа: небе, вода и най-вече земя, твърдата надеждна земя, върху която можеш здраво да стъпиш, да построиш дом, да отгледаш деца и някой ден да склопиш очи за последния сън.“ „При всичките ни съвременни познания за космоса ние нерядко си го представяме също тъй успокоително -осеян с мирни планети, далеч по-мирни от нашата, върху които някога в бъдеще ще можем да прекарваме лятната си ваканция.“ „Ние забравяме или се опитваме да забравим, че светът, който ни заобикаля, е величавият и страшен свят на Огъня. Огромната част от космическите тела са огнени тела. Огън бушува под земята, из която тъй спокойно се движим. Огън бушува или тлее и у самите нас, защото в един огнен свят всеки живот е така или иначе огнен. Угасне ли огънят, небесното тяло се превръща в мъртва планета, а човешкото тяло – в труп.“ „Огнената субстанция на света не е символ. Тя е материален факт. Горенето у живия човек не е символ. То е материален факт. Само че огънят, като всеки първоосновен елемент, има различни прояви. Той може да бъде пъклена унищожителна стихия, атомна гъба, космическо изригване, но и раждане на нова звезда, градивна пречистваща сила, духовен пламък…“ „Огънят-може да бъде зачеване и разруха, изгрев и пожар, живот и смърт. Макар да съзнаваме тази двузначност, ние инстинктивно се стъписваме пред огъня, както звярът се стъписва пред запалената главня, защото в инстинкта ни се спотайва прастарото животинско начало. Ние рядко си даваме сметка, че огънят, това е самата светлина на света, че ако го нямаше огънят, вселената щеше да бъде безпределност на мрака, непрогледна и бездънна пустош на смъртта…“ „У двуногите огънят е само биологична енергия, избиваща нерядко в разрушителния бяс на стихията. При човека, надраснал стадия на двуногото, огънят се проявява в обич и в творчество – две начала, които са неразделни, защото истинското творчество е винаги вдъхновено от обич и действената обич е винаги животворяща. Високите помисли и благородните чувства на човека са еманации на малкото слънчице, което носим у себе си, за да светим на другите и на себе си.“ „Предпазливите и хитрите вероятно ще кажат, че който гори, неизбежно изгаря. На такива би могло да се отговори, че който не гори, той неизбежно изгнива. Всеки е свободен да реши – дали да гние или да гори, дали да се разпада, обгърнат от зловонния дъх на разложението, или да пламти с красотата, присъща на огъня.“ Днес вече обиколните пътища на иносказанието са ненужни и захвърленият в чекмеджето ръкопис може най-сетне да види бял свят. Но тъкмо сега ме обзема съмнение: Струва ли си да се захващам с нещо, което не ми е работа? Не съм специалист по окултни науки. Нямам амбицията да бъда апостол на нова вяра. Единственото нещо, което ми вдъхва известна увереност е съзнанието, че всички изводи, които предоставям на читателя, са правилни. В това ме е убедил собственият ми опит. Отделен въпрос е дали и доколко съм успял да приложа сам тези изводи в живота. Защото едно е да знаеш как трябва да постъпиш, друго е да имаш нравствената сила да постъпваш винаги тъй, както трябва. Учението дава понятие за целия заобикалящ ни свят, чак до безпределните пространства на космоса. И все пак, без да подценявам връзките на земната ни участ с движението на далечните планети, мисля че за нас – особено в период на криза като днешната – най-неотложни си остават задачите, свързани с нашето човешко битие тук и сега. Да се огледаме в себе си и около себе си, за да разберем себе си и да овладеем себе си – това като че ли е много по-просто и по-лесно, отколкото да изследваме дълбините на космоса. Съвсем не. Не е никак просто. Сума хора днес проявяват жив интерес към т. нар. паранормални явления, обичат да беседват за полтьргайст или НЛО, за астрология или хиромантия, правят си хороскопи, вярват че „отвъд“ съществува някакъв друг свят, изобщо отворени са за необичайното и непознатото. Само не им говорете за най-достъпното и най-насъщното – за нравственото усъвършенстване. Това ги отегчава до смърт. Готови са по-скоро да вярват, че някой извънземен се готви да им дойде на помощ, отколкото че те самите са в състояние да си помогнат с малко повече разум и добра воля. Желанието да потърсиш опора в Учението още нищо не значи. Важно е какви са подтикът и целта. Или както казва Учителят: „Ще дойде някой при вас и ще разкаже за желанието да се приближи към Агни Йога. Ще го запитате – какво го е довело до това решение? Ще каже: търся доказателства. Ще помислите – не е наш. Или ще каже за нещастната си съдба. Ще помислите – не е наш. Или ще каже за намерението да победи враговете си. Ще помислите – не е наш. Или ще каже за стремежа си към богатство. Ще помислите – не е наш. Или ще каже за земните преимущества. Ще помислите – не е наш. Или ще каже за стремежа към покой. Ще помислите – не е наш. Но ето, някой ще каже – искам да се усъвършенствам. Ще запитате: за каква награда си мислиш? Ще каже – за приближаване към Учението. Порадвайте се на дошлия, защото духът му правилно се е насочил.“ Хората, стремящи се безкористно към Учението обаче съвсем не са много. Още по-малко са онези, които са готови да го превърнат в своя насъщна нужда. Убедил съм се в това и от собствения си опит, и от опита на някогашната ложа „Орфей“, и от примера на много хора, чийто благороден ентусиазъм е буен, но краткотраен като огън от купчина вестници. „Често чуваме оплаквания за недействителността на Нашето Учение. Обикновено се оплакват онези, които не прилагат Учението. Нима лекарството, запечатано в шише, може да помогне? Освен това малцина могат да се похвалят, че познават Учението. Те или го пригаждат към своето вехто мислене, или го четат откъслечно, без да постигат смисъла. Нужно е да се прилага Учението, преди да се съди.“ Ако знаеш нещо, което може да бъде полезно на ближния, елементарната нравственост изисква да му го кажеш. Това е единствената причина, поради която предлагам на читателя настоящия текст. Не увещавам никого. Не приканвам никого. Не изпращам зов никому – най-малко към хората, жадни за бързи успехи. Бих искал даже да предупредя, че пътят, очертан от Учението, твърде често може да ни се стори като път на неуспеха или по-точно на успех от съвсем друга категория – успех през изпитания и страдания, без финални отличия и награди. Щом даже пътят на Христос е завършил с разпятие, защо да смятаме, че нашият трябва непременно да завърши с фанфари и знамена?! Но в такъв случай каква е ползата от Учението? Отговорът на този въпрос може да бъде намерен в следващите страници, стига те да се прочетат внимателно и добронамерено. Учението е властно да ни предпази от много опасности и преди всичко от страха пред всяка опасност. Останалото зависи от собствената ни воля. „Ще запитат – как да се премине животът? Отговаряйте – като по струна над бездната – Красиво, внимателно и стремително.“ „Човечеството стига до мене по различни пътища, но по какъвто и път човек да се приближава към мене, на този път аз го приветствам, защото всички пътища ми принадлежат.“ „Позволете, мадам, – казах аз, като й предложих огън за цигарата. Нашето познанство започна тъй, посредством дима, но от него произлезе един голям огън, който още не е угаснал.“ Човекът, разказващ горното, е американецът Хенри Стил Олкът. Споменатата дама е рускинята Елена Петровна Блаватска. А големият огън е теософското движение, на което двамата стават родоначалници. Въпросната среща се е състояла преди повече от столетие. Героят и героинята вече много отдавна не са между живите. А колкото до големият огън, той също вече отдавна не е чак тъй голям, макар все още да тлее някакси. Но това е друг въпрос. Блаватска е родена на 31 юли 1831 в Екатеринослав, в един момент, когато хората наоколо умират от холера. Детето е толкова хилаво, та близките дори не вярват, че ще оцелее, тъй че избързват с кръщаването. Ала малката Елена оцелява и това е само първото от многобройните разминавания със смъртта, очакващи я в нейния странен и бурен живот. В кореспонденцията й не са рядкост писмата, започващи с думите: „Пиша ви от моето смъртно легло…“ Елена Петровна се ражда в знатно семейство. Бащата, полковник Петер Хан, е син на немския генерал Алексис Хан, преселил се в Русия, а майката, Елена Фадеева е дъщеря на висшия чиновник Алексей Фадеев и на княгиня Елена Долгоруки. Още като дете Елена Петровна озадачава околните с необичайните си дарби: тя вижда и описва събития, произтичащи далеч от бащиния дом и които впоследствие биват потвърдени, или говори за окръжаващите я странни същества, невидими за околните. Едно такова странно същество й се явява и при нейното второ разминаване със смъртта. По време на езда разбеснелият се внезапно кон хвърля малката Елена от седлото и в този страшен миг тя вижда образа на висок мъж, облечен в бяло, който я поема в здравите си ръце и леко я полага на тревата. Един висок мъж с тъмна брада и огромни очи, чийто проницателен и едновременно ласкав поглед тя ще запомни за цял живот. Едва седемнадесетгодишна Елена Петровна трябва да се омъжи по волята на семейството си за статския съветник Блаватски, вече надхвърлил шестдесетте. Бракът трае не повече от три месеца и по-точно до оная нощ, когато младоженката се измъква от стаята си, възсяда коня и напуска в галоп съпружеския дом, за да не се върне никога вече там. Подобна ще бъде участта и на нейния втори брак, сключен много по-късно в Америка, също тъй по принуда и също като първия, лишен дори от една единствена брачна нощ. Защото, макар и на два пъти омъжвана, Елена ще прекара докрай живота си като девственица, изпитваща нещо средно между ужас и отвращение пред „магнетизма на секса“, за да си послужим със собствения й израз. През 1851 в края на лятото Елена Петровна се намира в Лондон. Един ден, додето се разхожда с баща си по улиците, тя вижда група богато облечени индуси и сред тях висок мъж с благородна осанка, в чието лице тутакси разпознава своя някогашен спасител. Първият порив на Елена е да приближи до мъжа и да го заговори, но той едва забележимо й прави знак да остане на мястото си. На следващия ден Елена Петровна обикаля из Хайд парк вече сама, и все още под впечатлението на вчерашната среща, се опитва да си обясни поведението на човека, когото още от детинство е свикнала да смята за свой покровител. И изведнъж тя вижда същия този човек да приближава към нея по алеята. От последвалия разговор Елена Петровна разбира, че нейният покровител се намира тук с група непалски князе по някаква официална мисия, но че той е дошъл в Лондон и с една втора мисия – да се срещне с Елена. Предстои да бъде създадено ново духовно движение, което да разкрие на западния свят редица истини от източната философска традиция и което да заработи за благото на човечеството, без оглед различията на раси, народности, вероизповедания. Елена Петровна е призвана да стане родоначалник на това ново движение. И в случай, че намери у себе си сили и смелост, тя трябва да се готви за голямата задача и за всички тежки изпитания, свързани с нея. Неизвестно е, доколко Елена Петровна е била уверена в силите си. Но що се отнася до куража, той никога не й е липсвал, нещо което признават дори многобройните й врагове. Тя приема Да се нагърби с бремето на голямата задача и от този момент непознатият покровител на Елена се превръща в неин учител и тя узнава името му. Това е Учителят Мория. Започват дългите години на подготовка. Те не минават нито в четене на книги, нито в посещение на лекции, макар че Елена Петровна се нуждае доста и от едното, и от другото, доколкото образованието й според обичаите на доброто старо време, се ограничава с чуждите езици и с музиката. Не се предвиждат и задълбочени занимания далеч от света, в някой тибетски манастир. Нито дори беседи с Учителя. Той дори сякаш я е забравил, за да я остави сама на себе си. Да, тя наистина е оставена сама на себе си. И това е именно изпитанието. Тези години на изпитание преминават в пътешествия и приключения, според поривите на една импулсивна натура, жадна да опознае не толкова съкровищата на световната книжнина, колкото феномените на живота с едно явно предпочитание към необикновеното и непознатото в обичаите на различни човешки общности. Странстванията на Елена Петровна макар външно да наподобяват лекомислени лутания, всъщност са доста отчетливо програмирани от две неща: трайният интерес към т. нар. „свръхестествени“ явления и не по-малко трайното отвращение към всичко официално установено – власт, църква, учебникарски истини и светски нрави. От Европа Елена Петровна заминава за Египет, а от там – за Сирия, за да се появи по-късно в Южна Америка, където живее в най-примитивни условия сред местните племена. Подир туй прекосява Тихия океан и стига до Индия, с намерение да се прехвърли в Тибет, обаче британските власти й попречват да продължи пътуването си и тя поема отново към Европа, ала спира в Египет, за да изучава древната магия с коптския маг Метамон. Озовала се в Италия, Елена се свързва с въстанниците на Гарибалди, бива тежко ранена в една схватка и пак едва се разминава със смъртта. След като оздравява тя продължава странстванията си, този път из Канада, където живее сред индианците, за да опознае нравите им. Като компенсация за тайните, които й разкриват, туземците я обират и Елена Петровна се прехвърля в Тексас, за да потъне в грубото всекидневие на траперите. Отегчена и от тях, тя се отправя към Нови Орлеан с цел да изучи черната магия, практикувана от племето Воду. Макар и успяла да проникне в средата на вещерите, Елена едва не заплаща с живота си за своята любознателност. Ново пътуване към Индия. Този път Елена Петровна успява да се прехвърли в Тибет и да посети редица тибетски манастири. Подир опасно лутане из Хималаите при тежките условия на суровия климат, тя отново е в Индия, където получава нареждане от Учителя да се върне в Русия. Твърде своевременно нареждане, тъй като Елена едва е напуснала страната, когато избухва известният бунт на синаите. Най-сетне, подир шест години скитничество, младата жена е отново при семейството си в 1857. Но това е само първата част на изпитанието. През 1863 Елена Петровна повторно се впуска в скитническия живот, а през 1867 за трепи път предприема пътуване до Индия, и се прехвърля в Тибет. Настъпило е времето на нейното истинско посвещение. Тя стига до езерото Пелте, за да се отправи към Куенлун и някъде там, сред лабиринта на заледените хималайски хребети изчезва за три години от очите на „цивилизования“ свят. „Някъде там“… По понятни причини Елена не е дала никога никому точни сведения за местопребиваването си, но и не е крила, че се е намирала в близост до двамата големи Учители Мория и Кутуми. Естествено всеки е свободен да вярва било на Елена Петровна , било на нейните врагове, които винаги са оценявали свидетелствата й като „фантазии“. И все пак, понеже не е без значение дали с доверие или с недоверие ще се насочим към една нова материя, нека ни бъде позволено Да приведем две свидетелства в защита на нашата теза за посвещението на Елена Петровна Първото свидетелство е едно писмо от лелята на Елена Петровна – Фадеева, която в ни най-малка степен не е споделяла възгледите и вярванията на своята племенница. Писмото е с дата 26 юни 1884 и е адресирано до полковник Олкът. Ето част от него: „Преди две или три години писах на г. Синет и му разказах какво ми се случи с едно писмо, получено от мене по необясним начин, додето племенницата ми беше на другия край на света. Никой не знаеше къде всъщност се намира тя и това ни причиняваше голямо безпокойство. Всичките ни издирвания се бяха оказали безплодни. Бяхме стигнали до там, да я смятаме за мъртва, когато получих едно писмо от този, когото мисля че наричате „Кутуми“ и което ми беше донесено по най-непонятен и най-тайнствен начин в дома ми от един пратеник с азиатско лице, който подир туй изчезна просто пред очите ми. Това писмо е още при мене. Ще ви го изпратя веднага…“ А ето и част от въпросното писмо на Учителя Кутуми: „Благородните сродници на г-жа Е. Блаватска нямат никаква причина да се опечаляват. Тяхната дъщеря и племенница не е напуснала тоя свят. Тя е жива и желае да извести на тези, които обича, че е добре и се чувства твърде щастлива в далечното и непознато убежище, избрано от нея. Тя бе много болна, но вече не е, защото благодарение закрилата на Буда е намерила верни приятели, които се грижат за нея физически и духовно…“ В неизвестната долина сред Хималаите Елена Петровна получава първи сведения за Тайното учение, но съвсем не и точни наставления за предстоящата си дейност, както твърдят някои автори. Внушено й е само, че трябва да се върне в Европа и тя заминава с някакъв търговски кораб, пренасящ барут. По време на плаването стоката експлодира и корабът потъва. Елена Петровна е между малцината пътници, успели да се спасят от удавяне. Първоначално Елена се установява в Париж, където живее с брат си, додето ненадейно получава нареждане от Учителите да замине веднага за Ню Йорк и да чака там по-нататъшни инструкции. Тя тръгва още на следния ден и се озовава през юли 1873 в Америка почти без средства, настанява се в мизерна квартира, а понеже инструкциите все още не идват, опитва се да преживее някакси, като прави изкуствени цветя. Този живот в немотия и пълна неизвестност трае повече от година, чак до септември 1874, когато й бива съобщено, че трябва да потърси своя бъдещ сътрудник и че този сътрудник е полковник Олкът. Този път съдбата или някой друг й се притичва на помощ. Точно по това време вестник „Дейли График“ публикува два пъти седмично очерци за свръхестествените явления, наблюдавани в някаква ферма на щата Вермонт. Очерците са подписани от полковник Олкът. И Елена заминава за Вермонт. „Позволете, мадам, – казах аз, като й предложих огън за цигарата…“ И ето, че след встъпителната струя дим започва онова сътрудничество, от което лумва големият огън. Ако изключим страстта към тютюна и към свръхестествените явления, трудно можем да намерим някакви други допирни точки между тия двама души, тъй диаметрално противоположни по характер, че всяка идея за съвместна работа изглежда нелепа. Истинската Блаватска няма много общо с онзи идеализиран образ, който известни теософи извайват след нейната смърт. Сам Олкът пише, че не познава друга „историческа личност, у която доброто и лошото, светлината и сянката, мъдростта и лекомислието, духовното, ясновидството и липсата на здрав разум да са били така примесени“. Макар да изпитва уважение и дълбока привързаност към своята дългогодишна съратница, Олкът изнася в тритомната си „История на теософското общество“ множество факти, които никой не е оспорил и които донейде потвърждават горната оценка. Елена Петровна ни озадачава дори още с външния си вид, тъй както ни го предават старите фотографии. Лице на жена без възраст, безучастно и в същото време одухотворено, с нещо азиатско в структурата и с втренчен поглед, съсредоточен сякаш не в нас, а през нас в отвъдното. Израз на сфинкс – бихме казали, ако сравнението не звучеше прекалено банално. Самата Блаватска, със свойствената й самоирония ни е оставила доста по-неласкава характеристика за външния си вид: „Една стара жена, четиридесет, петдесет, шестдесет, осемдесет години, без значение. Една стара жена, чиито калмуко-будо-татарски черти не са били никога хубави, дори в нейната младост. Една жена, чието лошо телосложение, мечешки маниери и мъжки привички са твърде подходящи за да ужасят всички красиви дами, добре пристегнати и добре издокарани.“ (1878). Загадъчното у тази жена не е само в непроницаемото лице, но и в характера. Сам Олкът признава, че никога не е успял да я разбере докрай и че тя докрай си е останала за него една мистерия. Ако трябва да я обрисуваме според неговите данни, следва да я представим като проницателна и лековерна, спокойна и избухлива, тактична и безцеремонна, приветлива и груба, разсъдлива и фантазьорка, изумително находчива и невероятно безпомощна. Тя е властна и избухлива. Ругае, когато се ядоса и пуши като комин. Кара се с приятелите си, а оставя злонамерени хора да я подвеждат. Личните й дела са в пълен безпорядък. С получените от някакво наследство пари купува земи нейде в Америка, ала не само загубва крепостния акт, но и забравя къде точно се намират земите. Додето е главен редактор на сп. „Теософ“, учредява конкурентно списание, на което също става главен редактор. Където да се появи, първата й работа сякаш е да си спечели възможно повече неприятели, което постига по най-простия начин, като казва всекиму истината в очите. И вместо да осигурява условия за легализиране на движението, тя неизменно настройва срещу себе си властта и духовенството. Загадката „Блаватска“ отива по-далеч от загадъчния характер на тази жена. Не малко хора са се питали защо Учителите са избрали за свой посланик именно такова изпълнено с противоречия и несъвършенства същество. А всъщност отговорът на мистерията се крие в самата мистерия. Съвършени хора едва ли могат да се намерят на тоя свят. И важното не е дали даден индивид има недостатъци, а какви са недостатъците му, какви са качествата и кое е основното. Неприятните черти в противоречивия характер и в буйния темперамент на Старата дама, както я наричат близките й, ще ни се видят като незначителни подробности, ако ги съпоставим с големите й качества, нещо което дори Олкът, въпреки благородството си, не е успял да стори, вероятно поради педантичната страст да каталогира и най-дребните несъвършенства. Всички, които са познавали отблизо Елена Петровна ни говорят с еднаква адмирация за нейното великодушие. За да дадем един малък пример, достатъчно е да споменем, че когато получава нареждане да замине за Америка, тя си купува първокласен билет, а извършва дългото пътуване в най-мизерната класа, т. е. върху палубата под открито небе. Причината е, че преди да се качи на парахода, Елена вижда някаква бедна жена, седнала на кея с двете си дечица. Жената е в пълно отчаяние. Тя трябва да замине при мъжа си в Америка, но мошеници са й продали фалшив билет, на кораба естествено отказват да я приемат и, без всякакви средства, с две деца на ръце, нещастницата се е отпуснала апатично върху плочите на кея в това непознато пристанище, сякаш чака да стане някакво чудо. Чудото идва с Елена Петровна , която просто разменя първокласния си билет с два от най-долната класа и взема жената със себе си. Това е само дребен случай между много други. Всички средства, които Старата дама получава било от семейството си, било от литературен труд, са предоставяни на Движението, докато самата тя живее винаги притеснено и всякога в нужда. Елена, както вече споменахме, се отличава с изключителна смелост. Нейният живот напомня фантастична приказка. И просто невероятно е, че една жена, при тогавашните примитивни средства за съобщение, може да обикаля сама по целия свят, да се озовава в най-диви и затънтени местности, да живее сред каубои, скитници и магесници с мрачна слава, да претърпява всевъзможни катастрофи и едва оцеляла пред една заплаха, жизнерадостно да се насочва към следващата. Трудолюбието на Старата дама е пословично. И Олкът, и Синет, и графиня Вахтмайстер, и Ани Безант ни разказват, как тя пише по 12 часа на ден, често без да си даде труд да се нахрани, как след това до късно вечерта приема посетители, а подир туй спестява и час-два от съня си, за да прегледа руските вестници. Но понятието трудолюбие едва ли ще ни разкрие много нещо, ако не прибавим към него и думата самовзискателност. Като описва подробно с каква мъка е бил създаван ръкописът на „Разбудената Изида“ страница по страница, Олкът добавя: „Вече много месеци бяхме работили над тази книга и бяхме завършили към 870 страници, когато една прекрасна вечер тя запита, дали бих се съгласил, за да направя удоволствие на нашия Учител, да започна всичко отначало! Спомням си какъв шок ми причини мисълта, че всички тия седмици на каторжен труд, на психологически бури и на главобол-ни археологически загадки, ще се окажат изтърпени напразно… И все пак, понеже обичта, уважението и признателността ми към този Учител и към всички други, които бяха ми осигурили привилегията да споделя тяхната работа, бяха безгранични, аз се съгласих и ние започнахме всичко отначало.“ Тази самовзискателност подтиква Елена Петровна да изменя и допълва по няколко пъти всеки параграф, да редактира и преправя чак до последната коректура за голям ужас на печатари-те, тази самовзискателност е чужда на самолюбието и на стремежа към личен успех. Елена не се смята за нищо повече от популяризаторка на едно учение, което не е нейно, тя бърза да предупреди читателя в предговора към всяка своя книга, че само излага идеите, внушени й от Адептите. Тук стигаме до известни черти на Елена Петровна , изиграли вероятно особено важна роля, за да спре изборът на Учителите именно върху тази жена. Това са нейните психически „странности“, които не са били тайна за никого и които я правят възприемчива за посланията на Адептите, като й дават възможност да „чува“ и да „вижда“ мислите, идващи през хиляди километри разстояние. Тези своеобразни дарования се определят в съответната литература като „медиумични“, едно съвсем неточно название, тъй като психичната дейност на Старата дама е далеч по-богата и качествено различна от тази на медиума. Но най-ценната и най-важна черта на Елена Петровна си остава нейната всеотдайност към делото, нейната безрезервна преданост към Учителите, нейната готовност без оглед на усилия, рискове, страдания, да изпълни поставената задача. И Старата дама мъкне по всички краища на света своето инертно болно тяло, превърнало се от помощник в бреме, търпи насмешките и хулите, преглъща горчивината на злополучните обрати, понася заплахите и рисковете, несгодите и самотата, предателството от страна на близки хора, поредните срещи със смъртта („пиша ви от моето смъртно легло…“). Тя намира сили да изтърпи дори най-трудното – мълчанията на Учителите, понеже има моменти, когато те нямат право да се обадят и когато тя сама е длъжна да взема решение и сама – да търси изход. Така, без да свърне встрани от избраната цел, Елена Петровна минава по дългия път на изпитанието, по пътя на своята жизнена одисея, защото изпитание е целият й неприветен живот, чак до онзи ден на 8 юли 1891 когато напуска умореното си тяло, за да продължи съществуването си в един друг свят, който, по всичко изглежда, не е по-спокоен от нашия. Хенри Олкът (1832-1907) получава специализацията си в една област, твърде далечна, както на източната философия, така и на свръхестествените явления – агрономията. Той работи с увлечение в тази област, занимава се с научни изследвания, издава една книга и очевидно е решен да посвети целия си живот на земеделските култури, когато избухва гражданската война. Олкът е мобилизиран, а скоро подир туй и натоварен с една трудна задача: възложено му е да проучи тъмната област на военните доставки и да разкрие злоупотребите, за които съществуват известни сигнали. Той успява твърде умело да изпълни мисията си и бива награден с високи отличия. Тази дейност по време на войната изглежда оказва влияние върху по-нататъшните му интереси, защото в следвоенния период отваря адвокатска кантора, осигуряваща му добри доходи. Въпросният следвоенен период, като всеки друг, си има своите моди, и една от тях е масовото увлечение по спиритизма. Медиумите и мошениците намират широко поле за дейност. Навсякъде се устройват сеанси, призовават се духове на умрели сродници или на прочути исторически личности, а вестниците са пълни с информации за свръхестествените феномени и, разбира се, с мнения „за“ и „против“. Полковник Олкът също не бива пощаден от спиритист-ката епидемия. В началото вероятно той се насочва към салоните, дето се организират сеанси, с благородното намерение да демаскира мошениците, също както по време на войната е демаскирал аферистите. Полковникът и този път се справя блестящо със задачата си и няколко сръчни хитреци попадат в капана му, додето накрая сам Олкът не попада в капана на спиритизма. Педантичното наблюдение на множество сеанси постепенно го води до извода, че наред с триковете и инсценировките, предназначени да смайват глупците, в известни случаи се явяват и медиуми, които действително стават проводници на същества или сили от един невидим паралелен свят. Спиритизмът дава повод за срещата на полковника с Блаватска. Спиритизмът е първата тема, която ги сближава. В спиритизма те виждат и благодатния терен за съвместна работа, призвана да разкрие пред хората действителните астрални явления и да насочи умовете към един нов възглед за човека и битието. Най-сетне, Спиритизмът е и първата им обща грешка. Не бихме се спирали на тази грешка, сама по себе си без особено значение, ако тя не беше свързана с едно друго заблуждение на двамата съратници, причинило далеч повече неприятности и на тях, и на движението. Става дума за известни необясними явления, смятани от хората за „свръхестествени“ и наричани на теософски жаргон „феномени“. Още в началото на дружбата си с Блаватска полковникът се сблъсква с редица подобни явления, понякога далеч по-смайващи от обичайните сгшритистки сензации. Мемоарите му изобилстват с описания на всевъзможни „феномени“, предизвикани от Старата дама. При това следва да се има предвид, че сам Олкът е твърде въздържан и уравновесен човек, непривикнал да вярва дори на очевидното, преди да го е проверил подробно по всички възможни начини. „Скептик“ и „студен наблюдател“ – такъв е той, според характеристиката на Ани Безант. Подобен скептик е и А. Синет, за когото тепърва ще стане дума и който в книгите си „Окултният свят“ и „Животът на г-жа Елена Петровна Блаватска“ също подробно разказва за десетки странни явления, предизвикани от Старата дама. При това Синет описва не само явленията, но и строгите проверки, които прави, за да се убеди в реалността на „феномените“, като дори съставя подробни протоколи, подписвани от всички присъстващи. По волята на Елена Петровна се носи звън на невидими звънчета, които тя по свое желание може да мести из всички части на стаята; от потона или от небето падат свежи, още росни цветя; от пъпката на една роза се изтъркулва златен пръстен, без при това пъпката да се разтваря; върху тавана, чист преди минута, се появява образът на непознат мъж. В една късна зимна нощ, след продължителна работа Олкът подхвърля, че страшно му се е прияло грозде. „Идете в ъгъла при оная етажерка“, промърморва Старата дама. Полковникът се подчинява и намира върху етажерката два големи пресни грозда. Друг път купува ленени салфетки, но когато ги отнася при Елена Петровна , става ясно, че салфетките не са поръбени. „Поставете ги в бюфета“, нарежда домакинята, а след четвърт час, без да е мръднала от мястото си, подхвърля: „Сега вече може да ги извадите“. Олкът изважда салфетките, за да установи, че те са вече подгънати и подшити, макар не особено умело. Веднъж той предава на Елена Петровна едно свое писмо до Учителя, запечатано в плик. Тя оставя плика на масата и продължава заниманията си, докато полковникът, подготвен за всякакви изненади, не сваля поглед от нея. Не са изминали и две минути, когато дамата съобщава: „Вземете си обратно писмото“. Той го взема, отваря го и намира вътре наред със своето послание и отговора на Учителя. Феномените на Елена Петровна , описани подробно от редица очевидци, биха могли да съставят цяла антология. Няма да се занимаваме с анализа на тези явления, обяснявани по най-различен начин, като се почне с дарбата на Блаватска да хипнотизира присъстващите и се свърши с умението й да материализира и дематериализира по желание психически образи и веществени предмети. Но каквито и да са по същество тия прояви и каквото и смайващо впечатление да са произвеждали, днес ни се струва трудно обяснимо, че една жена, стремяща се да създаде широко духовно движение, е могла да си губи времето в подобни атракции, подходящи по-скоро за някой беден факир, търсещ да припечели малко пари. Самата Блаватска не е отдавала особено значение на феномените, но е смятала, че те ще имат значение за околните. Другояче казано, надявала се е чрез демонстрация на необяснимото да сепне заспалите мозъци, да покаже, че освен общоприетото и обичайното съществува един друг непознат свят, да събуди интереса към тоя свят, а от там и към Учението, единствено способно да го обясни. Убедена от личен опит, че у хората доминира не жаждата за знание, а любопитството, Елена Петровна се е надявала, разгаряйки любопитството, да ги увлече по пътя към знанието. Тези надежди не се оправдават. И първият неуспех е спиритизмът. Старата дама никога не е практикувала спиритизъм в точния смисъл на думата. Тя няма „черен кабинет“, не кани непознати хора и не взема пари, както правят професионалните медиуми. Видяхме, че дори когато е в нужда, тя предпочита да произвежда евтини книжни цветя, вместо да произвежда чудеса. Нещо повече, според собствените й думи, тя е дошла „от Франция в Америка, за да докаже реалността на феномените и погрешността на спиритическата теория за духовете“. Но понеже за всяко доказателство са нужни факти, Елена Петровна се движи заедно с Олкът в средите на спиритисти, замесва се в публични полемики около спиритизма, прави опит да създаде някакъв „Клуб на чудесата“ и използва за своя трибуна списанието „Спиричуъл Сайантист“. Резултатът от цялата тази дейност е нищожен, без да говорим за нападките и подигравките, на които бива подложена Старата дама, попаднала между два огъня – този, на спиритистите, и другият, на скептиците, отричащи изобщо феномените. При една полемика от това време (юли 1875) Елена Петровна за пръв път споменава от страниците на „Спиричуъл Сайантист“ за Учителите. Истинското познание за тайните на света, пише тя, е достояние „на няколко източни философи, но кои са те и къде живеят, това не ми е позволено да разкрия… Мога да кажа само, че тази общност действително съществува и че мястото дето се намира братството, ще стане известно на света едва при пробуждането на човечеството“. Скоро след публикуване на горната статия Елена Петровна напълно се отдръпва от спиритизма. През есента на 1875 двамата с Олкът слагат начало на Теософското общество . По това време Старата дама вече е започнала да работи над своя голям труд „Разбудената Изида“. Тази книга е от капитална важност за теософите, като първо изложение на техните възгледи. За нас тя има значение и по една друга причина. „Един летен ден на 1875 – припомня си Олкът – Елена Петровна ми посочи няколко ръкописни страници и каза: „Написах това миналата нощ по нареждане, но дявол да ме вземе, ако знам какво ще излезе от него. Може би вестникарска статия, може би книга, може би нищо. Във всеки случай изпълнявам нареждането.“ „Какво ще излезе“ стана ясно едва две години по-късно, през 1877, когато трудът бива завършен. „Разбулената Изида“, това са четири големи тома, надхвърлящи 1600 страници, в които авторката разглежда най-сложните проблеми на човека и света, като полемизира с редица съвременни концепции и използва в мотивировките си огромен брой философски и научни произведения, публикувани на различни древни и нови езици. „Запитах лелята на Елена Петровна Б., г-ца Н. Фадеева, – пише Олкът, – откъде нейната племенница е почерпила цялата тази разнообразна ерудиция, философия, метафизика, науки, това необикновено интуитивно разбиране за етническата еволюция, за миграцията на идеите, за окултните сили на природата и пр. Тя откровено ми писа, че до тяхната последна среща, датираща от преди пет-шест години, Елена никога „не е дори сънувала подобни неща“, че образованието й е било просто обичайното за момиче от добро семейство“. Ако този отговор е представлявал изненада за полковника, налага се да добавим, че тя съвсем не е била единствената. Тъй като Олкът през цялото време е с Елена Петровна , той е постоянен свидетел на нейните странни похвати на работа: „Тя не пишеше според установена програма, а идеите извираха от мозъка й, сякаш непрестанно преливащ извор… Седяхме обикновено от двете страни на голяма маса и аз можех да следя всичките й движения. Перото й летеше върху страницата. После внезапно тя спираше, заглеждаше се в пространството с втренчения поглед на ясновидците, сякаш четеше нещо невидимо там, пред себе си, и започваше да го преписва. Цитатът свършен, очите й добиваха наново обичайния си израз и тя започваше да пише по обичайния си маниер… Пред многобройните цитати в „Разбудената Изида“ човек би помислил, че тя е писала книгата в някой ъгъл на Бритиш мюзиум или в Ню-Йоркската библиотека Астор. А истината е, че нашата домашна библиотека едва ли съдържаше стотина тома… Тогава каква библиотека е посещавала и какви книги е използвала за справка?“ Колкото и странно да звучи – никакви. Сам Олкът ни уверява, че Елена Петровна съвсем не се е ровила из библиотеките, а е вземала цитатите „от пространството“. Понякога, когато полковникът с привичния си педантизъм е изразявал съмнение в точността на цитата, тя го е пращала в библиотеката, за да издири въпросното съчинение и сам да направи проверката. Тайната на „Разбулената Изида“ ни е разбулена от самата Елена Петровна Предговорът на книгата започва с думите: „Трудът, който днес представяме на публиката, е плод на тесни връзки с адептите на Изтока, плод също на изучаването на тяхното Учение“. В едно писмо до семейството си, Старата дама се изразява още по-точно: „Когато пишех „Изида“, пишех я тъй леко, че това не бе труд, а удоволствие. Защо е нужно да ме възхваляват? Щом ми се казва да пиша, сядам и се подчинявам и тогава мога да пиша с еднаква лекота върху почти всяка тема: метафизика, психология, философия, древни религии, зоология, естествени науки, какво още? Никога не се питам „Мога ли да пиша това? Или способна ли съм да пиша?“ Сядам на бюрото и пиша. Защо? Защото ми диктува някой, който знае всичко, моят Учител, а понякога и други, които съм познала по време на пътуванията си… Когато пиша върху тема, която владея слабо или никак, аз се обръщам към тях и един от тях ме вдъхновява, сиреч чисто и просто ми предоставя да преписвам ръкописи или печатни страници, които виждам да минават във въздуха пред очите ми, без да губя нито за миг съзнание за реалността.“ В друго писмо до сестра си Вера, Старата дама пояснява, че понякога нещата й се представят не в текстове, а в образи и тя вижда цели панорами от историята на човечеството. „Отказвам напълно да приписвам познанията си на моята памет, защото съм неспособна да стигна сама до подобни тезиси и до такива заключения… казвам ти го сериозно; на мене ми се помага и този, който ми помага е моят Учител.“ Разбира се, горното свидетелство, като всяко друго, би могло по желание да се приеме или оспори. Значително по-трудно за оспорване е съществуването на самата книга. Четирите тома на „Разбулената Изида“ са нещо наистина смайващо с огромния си фактически материал, почерпен от всички клонове на науката. Невероятно е, че дори човек със специална подготовка би могъл да създаде за две години подобно съчинение, което не е просто компилация на познати ща, но съдържа цяла система от идеи, съвършено нови за западния свят. А както вече се спомена – и това поне е доказан факт – подготовката на Елена Петровна е била не специална, а направо казано – никаква. Що се отнася до Теософското общество , то съществува през ония години най-вече на книга. Две малки групички в Ню Йорк и Лондон, до това се свежда движението в продължение на доста време. За да дадат нов тласък на начинанието, двамата съратници решават да пренесат главната си квартира в Бомбай и през 1778 заминават за Индия. Олкът признава на едно място в книгата си: „Скръбният опит ни убеди, че психическите феномени са прекалено слаба основа, за да може върху тях да се изгради едно голямо духовно движение.“ Следва да се добави, че и полковникът, и Старата дама доста късно осъзнават поуката от своя скръбен опит. Именно затуй голяма част от дейността им в Индия отново се свежда до демонстрация на феномени. Лишена от солидни връзки, както в английското, така и в туземното общество, поставена под подозрение и непрестанно следена от британските власти, Елена Петровна прибягва до психическите си дарования, за да получи известен престиж и популярност. Между бързо нарастващия брой на новите познати, фигурират и двама твърде влиятелни англичани: Алфред Пърси Синет, издател на в. „Пионер“ и Алън Октавиан Хюм, висш чиновник в местната британска администрация. И двамата са твърде далеч от възгледите на Елена Петровна и твърде недоверчиви към нейните „чудеса“. Но когато личните им наблюдения и щателните проверки ги убеждават, че наистина се касае за своего рода „чудеса“, а не за хитроумни трикове, настъпва друго усложнение: Хюм и Синет настояват ни повече, ни по-малко, да им се осигури личен контакт с Учителите. Старата дама се опитва да им обясни, че Учителите не поддържат светски връзки и че само отделни, твърде напреднали в развитието си ученици могат да разчитат на личен контакт, но тия възражения не дават резултат. Двамата влиятелни англичани не могат дори да допуснат, че ще им бъде отказано нещо, което се разрешава на други и упорито настояват на своето. Готовността на Синет и Хюм да възприемат теософски-те идеи – по това време двамата официално влизат в движението, – както и големите им възможности да упражняват влияние в полза на Теософското общество , – такива са вероятно причините, поради които Учителите вземат под внимание настойчивите молби на двамата англичани. Синет и Хюм си осигуряват рядката привилегия да адресират в писмена форма въпросите си направо към Учителите и да получават техните отговори, също в писмена форма. В резултат се завързва една необичайна преписка, навярно най-необичайната, каквато историята познава. Въздействието на тази преписка върху двамата англичани не е еднакво. Синет възприема за цял живот истините, разкрити му от Адептите и дори се опитва да ги популяризира в системна и достъпна форма чрез книгата си „Езотеричен будизъм“. Възгледите му се отразяват и върху насоката на в. „Пионер“ и то тъй очебийно, че собствениците почват да протестират, но Синет предпочита да напусне вестника, вместо да се откаже от идеите си. Писмата на Учителите оказват силно въздействие и върху Хюм, но той се интересува много повече от космогонията и гносеологията, отколкото от морално-етичната страна на учението. Убеден, че идеалите за братство и сътрудничество са твърде остарели, за да дадат импулс на едно ново движение, Хюм напуска Теософското общество . Все пак уроците, получени от Учителите, не остават без полза. Той заработва с ентусиазъм за пробуждане националното и политическо съзнание у индусите, макар от позициите на своите разбирания, и по-късно бива признат като „баща на Националния индийски конгрес“, учреден през 1885. Писмата до Синет и Хюм не са единствените, оставени ни от Махатмите. В продължение на почти цяло десетилетие (1876-1885) те дават в писмена форма съвети на различни лица – Олкът, Рамасвамие, Мохини, Пилай, Шлайден, Гебхард, Ферн и др. Част от тези послания са свързани с конкретни проблеми от развитието на движението или от дейността на отделни негови членове и могат да бъдат интересни най-вече за онзи, който би се занимавал с историята на Теософското общество От съвсем друг характер са писмата до Синет и Хюм. В тях Учителите Мория, Кутуми, а също и онзи, когото наричат Махачохан или Старшия Махатма за пръв път дават пряк отговор на кардинални въпроси, вълнували от край време човечеството. С удивителна простота ни се разкриват най-сложните области на познанието – структурата и основните движещи сили на космоса, непознатите периоди от предисторията и историята на нашата планета, развитието на расите и подрасите, принципите на човешката еволюция, своеобразието на световете, паралелни на единствено известния ни физически свят. Човек трябва сам грижливо да се запознае с тези писма, публикувани неведнъж в различни издания, за да разбере какво съкровище от нови идеи и нови знания се съдържа в техните лаконични параграфи. Не е трудно да се отгатне, че появата на писмата разпалва любопитството на обществеността много повече, отколкото феномените на Елена Петровна Не са малко хората, изразяващи убеждението, че щом Учителите са приели да отговарят на Синет и Хюм, те би трябвало да се съгласят да кореспондират и с всеки друг желаещ, особено ако той е теософ. Не са малко и тия, които смятат, че в интерес на Теософското общество .Махатмите следва да дадат по-убедително доказателство за съществуването си от писането на писма, че са длъжни да дойдат в цивилизования свят или най-малкото да направят хималайското си живелище достъпно за любопитните. Що се отнася до по-скромните, ония които не претендират за лична среща с Адептите, те са готови да се задоволят и с известна информация, стига тя да е достатъчно пълна: колко на брой са Махатмите, какъв е произходът им и каква – възрастта, какво е физическото им и духовно могъщество, къде и как живеят, с какво се хранят… Няколко години по-късно, във връзка с лекомисленото или користно любопитство към Учителите, Елена Петровна ще заяви: „Това сте всички вие, теософи, които унижихте в мисълта си идеала за нашите Учители; това сте вие, които несъзнателно, с най-добри намерения ги осквернихте, като допуснахте, че те ще се занимават с вашите сделки, с раждането на вашите синове, с венчавките на вашите дъщери, с къщите, които си строите и пр. и пр….“ Ако подобно е отношението на някои теософи към Учителите, можем лесно да си представим какво е отношението на отявлените противници. Ирониите, сарказмите, грубите подигравки са най-невинните прояви на отрицанието. Старата дама е успяла да предизвика ненавистта на духовенството с антиклерикалните си изказвания, и мисионерите организират срещу нея истински заговор. Те използват съпрузите Куломб, работили доскоро като прислужници у Елена Петровна и изгонени от нея заради непочтеността им. Заедно със сребърниците, полагащи се за всяко предателство, Куломбовци получават от духовенството и съответни инструкции. Така се стига до сензационното „разкритие“ на двамата слуги, че те лично били помагали на Старата дама в мошенически трикове, представяни за феномени, и че прословутите писма на Махатмите били писани лично от Елена Петровна По-късно цялата тази недостойна машинация, изградена върху лъжесвидетелства, бива разобличена, обаче опровержението, както винаги в подобни случаи, идва след като Блаватска е вече добре окаляна пред широката и неосведомена публика. Но това, което най-дълбоко наранява Старата дама са не толкова гаврите към самата нея, колкото обидните думи спрямо Учителите. Малко преди смъртта си, в своя последен труд „Ключът към теософията“ тя ще признае: „Нашите най-добри теософи биха предпочели никога в никоя от книгите ни да не бяха се появявали имената на Учителите. С малки изключения книгите от този род са не само несъвършени, но изпълнени с грешки и заблуди. Имената на двама от Учителите бяха осквернени по всички възможни начини. Едва ли съществува медиум, който да не претендира, че ги е виждал… И което е още по-лошо, свещените за Окултизма имена бяха влачени в калта, омърсени от допира с отвратителни мотиви и неморални действия, додето хиляди хора бяха задържани извън пътя на истината и светлината, поради вредата и лошата репутация, която всички тия шарлатанства причиниха на нашата кауза. Повтарям, всеки искрен теософ съжалява днес до дъното на сърцето си, че тия неща и тия святи имена са били някога разкрити на публиката и би предпочел те да бяха запазени в тайна, в един тесен кръг на сигурни и предани приятели“. Противно на това, което би могло да се очаква, скандалът, предизвикан от мисионерите, съвсем не се превръща в катастрофа за Теософското общество .По-скоро – обратното. Ако някои слабо-характерни членове побързват да напуснат движението, то далеч по-голям е броят на тези, които точно по туй време влизат в него. Полковникът, притежаващ тъкмо качествата, недостигащи на Елена Петровна , се оказва талантлив и неуморен организатор. В резултат на неговите постоянни и безкористни усилия, движението наброява вече хиляди членове не само в Индия, но и по целия свят. Колкото до Старата дама, в началото на 1885 тя преживява своята поредна среща със смъртта. Прикована на леглото от тежка сърдечна болест Елена Петровна трябва да изтърпи и едно добавъчно страдание. Излиза от печат прочутият на времето си „Доклад на Обществото за психически изследвания“, представляващ по същество обвинителен акт срещу Елена Петровна Въпросното общество, което вижда в теософите свои съперници, извършва доста обстойна, но не твърде съвестна анкета, за да докаже, че г-жа Блаватска е „един от най-съвършените, най-находчивите и най-интересните измамници, познати на света“. Върху един екземпляр на тоя свиреп „Доклад“ Старата дама е нахвърляла патетично писмо до приятелите си, в което ги заклева „Никога да не жертват своята почивка и своята чест, за да задоволяват любопитството на публиката“, скрито под претекста на научни интереси. Писмото, както можем да се досетим, носи послеслов: „Адиар, 5 февруари 1885, върху моето смъртно легло“. Тя наистина е на смъртно легло по мнението на лекарите. А когато все пак оживява, бива й наредено на всяка Цена да замине за Европа, в някоя страна с умерен климат. От тук нататък пътищата на полковника и на Старата дама се разделят. Той продължава да работи за укрепване на Теософското общество и предприема триумфална обиколка из Япония, а тя се установява в Германия, за да напише своята капитална творба – „Тайното учение“. Навалицата от почитатели и любопитни около Елена Петровна се е пръснала. Блаватска е почти сама във Вюрцбург, а по-късно и в Остенде, ако не броим графиня Вахтмайстер, помагаща й когато може и доколкото може в писмената работа. Но това съвсем не означава, че Старата дама е намерила дългоочакваното спокойствие. Болестите, материалните затруднения, полицейският надзор и злобата на противниците продължават да я измъчват. Обществото за психически изследвания излиза с нов доклад, дело на някой си Хъдгсън, който се опитва да докаже, че писмата на Учителите, въпреки разликата в почерците, са излезли изпод ръката на Елена Петровна Има моменти, в които Блаватска е сякаш на ръба на отчаянието: „Кармата на Теософското общество пада върху мене… И сега, когато съм обявена за най-големия измамник на века и отгоре на туй за руска шпионка, кой ще ме чуе или ще прочете Тайното учение! Как ще продължа работата на Учителя? О, проклети феномени, които предизвиквах, за да правя удоволствие на приятелите си и за да ограмотявам тия, дето ме заобикаляха… Ако умра, работата на Учителя ще пропадне и Обществото ще се провали“. По-късно тя пише в едно писмо от Остенде: „Нещастна съм, защото няма кътче на тази земя, дето бих могла спокойно да живея и да умра. Защото нямам дом, нито никой, към когото бих могла да имам пълно доверие… Защото откакто вие заминахте, всекидневно съм тровена от полицията… която ми дава да разбера, че съм подозирана, дори във връзка с онази афера – милионът, задигнат във влака от Остенде за Брюксел!!! Защото лъжата, лицемерието и йезуитството свободно властват над света и доколкото нямам и не мога да имам нищо общо с тях, изглеждам осъдена. Защото съм уморена от живота и от борбата, от тая Сизифовска скала и от този вечен труд на Данаидите – а не ми е позволено да се измъкна от тази нищета и от всичко останало. Защото, дали съм права или греша, но съм зле разбрана. Защото съм излишна на тая земя, ето това е.“ Но подобни настроения на отчаяние са краткотрайни. И подир всеки страдалчески пасаж следва неизменното: „Аз съм много нещастна, но ще успея да издържа, не обръщайте внимание“. И Старата дама наново се заема със своята работа или както сама казва „с работата на Учителя“, сиреч с работата върху „Тайното учение“. Свидетелствата на графиня Вахтмайстер и на други хора, помагали на Елена Петровна в подготовката на този огромен труд, напълно съвпадат с по-раншните свидетелства на Олкът. Блаватска пише без предварителен план и без предварително подготвена литература, като очаква темите да й бъдат внушени от невидими сътрудници, а необходимите цитати да изплуват в пространството. И нерядко, както в миналото, Старата дама изпраща в библиотеките свои приятели, за да проверят верността на цитатите, които тя вече е записала. Това не означава, че авторката машинално се подчинява на една диктовка. Понякога Учителят сякаш изчезва за продължително време. Друг път просто наблюдава работата, без Да се намесва. Веднъж Елена Петровна казва на Констанс Вахтмайстер: – Опитах дванадесет пъти да напиша тази страница както трябва, а Учителят всеки път ми казва, че е зле. Мисля, че Ще полудея от това постоянно повторение. Но оставете ме °ама, няма да спра, докато не успея, та макар и да прекарам цялата нощ. На друго място в спомените си графинята отбелязва: „Колко пъти съм съжалявала за съдбата на цели страници от грижливо подготвени и преписани бележки, които само при една дума, едно внушение на Учителите, биваха хвърляни в огъня – сбор от сведения и коментари, които, струва ми се, биха били с неизмерима стойност за нас, сега, след като сме загубили нашата ръководителка.“ В случая става дума за унищожаването не само на несполучливи пасажи, но и на информация за неща, които би било прибързано и лекомислено да се разкриват пред света. Вахтмайстер сама пояснява, че в началото Елена Петровна е включвала в ръкописите си значително повече сведения „отколкото би било разумно да се съобщават на когото и да било, та дори и на мене… Във всеки случай знам със сигурност, че много наистина езотерически поуки трябваше да бъдат премахнати от текста и, както вече казах, много бележки на Учителите и много от копията ми бяха унищожени“. Подобен начин на работа, при който внушенията и корекциите на Адептите се редуват с продължителни периоди на самостоятелно творчество без ясен предварителен план, трудно може да доведе до създаването на произведение с пестеливо изложение и хармонична структура. В такъв смисъл е и свидетелството на братята Бертръм и Арчибалд Кетли, повикани да участват в подготовката на книгата за печат. „Нашето твърдо мнение беше – спомня си Бертръм, – че целият ръкопис трябва да бъде преработен според точно установен план, тъй като в сегашния си вид нейната книга бе една втора Разбулена Изида, само че доста по-лоша, поради липсата на план и на връзка между отделните части. Подир няколко думи Елена Петровна ни каза да вървим по дявола и да правим каквото щем. Туй нещо вече й било дотегнало, тя ни го предоставяла и си измивала ръцете…“ От своя страна Арчибалд Кетли пояснява: „Това, което видях, бе една грамада от ръкописи, без определен ред, много от които бяха търпеливо и трудолюбиво преписани от графиня Вахтмайстер“. Естествено, Блаватска съвсем не предоставя труда си на волята на двамата редактори, а просто се заема с тяхна помощ за цялостната преработка на ръкописа, особено що се касае до структурата. Сам Арчибалд свидетелства, че „цялото произведение е наистина нейно дело. Няколко точки, поставени тук и там, няколко внушения, корекцията на някоя дума, преведена от нея по френски маниер, ето до какво бе сведена нашата роля…“ Една година преди публикацията на този капитален труд усилията на Елена Петровна едва не се провалят поради поредното й умиране. Този път работата е по-сериозна отвсякога. Единият от лекарите твърди, че смъртта на пациентката е въпрос на часове, докато другият е на мнение, че по всички правила на медицината, пациентката би трябвало отдавна да е мъртва. Мракът бавно приижда в стаята, дето Старата дама агонизира в леглото си и за никого няма съмнение, че това е нейната последна нощ. Графинята, останала едничка при болната, задрямва призори в креслото си, изтощена от безсъние. „Когато отворих очи, вече бе почнало да съмва и аз бях обзета от ужасния страх, че Елена Петровна е умряла по време на съня ми… Обърнах се уплашена към леглото и видях, че Елена Петровна ме гледа спокойно със светлите си сиви очи… Какво се е случило? Вие изглеждате тъй променена (рекох). Тя отвърна: „Вярно е, Учителят дойде. Той ми предостави избора да умра и да бъда свободна или да живея и да завърша Тайното учение. Той ми каза колко големи ще бъдат страданията ми и какъв Ужасен период ме очаква в Англия (защото трябва да отида там). Но аз помислих за учениците, на които ще ми бъде позволено да разкрия нещо, и за Теософското общество , на което вече съм дала кръвта на сърцето си и приех саможертвата. Сега, за да бъде всичко наред, пригответе ми кафе и нещо за ядене, а после ми донесете кутията с тютюна.“ Предсказанието на Учителя се сбъдва. Старата дама е обречена да преживее още един мъчителен период, но в 1888 г. „Тайното учение“ най-сетне започва да излиза от печат. Написването на книгата с всички преработки и редакции трае не повече от три години, нещо удивително, ако се има предвид, че се касае за труд, надхвърлящ 2 500 страници и разработващ най-сложните и най-тъмни проблеми на човека и вселената. Противно на казаното от Бертръм Кетли, „Тайното учение“ съвсем не е втора „Разбудена Изида“. Капиталната творба на Елена Петровна по широта на обхвата си и по стойността на разкритията далеч надхвърля нейното първо съчинение. Сам Бертръм Кетли след публикацията на книгата ще заяви: „Лично аз съм дълбоко убеден, че след като бъде проучено в дълбочина, а не оценено като разкритие, след като бъде разбрано и асимилираш, а не прието като текст на една догма, Тайното учение на Елена Петровна Б. ще се открои с неоценимото си значение и ще предложи такива внушения, указания и препоръки за изучаване на Природата и Човека, каквито нито едно от съществуващите произведения не е в състояние да предложи.“ Самата Блаватска не си прави особени илюзии за въздействието на своя труд, поне що се отнася до близкото бъдеще. Тя споделя с графинята, че „Тайното учение“ ще бъде изучавано от малцина и че то ще трябва търпеливо да чака чак до следващия век, за да бъде напълно оценено“. Една малко песимистична прогноза, която днес, през дистанцията на близо сто години, би ни се сторила прекалено оптимистична. Тази изключителна книга и досега не е получила заслужената си оценка и, което е по-важно, изследователите от различните клонове на науката и досега не са надзърнали в нейните страници, за да разберат колко много отправни точки за откривателство са ясно набелязани там. Днес изглежда абсурдно, че при цялата широка, макар и понякога скандална популярност на Блаватска в края на миналия век, нейните два капитални труда са останали тъй слабо познати и тъй повърхностно оценени. Може би причината за този абсурд лежи донейде и у самата авторка. Голямата усложненост на изложението, прекаленото изобилие на цитати, примери, полемични бележки, честите отклонения в странични теми и детайли, множеството непонятни санскритски термини, въведени в постоянна употреба, без да бъдат винаги задоволително обяснени, най-сетне колосалният обем на нелишеното от повторения изложение – всичко това обезкуражава читателя без солидна подготовка и сервира добавъчна аргументация на противника-специалист. Може смело да се твърди, че повечето критици на Блаватска са отрекли произведенията й, без да си дадат труда да ги прочетат. Скептицизмът и враждебността към „Тайното учение“ не се пораждат от частичните несъвършенства, присъщи на всяко човешко дело. В случая специалистите изпитват раздразнение даже пред факта, че някакво си учение, донесено от една изостанала страна като Индия, се противопоставя на западния философски гений и се обявява за висша истина. Те са скандализирани от дързостта на Елена Петровна да обявява една традиция, датираща от дълбока древност, за нещо по-съдържателно и по-верно от най-новите открития на съвременната цивилизация. Своеобразието на източната мисъл ги отблъсква. Херметизмът на източната символика ги дразни. А особено ги дразнят бележките на авторката, че Учението си има своите тайни страни, които засега не могат да бъдат разкрити. Неспособни да проумеят истинския смисъл на тия бележки, както впрочем и смисъла на цялото изложение, критиците на Блаватска го отхвърлят с един замах, според старото правило, че щом нещо е непонятно, то без друго е нелепо. Така стигаме до равносметката. Серия от странни феномени, призвани да насочат очите на света към непознатото, но предизвикали само хули и присмех. Едно Теософско общество, създадено за да прерастне в широко духовно движение и което в наши дни по-скоро вегетира, отколкото еволюира. Най-сетне, няколко обемисти тома, изпълнени с големи истини, но прочетени докрай от малцина и разбрани от единици. Наистина скръбна равносметка. Може би причината е в примитивното съзнание на обществото, към което е отправено посланието на Адептите. Може би вината е в пратениците, натоварени да популяризират посланието и неуспели да изпълнят задачата с необходимото умение. Вероятно – и едното, и другото. В едно писмо до графинята Старата дама споделя извода си от неотдавнашен разговор с Учителя: „Ако бях разкрила само философията на Учителя, оставяйки настрана феномените, това би бил успех. Тези проклети феномени погубиха репутацията ми, дребна работа, която съм готова да приема, но те погубиха и Теософското общество в Европа.“ А в „Ключа на теософията“ Елена Петровна поставя и проблема, който стои пред нас: „Въпрос. – Но ако вашето Общество е ръководено от тъй добри и тъй мъдри хора, как е било възможно да се извършат толкова грешки? Отговор. – Учителите не ръководят нито Обществото, нито дори създателите на Обществото и никой никога не е казал, че правят това. Те се задоволяват да бдят и да закрилят… Учителите гледат бъдещето, а не настоящето и всяка грешка представлява натрупване на мъдрост за идните дни. Онзи, другият „Учител“, който даде пет таланта на един човек, не му каза как да действа, за да ги удвои и не попречи на глупавия слуга да зарови в земята едничкия получен талант. Всеки трябва да придобие мъдростта чрез собствения си опит и собствените си заслуги.“ Грешките бездруго представляват натрупване на мъдрост, но в случай, че се преодоляват, а не се повтарят и умножават. В заключението на цитираната книга Елена Петровна отправя едно предупреждение, чиято сериозност и навременност бе потвърдена по доста скръбен начин от по-нататъшното развитие на нещата: „Всички движения от рода на Теософското общество досега са били обречени на неуспех, защото рано или късно са се израждали в секти със свои собствени догми, и са стигали до загубване на тази жизненост, която само Истината може да излъчва. Не бива да се забравя, че всички наши членове са били възпитани в някакво вярване или религия, че всички принадлежат повече или по-малко към своята генерация, физически и мисловно; и че в резултат тяхната оценка има извънредно много шансове да бъде повлияна по единия или другия начин. Прочее, ако не могат да се освободят от тия вродени тенденции… те ще отведат Обществото към едната или другата подводна скала на мисълта и то ще заседне там, за да загине.“ Въпреки предупреждението на Блаватска, Теософското общество като че тръгва тъкмо по опасния път, от който тя иска да го предпази. Девизът „Няма религия по-висша от истината“ сякаш бива съхранен само заради красотата на фразата. В действителност някои видни теософи, вместо да се издигнат до истините, разкрити от Учителите, се опитват да ги нагодят към ограничените измерения на личното си съзнание. Верността към Блаватска се изразява не толкова в развитието на нейните идеи, колкото в излишно обожествяване на Старата дама. Теософията се превръща в нещо като секта, а понеже сектата има нужда и от по-големи божества, учението на Адептите бавно започва да се подменя с възстановяване догмите на евангелизма и с установяването на църковни ритуали в учредената от Ледбитър Либерална католическа църква. И понеже всяка църква си има по един бог в миналото и по един – в бъдещето, Теософското общество не пропусна да прокламира идването на новия Месия. С това идване дори като че се избърза повече от необходимото. Председателката Ани Безант ненадейно обяви, че новият Месия е осиновеният от нея Кришнамурти. Кришнамурти наистина още в детинство бе получил някои уроци от Учителя Кутуми и с умните си беседи вече бе показал определени способности, но от подобни способности до качествата на Месия все пак има известна дистанция. Това изглежда стана ясно и на самия Кришнамурти, който скоро отхвърли предлагания му вселенски ранг и се отдръпна от Теософското общество Впоследствие той продължи да изнася беседи, но вече с по-друго съдържание, като дори отрече ползата от Учителите, без да оспорва съществуването им. Тази позиция не бе израз на пренебрежение към Адептите, а логична последица от фундаменталния възглед, че никаква поука извън, колкото и мъдра да е тя, не може да ни бъде от помощ, че трябва всичко сами да откриваме, освободени от веригите на всички познати истини. Разбира се, този възглед може да бъде по желание приет или оспорен, но все пак остава въпросът, защо Кришнамурти продължи да поучава хората, след като сам бе убеден, че всяка поука е безполезна. Що се отнася до Теософското общество , то след преживяната криза и след смъртта на големите му ръководители, движението постепенно се смали до своего рода просветна организация с твърде благородни цели, но с доста слабо влияние върху съвременното общество. Далеч сме от намерението да пренебрегваме благородните цели в един свят, където дори чистата мисъл е вече принос за общото благо, нито да подценяваме безкористната роля на дейци като Ани Базант. Искаме просто да покажем докъде стигат нещата в резултат на грешките, допускани от всеки един от нас, често пъти с най-добри намерения. И за да не бъдем обвинени в субективизъм, ще си позволим да цитираме привърженика на теософията Морис Магр, който в книгата си „Магесници и посветени“ (1930) бе писал: „Колкото до преките ученици на Елена Петровна Блаватска…те частично изопачиха смисъла на посланието, докато го обясняваха. Съществува един закон, според който всяко движение на посвещение, ако не бъде изцяло унищожено като движението на Албигойците, изсъхва, вкаменява се, превръща се в църковен камък, в студен мрамор на догмата. Теософията се обгърна с тази религиозност, която нейната основателка смяташе за тъй гибелна… Предписанията за чист живот се преобразиха в англиканска присторена скромност. Високите цели на братството и разгръщането на духовните сили бяха пренебрегнати в полза на месиянското очакване, грижа на всички секти в света. Будизмът, към който се бяха приобщили основателите на теософското движение, бе приглушен, изличен в полза на езотеричното християнство. Най-после, за да задоволят нуждата на хората да се молят пред паметници, да виждат ритуални олтари, да бъдат подкрепяни от церемониалната магия на тамян, на свещи и на костюми, най-видните теософи се обявиха за свещеници и под името на Либерална католическа църква възстановиха това, което Елена Петровна Блаватска се бе трудила да разруши. Те застанаха срещу голямото слово на теософията, на основната истина, на закона на всеки човек, чиято озарена вестителка бе Елена Петровна Блаватска.“ Ние смятаме, че някой ни е дал право да произнасяме присъди, особено когато се касае до сложните процеси в цяло едно движение, и когато е трудно да се установи къде свършва грешката на единия и къде почва грешката на другия. Същественото е, че нещата са такива, каквито са. И очевидно те са поели в една безплодна посока не от вчера, защото още много отдавна Учителят бе заявил: „Обществото се изтръгна от нашата прегръдка и от нашето влияние и ние го оставихме само на себе си; ние не създаваме роби против волята им. То е сега едно тяло без – душа, една машина, доста добре управлявана дотук, но която ще се разпадне на късове… То не е вече едно Братство, нито една общност, върху която витае Духът, дошъл отвъд Великата верига.“ Равносметката наистина е скръбна, ала това не значи, че е изцяло отрицателна. Всяка човешка постъпка или мисъл има своите последствия. Дейността на Блаватска и на много нейни ученици, понякога съвсем неизвестни и безименни, е оставила своята диря и тази диря е била пътеводен знак за някои хора от следващите генерации. Днес западното мислене е значително по-отворено за източните философски концепции. И ако старата дама отдавна си е отишла, то нейното дело е налице. Известни автори са изказвали съжаление, че това дело не е достатъчно стройно, че в него има празноти и неясни места, че с две думи то не ни е поднесено като цялостна и общодостъпна мирогледна система. Елена Петровна очевидно е имала съзнание за несъвършенствата на своето послание. Тя използва последните дни от живота си, за да напише споменатото вече произведение „Ключът към теософията“, където във възможно най-популярна форма излага основните концепции, съдържащи се в капиталните й трудове. „Ключът към теософията“ съвсем не е „Тайното учение“ и в никакъв случай не може да го замени, но това е едно наистина необходимо и общодостъпно въведение към сложната материя на езотеричната теория. Колкото до „Тайното учение“, белезите на фрагментарност, безсистемност или непълнота на изложението са до голяма степен резултат на своеобразния начин, по който е писана книгата и за който вече се спомена. Моменти на озарение и моменти на трудна самостоятелна работа, уникални откровения и незадоволителни разработки – това е неизбежно при едно сътрудничество между неравностойните сили на Адепта и на ученика. Но има и друго. Колкото да е привично за нашия западен манталитет поднасянето на знанията във формата на добре подреден учебник или наръчник, тази форма е не винаги възможна и не всякога целесъобразна. Учителите не са смятали, че трябва да ни поднесат изчерпателно и наготово големите истини, а са искали по-скоро да подскажат някои епизоди от духовната и материална история на човечеството, като възкресят правдата на отдавна забравени Учения, като ни отворят очите за примитивизма на съвременната емпирична наука, като открехнат леко вратата към някои съкровени тайни на природата. „Тайното учение“ не е четиво за ленивия консуматор, то е съкровищница за търпеливия и проницателен изследовател, не е удобен терен за приятни научни екскурзии, а стръмнина, привличаща само готовия на трудности и рискове търсач. Интересът към Блаватска, нараснал особено след смъртта й, е съпроводен и с едно засилване на отдавнашния интерес към нейните Учители. Наред с някои теософи, твърдо убедени в съществуването на Адептите, намират се и такива, които са почти убедени, но не съвсем, както и такива, у които съмнението надделява, а най-сетне и други, смятащи направо, че се касае за един мит. При подобна богата гама от мнения, дори в средите на самото Общество, нищо чудно, че по въпроса възниква цяла литература, изобилстваща не толкова със сведения, колкото с догадки и спорове. В книгата си „Учителите и теософското дело“ (1910) Ани Безант пише: „Настъпи време, когато с увеличаване броя на членовете, се появиха мнозина, които нямаха твърдата вяра на Елена Петровна Б. и на Х. Олкът в реалното съществуване на Учителите и в техните връзки с Теософското общество и възникнаха дискусии и спорове. Ако направите справка в сп. „Теософист“ от тоя период, ще намерите вътре много дискусии на тема кои са Братята, какво вършат, и какви са връзките им с Теософското общество , додето накрая те се отегчиха от тия постоянно изразявани съмнения относно тяхното съществуване, техните действия, техните грижи и отправиха предупреждението, че ако в скоро време тези дискусии не стихнат… те ще се оттеглят в тишината, където са живели тъй дълго и ще очакват появата на по-добри условия…“ Така и става. Възгласите на недоверие са естествена проява на обичайния у западния човек скептицизъм, но те могат да бъдат взети за свидетелство, че липсват неопровержими факти за съществуването на Учителите. Защото ако Адептите бяха приемали многобройни гости, както бе правила Старата дама, или бяха изнасяли беседи като полковника, то едва ли биха се породили дискусиите, за които говори Ани Безант. Изобщо възниква съвсем простият въпрос: щом Учителите наистина съществуват, защо не се появят открито пред западния свят и не разпръснат с един замах всички съмнения? На този прост въпрос обаче съществува и един съвсем прост отговор, формулиран още преди хилядолетия в познатата библейска фраза: „Йерусалиме, Йерусалиме, който избиваш своите пророци и замерваш с камъни тия, дето са ти изпратени…“ Без да си присвояваме правото да говорим от името на Адептите, достатъчно ясно е, струва ни се, че те не са си поставяли месиянски задачи и по съвсем определени причини не са смятали за необходимо да се явяват пред очите на един свят, любопитен за сензациите, но враждебен към истината. Що се отнася до малцината, стремящи се безкористно към висшето познание, Учителят Кутуми казва по повод на тях в едно писмо до Синет: „Наистина ние имаме своите училища и своите ръководители, своите неофити и своите адепти, и вратата е винаги отворена за човека, който иска да влезе: той неизменно е добре Дошъл. Само че вместо ние да отидем при него, той е, който идва при нас. Нещо повече, ако не е стигнал по пътя на окултизма до онази точка, отдето е невъзможно да се върне назад, свързал се неотменимо с нашето братство, ние никога не го посещаваме – освен в случаи на изключителна важност не прекрачваме никога прага му във видимия си образ.“ „Ако някой от вас е достатъчно ревностен в следване на познанието и на благотворните сили, които то вдъхва, готов да изостави вашия свят и да влезе в нашия – нека дойде! Но той не бива да мисли за връщане, преди печатът на тайните да затвори устните му, за да се избегне всяка възможна слабост или бъбривост от негова страна. Нека дойде, като ученик на учителя, без условия, или нека чака, както правят мнозина други, смятайки се задоволен от трохите познания, които могат да паднат на пътя му.“ На тия думи никой не е намерил какво да възрази. Обаче неверниците са издигнали друга теза: „Добре, ние не държим да бъдем възпитавани лично от адептите. Но дайте ни доказателство за тяхното съществуване. Защо трябва да вярваме, когато бихме могли да знаем?” Всъщност доказателства съществуват и то, не малко. Ала понякога тъкмо трупането на много доказателства засилва съмненията, вместо да ги разсейва. Самият факт, че ви – се представя такова множество доказателства, сякаш подсказва, че нито едно от тях не е достатъчно убедително само по себе си. Съществуват уверенията на Блаватска, Олкът, Синет, Ани Безант, които са виждали някои от Учителите. Ала туй са словесни уверения, значи могат да се оспорят. Съществуват писмата на Адептите, но съществува и версията, че те са писани от Старата дама. Съществуват портрети на Мория и Кутуми, обаче това са рисунки, а не фотографии. Съществуват редица свидетелства на местни жители в Тибет, срещали неведнъж Махатмите с учениците им, без да смятат, че се касае за5ог знае какво събитие. Само че жителите на Тибет са прости хора, а кой ще седне да вярва на простия човек. Съществува Кришнамурти, който едва ли може да бъде третиран като прост човек, бил е ученик на Кутуми и предавайки почти дословно напътствията на своя ръководител, е написал още като юноша книгата „При нозете на Учителя“. Обаче Кришнамурти не е склонен да се връща към спомените си и думите му, че Учителите съществуват, но какво от това, могат да се използват в еднаква степен и от вярващите, и от скептиците. Съществуват най-сетне подробни разкази на някои просветени индуси като С. Рамасвамие и Дамодар Мавланкар, описващи срещите си с Адептите. Ала даже подобни доказателства са били нерядко посрещани според старото правило, че не можеш с никакви факти да убедиш онзи, който не желае да бъде убеден. Характерен в това отношение е случаят с Рамасвамие, разказан от самия него в едно приятелско писмо до Дамодар. Обладан от мисълта да намери своя любим Учител или да умре – както сам казва – и получил бегли сведения за местопребиваването му в момента, Рамасвамие прехвърля нелегално границата на Сиким и потъва в джунглата. Той броди из диви безлюдни местности, едва не се удавя в една планинска река, едва не бива убит от разбойници при нощуването в изоставена хижа, но гладен, измръзнал, изтощен продължава пътя си, додето една заран вижда, че някакъв конник препуска към него: „Високият му ръст, умението с което владееше юздата, ме накараха да предположа, че това е офицер на сикимския раджа. „Ето, че ме хванаха“ – помислих. Ще ми поиска паспорта, ще запита какво търся в Сиким и ще ме задържи, ако не и по-лошо. Но както се приближаваше, той спря коня си. Погледнах го и веднага го познах… Бях в присъствието на същия Махатма – моят собствен обожавай Учител, който вече бях видял в астралното му тяло… Коленичих, ала се изправих по негова заповед и вперил очи в лицето му потънах в съзерцание на образа, който познавах тъй добре, след като толкова пъти бях виждал портрета му (принадлежащ на полковник Олкът). Не знаех какво да кажа: радостта и респектът ме правеха ням. Благородството на чертите му, които ми изглеждаха олицетворение на могъщество и на духовност, ме изпълваше с боязлива почит… И това не бе нито мит, нито „създание на въображението на медиум“, както смятаха известни скептици. Никакво нощно видение: беше девет или десет часа заранта. Над главите ни грееше слънцето, безмълвен свидетел. Виждам го пред себе си от плът и кръв; говори ми меко и с доброта… Необходимо бе известно време, за да успея да произнеса няколко думи, окуражен от топлотата на гласа му. Тенът му не е тъй светъл като на Махатма Кутуми, но никога не съм виждал по-красива фигура, нито по-благородна стойка. Брадата му е къса и черна, като в портрета; дългите му черни коси падат върху гърдите; само костюмът му този път бе друг. Вместо широка бяла роба носеше жълто палто, подплатено с кожа…? Едва ли е нужно да цитираме цялото описание, нито да предаваме последвалия разговор, засягащ условията на ученичеството. Достатъчно е да отбележим, че става дума за свидетелство на очевидец, простодушие и патетично едновременно, съставено не като материал за печата, а като писмо до близък приятел. И каква е реакцията на скептика пред това свидетелство? Хъдгсън, споменатият вече „анкетьор“ на Обществото за психически изследвания, излиза с версията, че Рамасвамие е станал ни повече, ни по-малко жертва на измама и че срещнатият от него конник в джунглата на Си-ким е бил нарочно изплатен от Блаватска, за да изиграе ролята на Махатма… Какво значение, че Старата дама нито е знаела, нито е могла да знае, че Рамасвамие се намира в Сиким и то на три дни път от индийската граница, залутан сред дирите гъсталаци. Щом човек е решил да оспорва истината докрай, нищо, дори и здравият разум не може да му попречи да стори това. Този принцип на сляпото отрицание се проявява особено отчетливо пред най-важното доказателство – бихме казали единствено неоспоримото – за съществуването на Учителите. Става дума за техните писма и за книгите на Елена Петровна -„Разбудената Изида“ и „Тайното учение“. Самата Блаватска, като говори за себе си в трето лице, казва следното: „Да се претендира, че г-жа Блаватска е измислила Учителите, означава, че тя е трябвало да измисли цялата философия, съдържаща се в нашата теософска литература; че тя е автор на писмата, послужили за база на „Езотеричния Будизъм“; че тя също тъй сама е измислила съдържанието на „Тайното учение“, творба, в която светът, ако бе справедлив, би намерил голям брой звена, липсващи на науката, както това действително ще бъде установено след стотина години. Наистина тия същите обвинения я превръщат в едно същество, неизмеримо превъзхождащо стотици мъже (между които се намират голям брой учени и доста твърде интелигентни хора), вярващи на това, което тя казва, и които тя, следователно, е измамила! В такъв случай тя трябва наистина да представлява олицетворение на множество Махатми, взети заедно, като ония китайски кутии, влизащи една в друга.“ Това е всъщност главното. Всичко останало са подробности, може би не без значение, но във всеки случай, не от решаващо значение. По времето когато споменатите книги биват публикувани, никой западен учен, а още по-малко самоук като Блаватска, не е в състояние със собствени сили да ни разкрие фактите и идеите, съдържащи се в тези книги. Казано безусловно и категорично, това е могло да стане само с помощта на хора, знаещи далеч повече и мислещи далеч по-различно от западните учени. И съвсем не е важно, как точно ще наречем тия хора – Учители, Адепти, Махатми или другояче. Важното е, че помощта, оказана от тези хора, е налице, явна и неоспорима, и никакво друго доказателство за тяхното съществуване не е необходимо. Тъкмо затуй ни се струват до голяма степен безплодни опитите на някои автори да обезоръжат скептицизма, чрез привеждане на многобройни детайли за живота на Учителите. Най-характерно в това отношение е обширното съчинение на Ледбитър „Учителите и пътят“, съдържащо не малко интересни сведения, но също и куп несъществени и недоказуеми подробности относно туй къде точно живеят Адептите, каква е обстановката в домовете им, какъв е работният им ден, как и с какво се хранят и пр. Индивидът, жаден главно за информация от подобен род, едва ли ще има желание и търпение да усвои другата, по-съществена информация на самото учение. А онзи, който се интересува именно от мъдростта на учението, едва ли се нуждае от примамката на живописни битови детайли. С течение на времето шумотевицата около Учителите стихва. И особено след кризата, преживяна от Теософското общество в двадесетте години на XX век, въпросът за самоличността на Адептите сякаш отпада от само себе си. „Учителите окончателно са ни изоставили“ – твърдят някои. „Те никога не са съществували“ – свиват рамене други. Така загадката, предизвикала толкова спорове, неусетно отминава в архивите на историята. Възцарява се тишина. Тишината при всички случаи е за предпочитане пред сквернословието. Но ако Учителите са се отвърнали от едно движение -нещо, което те сами заявяват, – значи ли туй, че са се отвърнали от съдбата на човечеството? Въпросът е излишен. В смисъл, че отдавна е получил точен отговор. Тъкмо в момента, когато хората на Запад, включително и теософите, са забравили за Учителите, започва публикацията на поредица неголеми по обем и странни по съдържание книги. Книгите не са подписани, но характерът им достатъчно ясно подсказва автора. Няма да мине много време и името на този автор ще ни бъде разкрито. Това е един от Учителите. Същият онзи конник, посрещнал предания си ученик в джунглата на Сиким. И ето, ние го виждаме да се явява и пред нас в джунглата на нашата зверска цивилизация, за да ни озари и да ни вдъхне надежда с правдивото и мъдро слово на Учението. Това е Адептът от Хималаите. Учителят Мория. II „Ние често изпращаме на хората силни предупреждения, но глухотата е поразителна. Даже чутото ще бъде изопачено от тях до неузнаваемост.“ В романа „Регтайм“ на американския писател Доктороу е предаден един интересен и вероятно измислен разговор между прочутия милиардер Морган и краля на автомобилите Форд. Морган тактично и отдалече се опитва да разкрие нещо от окултните си възгледи, додето накрая Форд, уморен от толкова заобикалки, го прекъсва, за да каже приблизително следното: – Доколкото разбирам, вие имате предвид прераждането. Е, добре, това е единствената истина, в която аз твърдо вярвам. Защото тя единствена обяснява интелектуалното неравенство между хората. Теорията за прераждането трудно може да бъде сведена до някакво елементарно обяснение на неравенството между индивидите. И все пак именно тази страна на въпроса обикновено най-първо се натрапва на вниманието. Нерядко личности от едно и също общество, от една и съща среда, понякога дори от едно и също семейство са тъй неравностойни по своите интелектуални и морални качества, сякаш принадлежат на различни епохи, племена, та дори и биологични видове. Всеки от нас би могъл сам да състави една богата гама от човешки стойности, като използва образци между индивидите, които познава било лично, било чрез делата им. Подобна гама, започваща примерно с наемния убиец и завършваща ако щете с Айнщайн, предлага обилен материал за размисъл. И нищо чудно, ако при такъв размисъл стигнем и до въпроса: А каква е гаранцията, че Айнщайн, при всичките си прекрасни интелектуални и нравствени черти, бележи най-високото ниво на човешката стълбица и че тя не продължава по-нагоре? Тогава гаранция липсва. Нещо повече – многовековното минало на човечеството свидетелства, че в различни времена и в различни сфери са се изявявали духовни дейци, тъй неизмеримо превъзхождащи своите съвременници, та нерядко са били обожествявани от тях. Разбира се, необясними явления няма, но обясненията могат да бъдат различни. Изключителните духовни способности могат да се вземат за резултат на дълъг низ от превъплъщения, но могат и съвсем прозаично да се разглеждат като обичайна проява на качественото многообразие, съществуващо при всички животински видове. Затуй по-добре е в случая да се задоволим с констатацията на факта и да избегнем споровете по обяснението му. Още в античността някои особено издигнати личности са се ползвали с реномето на „посветени“. Посветени в какво? В големите тайни на вселената и на битието или, както се е казвало в древен Египет – във Великите мистерии. Хората от ония времена са били убедени, че Посветените не се появяват случайно, нито работят изолирано, че те поддържат помежду си връзки, за да си сътрудничат и за да въвеждат в Мистериите нови хора, достигнали необходимото ниво на развитие. Това е Братството. По-точно казано – Бялото братство, Йерархията на Светлината. Уточнението е необходимо, защото силите на разрушението и ненавистта също имат свое братство – йерархията на мрака. Някои от тези Адепти още в далечни времена са живеели сред най-високата и най-непристъпна планина на света -Хималаите. Неслучайно според преданието и Питагор, и Аполоний Тиански, и Исус са ходили в Индия или Тибет. Местожителството на Посветените винаги е предизвиквало един колкото наивен, толкова и естествен за нас интерес. Да имаме точния адрес на едно лице, това според нашите обичайни критерии означава да имаме доказателство за съществуването на лицето и възможност да го посетим в удобно за нас време. По тоя повод Учителят Мория казва: „Географът може да бъде спокоен, ние наистина заемаме определено място на земята; анкетьорът няма защо да се тревожи: ние разполагаме в различните части на света с достатъчно свои сътрудници.“ При друг случай Учителят пояснява: „На известно място, което не може да бъде посочено на несведущите, над пропастта е прехвърлено леко мостче, изплетено от растителни влакна. Един поток тътне отдолу с буйните си води. Най-калените членове на вашите алпийски клубове трудно биха се решили да поемат по тоя прелез, висящ като паяжина и изглеждащ овехтял и непреодолим. Всъщност той не е непреодолим, и онзи, който би поел риска и би успял – а той ще сполучи, ако е справедливо да успее, – пристига в котловина с несравнима хубост, в едно от нашите места и при неколцина от нашите – неща, за които европейските географи не дават никакви сведения. На хвърлей камък от стария манастир се намира древната кула, от чиято утроба се родиха генерации Будисатви.“ Думата манастир, както и представата за една изолирана местност биха могли да ни внушат, че Учителите и учениците са своего рода отшелници, занимаващи се като всички отшелници с молитви и с нравствено усъвършенстване, изобщо с неща, от които светът – както е прието да се смята -няма никаква полза. Подобно разбиране ще бъде твърде далеч от истината. Ако тия издигнати хора се занимаваха дори само с размисъл, това едва ли би било безполезно, иначе те не биха го вършили. У милиони хора днес молитвата е деградирала до механично повтаряне на кухи фрази или до жалко просене на лично благополучие за себе си и за близките. Но в своята ранна, още непокварена и неизкористена форма молитвата не е била нищо друго, освен чиста мисъл за общото благо, за съдбата на човечеството. И трябва ли да смятаме, че такива мисли са безполезни само затуй, че се касае за мисли, а не за физически действия? Неподвижният безшумен озонатор изглежда също на пръв поглед като една непотребна вещ, сравнен с гърмящия автомобилен мотор. И все пак озонаторът в безмълвието си пречиства въздуха, докато моторът го замърсява. Благородната мисъл прави същото – пречиства въздуха. В Бялото братство обаче не са пренебрегнати и такива занимания, които нашият прагматичен ум значително по-леко би признал за „полезни“. Всеки от членовете на Общината, като използва запаси от знания, непознати често на нашата цивилизация, работи свободно в областта, която сам си е избрал. Тази новаторска дейност във всички области на знанието не е самоцелна, нито призвана да ползва единствено Общината. Много ценни научни постижения на Общината стигат по различни неуловими пътища и до нашия свят. Учителите нямат обичай да ни поднасят сполучливите решения наготово и в завършен вид. Учителите се задоволяват да внушават и да насочват, а техните внушения, рано или късно, изцяло или частично, оказват своето влияние върху умовете на много изследователи. По същия начин се осъществява и едно друго въздействие, особено важно в драматичните мигове на историята -въздействието върху съдбините на света. Когато си спомняме планините от разрушения и реките от кръв, до които е стигало човечеството, когато си мислим за далеч по-страшната заплаха, надвиснала днес над нас, иска ни се Адептите да използват нещо по-силно от психическо въздействие, за да поемат пряко кормилото и да изведат от безпътица този смазан от страх и насилие свят. Но Учителите нямат нито правото, нито задължението да предопределят съдбините на човечеството. Цялото население на планетата също както и всеки негов отделен член, сами решават участта си, използвайки по един или друг начин своята свобода на избор. В този именно смисъл и цялото човечество, и отделният индивид са творци на своята Карма, като създават причините, чиито последствия са длъжни да понесат. Това не означава, че Адептите са просто безучастни свидетели на нашите големи лудости и дребни успехи. Без да могат да вземат решения вместо нас, без да могат да направят избора вместо нас, те прилагат всички средства, с които разполагат, за да ни насочат към верното решение и правилния избор. Махатмите нямат власт да ни предпазят от катастрофата, към която вървим, но правят всичко възможно да ни отклонят от гибелния път. В това се състои ролята им на закрилници на човечеството, в това се изразява дейността им на невидимо Всемирно правителство. Едно правителство, свободно от политически доктрини, административни функции и амбиции за власт и все пак властно да ни изведе към спасение при едно единствено условие – че самите ние желаем спасението. В една груба реалност, каквато е нашето всекидневие и при едно стеснено съзнание, каквото е нашият практичен ум, съвсем неспособен да служи за чувствителен психичен приемател, Учителите очевидно разбират, че прякото психическо внушение не винаги е ефикасно. Могъщата мисъл, годна да влияе дори на растенията, нерядко се оказва безсилна пред здраво циментираните в предразсъдъци човешки мозъци. Затуй понякога се налага мисълта да бъде облечена в осезаемата и очебийна форма на словото. Затуй понякога се налага словото да бъде не само писмено съобщено, но и гласно произнесено. Така възниква мисията на Пратениците. Историята на пратениците е дълга. В известен смисъл бихме могли дори да кажем, че историята на пратениците, това е историята на самото човечество или по-точно, това са нейните най-светли страници. Често пратеници са били някои от най-напредналите в развитието си Учители като Буда и Христос или посветени като Мохамед и Лао Це. Само в Европа тия прояви на пряка намеса в събитията могат да се проследят ясно още от дейността на Аполониус Тиански, през Ордена на Тамплиерите и Обществото на Розенкройцерите, До мисията на граф Сен-Жермен в навечерието на Великата Френска революция. „Всемирното правителство – казва сам Махатма Мория – никога не е отричало съществуването си. То само го е прокламирало, не с манифести, а с дела, които не са отминали, без да бъдат забелязани и отбелязани от официалната история. Правителството не е прикривало съществуването на своите пратеници в различни страни и, разбира се, тия пратеници в съгласие с достойнството на Всемирното правителство, никога не са се крили. Напротив, те открито са се изявявали, посещавали са местните представители на властта и са били познати на мнозина. Литературата съхранява имената им и ореолите на легендите, измислени от техните съвременници.“ Според условията на епохата и изискванията на момента пратениците по различен начин и с различни средства са осъществявали своята мисия. Ако Аполониус Тиански и граф Сен-Жермен са се опитвали да въздействат на властелините и да им внушат необходимостта от едно по-справедливо и по-човечно управление, то Блаватска се е обръщала към хората на науката и към по-широките слоеве, за да насочи едните към разкриване тайните на битието, а другите – към сплотяване в името на една нова нравственост. Преданието поддържа, че по стара традиция пратениците на Учителите се явяват в края на всеки век, за да припомнят на човечеството големите забравени истини и да го предпазят от заплахите, дебнещи на прага на новото столетие. Действително фактите показват, че периодичните послания на Адептите са подчинени на известен ритъм, но би било пресилено да мислим, че Махатмите работят по календарен план и че поверието за „края на века“ отразява някакъв неизменен принцип. Истината е, че едно послание идва точно тогава, когато е необходимо и че ако съдбоносните събития назряват примерно нейде към средата на столетието, то Учителите няма да чакат края на века, за да изпратят предупреждението си. Именно затуй само три десетилетия след като делото на Блаватска и Олкът е приключило, в 20-те години на нашия век пред света се явяват новите пратеници на Махатмите. Това са пак двама души, и пак мъж и жена, и пак светската мисия е отредена на мъжа, а окултната – на жената, изобщо читателят трябва да привиква към необичайните съвпадения в тази необичайна история. 20-те години. Началото на следвоенния период, за който още никой не си дава сметка, че всъщност е предвоенен. Никой, освен Учителите, съзиращи ясно на хоризонта ужасния призрак, заплашващ да се превърне в реалност: Втората световна война, най-страшната касапница, преживяна от човечеството. До началото на войната има още време – цели две десетилетия. Въпросът е, дали това време е много или малко. Би могло да бъде много, ако хората проумеят тревожните симптоми и обединят усилията си за осуетяване на бедствието. Би могло да бъде малко, ако знаменията и предупрежденията се оставят без внимание с обичайното утешение, че нещата все ще се оправят някак си и от само себе си. Оказва се, че две десетилетия са съвсем малко, за да бъдат заставени някои умове да се пробудят от летаргията. Тревожните послания се сблъскват с тъпото упорство на хора, които държат на глухотата си, като на част от личното достойнство. Призракът се сгъстява, за да добие плътността на вече неотменима реалност. Избухва войната, която ще причини смъртта на 50 милиона души, ще донесе неизброими страдания на други десетки милиони, ще превърне в пепел творенията на човешкия съзидателен дух, ще изпълни пространството с всички тези викове на злоба, на страх и на болка, ехтящи все още около нас, тровещи с тежките си еманации атмосферата на нашата болна планета. А посланиците? А посланията? Тялото на Христос бе разпънато, а учението му изопачено и превърнато в оръжие на хищниците, които той бе заклеймявал. Аполониус не можа да обуздае жестокостта на Домициан. Сен-Жермен не сполучи да предотврати революцията. Блаватска не можа да разгърне широкото духовно движение, за което бе мечтала. И последните двама пратеника напразно се опитаха да отворят очите на политици и държавници за приближаващата катастрофа. Посланията? Човек е изкушен да помисли, че дългата история на тези послания е една дълга върволица от неуспехи. Тя се казва Елена, също като Блаватска. Също като нея е рускиня. Също като нея произхожда от стар благороден род, ненавижда светския живот, има склонност към размисъл и съзерцание. Също като нея притежава странни психически дарби, непознати на обикновените хора. Най-сетне също като нея ще трябва да осъществява мисията си съвместно с друг човек, защото и този път мисията има две страни -разкриване на учението и организиране на широк кръг хора за конкретна обществена дейност. Но Елена Ивановна Шапошникова, която по-късно ще стане Елена Рьорих, не е Елена Блаватска. И ако в житейската съдба на двете има не малко черти на сходство, то не по-малко на брой са и значителните отлики. Елена Ивановна е жена с приятна външност, жена в пълния смисъл на думата, която ще роди и отгледа двама сина, призвани също като родителите, да се посветят на интелектуално творчество. Постоянната духовна будност е съчетана у Е. Ш. с външно спокойствие и самообладание. Един жизнен и в същото време уравновесен темперамент. Една непринуденост, съпроводена с изисканост на обноските. Едно умение или ако щете една наклонност да избягва общественото внимание, да стои в сянка, до такава степен, че дори собствените си книги подписва с псевдоними и то, винаги различни. Елена Ивановна също като Елена Петровна ще трябва да преживее дълги рисковани пътешествия, като нея ще страда от сърце, като нея не веднъж ще се озовава на ръба между живота и смъртта. Сърцето е деликатен орган, това всички го знаем, ала то става особено чувствително, когато се превърне от мускулна помпа в един вътрешен енергиен център, отворен за вибрациите на пространството. Но Елена Ивановна стоически ще понася болестта си, без да пише предсмъртни писма и в много случаи, без дори да споделя страданията си с околните. Правим тия бегли сравнения не за да даваме оценка, а за да очертаем поне в едри линии различието на характерите. Ако у Елена Петровна се проявява известна противоречивост и един напрегнат драматизъм, който нерядко ни покъртва, то у Елена Ивановна доминират самообладанието и вътрешната хармония. Колкото до точната оценка, тя не е наша работа. Когато се касае до две същества, тъй всеотдайно посветили живота си на едно голямо дело, по-разумно би било, вместо да се опитваме да им даваме оценка, да се постараем поне малко да им подражаваме. Защото и Елена Ивановна, точно както Елена Петровна е смятала за основен смисъл на живота си работата в името на Учението, работата за делото на Учителя. И тук обаче приликите и отликите между двете вървят ръка за ръка. Старата дама, както видяхме, понякога получава от „пространството“ известни идеи и Даже цели пасажи, но в други случаи бива оставяна сама да Развива изложението и аргументацията на отделни възгледи. С други думи, моментите на пряко внушение са се редували с моменти на по-самостоятелни занимания. Оттук и неравностойността на някои параграфи. В публикациите на Елена Ивановна подобна неравностойност липсва. Тук почти отсъства рискът за лична интерпретация, защото тия трудове са писани, бихме казали „под диктовка“, при неизбежната в случая условност на термина. Това са думите на Учителя Мория, които Елена Ивановна се е постарала да възприеме и да ни предаде с най-голяма точност. И ако върху книгите не фигурира името на автора, то е само защото такова е било желанието на самия автор. Колкото до личните си произведения, Елена Ивановна тъкмо затуй ги подписва, макар и с псевдоними, за да ги разграничи от другите и да покаже, че това са нейни самостоятелни трудове, ангажиращи единствено нея. Ако Елена Ивановна не е Елена Петровна , то Николай Рьорих в още по-малка степен напомня за Хенри Олкът. Вярно е, че и тук не липсват моменти на сходство, доколкото и двамата са характери, устойчиви на житейските обрати, трезви съдници и реалисти, въпреки интереса си към „отвъдното“, тактични в отношенията си с хората, деловити, добри организатори, годни не само да стигнат до един оригинален замисъл, но и да го осъществят. И двамата, макар по различен начин и в различна насока спомагат за разгръщането на големи обществени движения – Теософското общество и привържениците на Пакта Рьорих. Но полковникът израства, а в известен смисъл и докрай остава в сянката на Старата дама, която е голямата творческа личност на движението. Чужда на славолюбието, Елена Петровна охотно му е предоставила ролята на организатор на Теософското общество , макар в известни случаи да е обезкуражена от повърхностните му знания и от склонността му да прави публични импровизации върху теми, които не са му съвсем познати. Олкът добре разбира превъзходството на Блаватска, и все пак понякога се дразни от бележките й. Той е раздвоен между поривите на властната си натура и чувствата на привързаност. Тъкмо затуй адмирацията му често отстъпва място на иронията или порицанието, без да говорим за тази фамилиарност с нотка на пренебрежение, установяваща се нерядко при дългогодишно общуване между двама души. Изобщо това е един предан сателит, който знае че е такъв, но не желае и другите да го знаят. Рьорих е човек от съвсем различна категория. Той е творческа индивидуалност от голям ранг – живописец и декора-тор, писател и художник, мислител и изследвач на древността, обществен деец и пътешественик. Той развива своята колосална и многостранна дейност не от суетни амбиции за престиж, а защото престижът е необходим, за да изпълни успешно мисията, възложена от Учителите. Елена и Николай Рьорих сякаш са разпределили ролите си с предварително и пълно взаимно съгласие. Той е в центъра на общественото внимание, докато тя в сянката му безшумно и почти незабележимо осъществява голямата си задача. Задачата всъщност е обща, защото с всички свои картини, книги и действия Н. Р. служи на това Учение, което Е. Р. излага в публикациите си. И двамата, макар по различен начин, са глашатаи на Учението. И двамата, всеки със своя мисия, са пратеници на Учителя. И не е никак чудно, че връзката, установена между тези Двама необичайни хора, също е необичайна. Трудно е да си представим по-висока степен на духовно родство, на сърдечна привързаност, на взаимно уважение. Към заника на живота си Николай Рьорих ще напише: „Четиридесет години не са малък срок. В такова далечно плаване могат да се срещнат отвън много бури и заплахи. Дружно преодолявахме всякакви пречки. И препятствията се превръщаха във възможности. Посвещавах книгите си: „На Елена, моята жена, другарка, спътница, вдъхновителка“. Всяко от тези понятия бе изпитано в огъня на живота. И в Петербург, и в Скандинавия, и в Англия, и в Америка, и по цяла Азия ние се трудехме, учехме, разширявахме съзнанието. Творяхме заедно и ненапразно е казано, че прозведенията би трябвало да носят две имена – женско и мъжко.“ Фамилията на Рьориховци е скандинавска фамилия, водеща началото си още от Средновековието. Един офицер от шведската армия, късен потомък на тази фамилия, преминава на служба при Петър I и се заселва в Русия. Николай Константинович Рьорих е роден на 27 септември 1874 в Петербург. В най-ранните му спомени присъства странна картина: висока заснежена планина, озарена от розовия залез. По-късно се оказва, че розовият пейзаж, открояващ се върху синята стена на гостната, представлява изглед от Хималаите – прочутият връх Канченденга, на границата на Сиким и Непал. И никой не може да обясни откъде и как този хималайски пейзаж е попаднал в дома на петербургския нотариус, за да се вреже неизличимо в съзнанието на детето. Когато детето става юноша и завършва гимназия, възниква въпросът за следването. Нотариусът естествено иска синът му да стане юрист, за да поеме ръководството на кантората, но синът желае да влезе в Художествената академия. Назрелият конфликт бива избегнат благодарение тактичността на младия Рьорих, и сблъсъкът завършва с компромис: Николай ще следва едновременно академията и юридическия факултет. В бъдеще противниците на Н. Р. неведнъж ще го обвиняват в склонност към компромиси, без да си дават сметка, че той прибягва само към такива компромиси, които му позволяват да постигне предварително набелязаната цел. Това умение да заобикаля препятствията, без да се отклонява от избрания път Рьорих проявява и в развитието си като художник. Едва завършил академията той се озовава пред бушуващите по онова време борби между традиционалисти и авангардисти. Р. не се присъединява безрезервно към нито един от двата лагера, но и не се стреми към позицията на неутралитет. Той държи да бъде верен не на някакви лагери, а на себе си, не отбягва полемиките, обаче смята, че един художествен възглед най-добре се отстоява чрез творчески дела. И делата не закъсняват. Младият живописец твърде бързо привлича вниманието с необичайните си платна, съвсем различни по дух както от традиционализма, така и от самоцелното новаторство. Сюжетите на картините му от онова време са свързани с най-далечното минало, с човешката предистория. Затова съвсем естествени са и интересите му към археологията. През 1899 при едно пътуване той решава да се отбие в имението на княз Путятин, също археолог. Князът не е у дома си. Семейството е събрано в трапезарията. Гостът, поканен да седне в предверието, бива сякаш забравен. Мръква се. В помещението, вече тънещо в здрач, безшумно е влязло стройно момиче. Светлите му замислени очи са отправени към посетителя: – Вие… кого чакате? Ако художникът бе отвърнал „чакам вас“, това би било най-точният отговор. Девойката, случайно озовала се в имението, където Рьорих също случайно се отбива, е Елена Ивановна. И тук, в здрача на непознатия хол става първата среща на тези двама души, обречени един на друг за цял живот. Подир първата среща следват и други. Впрочем не толкова много, защото скоро въпросът за брака бива решен. Не закъсняват и усложненията: живописецът трябва да замине на специализация в Париж, а не му достигат средства, за да вземе със себе си и Елена, тъй че сватбата бива отложена. Едва заминал обаче, близките на девойката предприемат организиран натиск, за да я принудят да се ожени за друг кандидат, собственик на параходи и милионер. Елена Ивановна трябва да отбива тия семейни атаки в продължение на цели две години и по-точно до момента, когато Рьорих се връща и двамата се венчават. В творчеството на Н. Р., наред с темите от древния славянски живот все по-определено почва да се очертава една друга сюжетна линия – тази на индийските мотиви. Може да изглежда странно, че подобни мотиви ще вълнуват един руски художник, който при това никога не е ходил в Индия, но фактът е налице, а обяснението липсва. Сам Ръорих, когато ще засегне много по-късно този въпрос, ще се задоволи с констатации, избягвайки обясненията: „Връзката с Индия се очерта от самото детинство. Нашето имение „Извара“ бе определено от Тагор като санскритско слово. В съседство с нас по времето на Екатерина бил живял някакъв индуски раджа и още личаха следите на монголски парк. В къщи имаше стара картина, изобразяваща някаква величествена планина и винаги привличаща особено вниманието ми. Едва по-късно разбрах от книгата на Брайан Ходсън, че това бе знаменитата Канченденга. Вуйчото на Елена Ивановна в средата на миналото столетие бил заминал за Индия, сетне се появил в прекрасен раджпутански костюм на един придворен бал в Петербург и отново заминал за Индия. Оттогава вече не чули за него. Още от 1905 г. много (мои) картини и очерци бяха посветени на Индия.“ Дълбокият интерес на Рьорих към далечната страна е бил поддържан естествено не само от картини и семейни поверия. Имало е и срещи с живи хора. За някои от тези хора съществуват доста точни сведения – напр. бурятът Агаван Доржиев, довереник и пратеник на Далай Лама. Доржиев получава будисткото си образование в Тибет и когато по една мисия на Далай Лама пристига в Русия, многократно се среща с Н. Интересът към Индия би могъл, разбира се, да бъде интерпретиран и просто като смътно влечение към екзотиката и древната мъдрост на една далечна страна. Но смътните влечения не са свойствени на Рьорих. В една страница от неговия дневник, датирана 26 октомври 1917 е записано следното: „Правя поклон до земята към Учителите на Индия. Те внесоха в хаоса на нашия живот истинно творчество, и радост на духа, и ползотворна тишина. Във време на крайна нужда те ни изпратиха зов. Спокоен, убедителен, мъдър.“ Смисълът на думата „зов“ е достатъчно ясен от последвалите събития. Останал във Финландия подир затваряне на финландско-руската граница, Рьорих започва да подготвя пътуването си до Индия. Разказът ни твърде би се облекчил, ако можехме да кажем просто, че се е качил на парахода и е слязъл в Бомбай. Но за да осъществи скромния си проект художникът трябва да изживее пет години на непрестанни усилия и постоянни пречки, да се стреми към необходимата виза по всички възможни пътища, да пропътува едва ли не Целия свят – Швеция, Дания, Англия, Съединените щати, Франция, Италия, Швейцария, пак Франция – додето най-сетне в края на 1923 се озовава в Бомбай. Изглежда, че да бъдеш призован от Учителя, това съвсем не означава да ти бъде осигурено удобно и приятно пътуване, а по-скоро означава да влезеш в дългия и труден лабиринт на изпитанията. Понеже, също както в древните Мистерии, онзи, който е тръгнал към посвещението, трябва да мине през целия ритуал на една сурова проверка. И не защото Учителите се нуждаят от проверка, а защото колкото по-неудържимо се стремиш към светлината, толкова повече препятствия трупат по пътя ти силите на мрака. Но този период на изпитания е и период на успехи. Изложбите, които Рьорих устройва в Европа и в Америка, предизвикват голям интерес. Публичните му беседи привличат широки аудитории. Това е началото на неговата международна известност, начало на връзките му с големите представители на културата от двата свята. Рабиндранат Тагор, Хърбърт Уелс, Джон Голсуърти, Франк Брангуин, Бърнард Шоу, Ромен Ролан, Томас Ман, Алберт Айнщайн и много други видни писатели, художници, учени и общественици ще фигурират оттук нататък между познатите на Рьорих и ще подкрепят неговите инициативи. През 1921 в Берлин излиза първата и единствена книга стихове на Рьорих с необичайно и непонятно за мнозина заглавие: „Цветя на Мория“. Както това заглавие, така и съдържанието на сборника ни показват, че духовната връзка на Н. Р. с Учителя продължава и в тия години на изпитание. Но съществува и по-пряко свидетелство за тази връзка. През 1923 Рьорих оставя за печат в Париж втора книга с доста сходно заглавие – „Листа от градината на Мория“. Книгата излиза на следната година. Това не са стихове, а мисли, формулирани лаконично в отделни параграфи. Авторът не е Н. Р- Името на автора липсва. Затова пък всички параграфи са датирани. Над първия е написано „Лондон. Останалите са от следващите години, като последният носи дата април 28 (1923). При цялата необяснимост на появата си тая книга обяснява много неща. От съдържанието на параграфите е ясно, че това са мисли на Учителя, а от заглавието личи, че този Учител е Мория. Датировката подсказва, че духовната връзка се установява постепенно, в началото – инцидентна, а впоследствие – едва ли не постоянна, без все пак да бъде подчинена на някаква календарна периодичност. И, нещо далеч по-важно – за нас става очевидно, че контактът с Учителя може да се установи и без да се ходи до Индия. Все пак по редица причини съпрузите Рьорих са призовани в Индия и както споменахме, в края на 1923 дългоочакваният рейс бива осъществен. Можем да се досетим, че художникът ще се установи по-далече от големите градове и по-близо до Хималаите. Така и става. След едномесечна обиколка из Джайпур, Сарнатх, Бенарес, Калкута, Н. Р. спира в княжество Сиким, близо до Дар-джилинг и не твърде далеч от оня връх Канченденга, чието изображение е запазено в спомените от най-ранно детство. Пътешествията, предприемани от Рьорих из Сиким през 1924 са само увертюра към вече замислената голяма експедиция, която трябва да прекоси редица неизследвани райони на Централна Азия от юг на север и от север на юг, за да проучи историята на материалната и духовна култура на народите от тази част на света. През март 1925 експедицията наистина се отправя от Дарджилинг към Сринагар, но въпреки грижливата предварителна подготовка, маршрутът съвсем не се осъществява според набелязания план. Още в Кашмир пътешествениците едва не стават жертва на въоръжено нападение, организирано от британските власти, третиращи Рьорих като руски шпионин. Подир изпитанието на Кашмир следва изпитанието на Хималаите – стръмнините, ледниците, тесните пътеки, увиснали над бездните, мразът и снежните бури. Седем опасни прохода, всеки на височина над 5000 метра биват преодолени при най-трудни условия, преди експедицията да се насочи към Хотан, където – както читателят се досеща – вече дебне следващото изпитание. Местният управител просто обявява за невалидни редовно издадените китайски визи и подлага пътешествениците на всевъзможни издевателства. Те биват задържани и лишени от всякакъв контакт с външния свят чак до януари 1926, когато най-сетне им бива разрешено да продължат пътя си. Тъй стигат до Урумчи и до следваща серия изпитания – грубите произволи на тамошния китайски губернатор. В Урумчи Рьорих успява все пак да се свърже със съветския консул и да получи виза за Москва. Така към средата на юни той е в съветската столица, където предава на Чичерин, комисаря по външните работи, един многозначителен документ – послание на Учителите. За да разберем доброжелателния тон на посланието трябва да вземем под внимание времето на изпращането му. Това е времето на Непа, когато болшевишката власт сякаш се стремеше да еволюира към по-голяма търпимост спрямо личната инициатива, частната собственост, елементарните граждански права. Засилваше се надеждата, че подир периода на военния комунизъм държавното управление се е ориентирало към един по-либерален вариант. Бихме могли естествено да запитаме: Но нима Учителите не са били в състояние да предвидят, че Непът съвсем не представлява начало на по-човечен ред, а е само кратка пауза, преди да настъпи най-страшното – зверщината на насилствената колективизация, безмилостната експлоатация на масите при „голямото строителство“ и индустриализацията, кървавите пристъпи на самоунищожението, на политическите процеси, заточенията, масовите разстрели. Разбира се, че Учителите са предусещали целия този ужас, надвиснал като близка възможност. Ала една възможност, колкото и да е вероятна, не е фатално неизбежна, поне до даден момент. Човекът и човечеството не са жертва на някаква жестока предопределеност, те нерядко са поставени пред избор. И съвсем ясно е, че Махатмите са целели с посланието си да внушат тактично правилния избор. Нищо повече те не са могли да извършат, защото всеки сам е творец на своята карма. В посланието се утвърждават онези хуманистични принципи, които са характерни за всички големи духовни учения – отрицанието на кастовото разделение, на материалното неравенство, на експлоатацията, лъжата и лицемерието. Близко до ума е, че документът бива приет от Чичерин като куриоз без значение. Като куриоз бива оценена и амбициозната задача на експедицията да изследва огромните азиатски пространства. И все пак поради връзките на Рьорих с хора като Луначарски, той получава необходимата помощ, за да продължи пътя си. През август 1926 групата се отправя към Алтай, навлиза в Монголия, а от там се прехвърля в безводните територии на пустинята Гоби. Керванът е принуден да се отбранява от нападенията на разбойнически банди, да се пригажда към трудно поносимия климат, а отвъд Анси едва не бива отнесен от бурните води на внезапно придошлата река. Но най-тежкото изпитание тепърва предстои. Навлязъл в тибетска територия, отрядът на Рьорих бива спрян на 6 октомври 1927 от тибетска войскова част и заставен „временно“ да се установи на лагер върху пустинно ветровито плато. Генералът, който издава заповедите и ръководи обиска, уверява, че проверката няма да трае повече от два дни, подир което експедицията свободно ще продължи пътя си. Но в бележките на Рьорих е написано: „Генералът замина в Кам и ласкавите два дни се превръщат в свирепи пет месеца стоене в летните палатки при студ минус 60 градуса по Целзий, при ураганни ветрове на височина 15 000 фута. С нас са оставени вечно пияният майор и дивите дрипави войници. Забранено ни е да говорим с минаващите кервани, забранено е да купуваме храна от населението. Керванът бавно загива. Всеки ден при палатките лежат нови трупове и глутниците диви кучета шумно си поделят новата трапеза. От 104 животни загиват 90. Умряха пет души: трима монголски лами и двама тибетци. Малонов подпухна от сърдечни припадъци и накрая също умря. Жената на прикрепения към нас майор заболява от възпаление на белите дробове и умира.“ „Лешояди и орли спорят с глутниците кучета за плячката… Засилват се студовете и вихрите. По бялата равнина няма жива душа. Падат коне и камили. Искахме да ни пуснат в щаба на генерала в Кам – „не може“. Искахме да ни пуснат в Източен Тибет – „не може“. Искахме да ни пуснат изобщо назад – „не може“. За всичко – „не може“. Обсадното положение бива вдигнато едва в началото на март 1928 и оределият керван се отправя към Нагчу, но произволът от страна на властите продължава. На Рьорих бива запретено да мине през Лхаса и той е заставен да предприеме друг маршрут, ненужно удължаващ пътя му цели два месеца. Най-сетне, подир последна поредица мъки, в края на май 1928 експедицията отново стига до Дарджилинг, откъдето е тръгнала преди повече от три години. Керванът, изминал 25 000 километра през многобройни непроучени територии, донася материали с неоценимо художествено и научно значение: старинни ръкописи, етнографски, минералогически, археологически и ботанически колекции, фолклорни и исторически документи. С тези находки Рьорих поставя началото на Хималайския институт за научни изследвания „Урусвати“ („Светлината на Зорницата“), който бързо си създава широки връзки на сътрудничество с други научни институти в Америка и Европа. За седалище на Урусвати бива определена долината Кулу в Западните Хималаи, където художникът се заселва със семейството си. Междувременно в Ню Йорк се осъществява и един друг замисъл на Рьорих. По негов проект бива издигната 24-етаж-на сграда, където с многобройните, предоставени от живописеца платна, се подрежда експозицията на т. нар. Рьорих Мюзиум. Най-значителното културно начинание на художника е от по-друг характер. От много години вече той мечтае за създаване на международно споразумение, осигуряващо закрилата на художествените паметници в случай на военен конфликт. През 1929 бива изготвен и публикуван окончателния текст на този документ, който ще влезе в историята под името „Пактът Рьорих“. Установено бива и знамето на пакта: върху бял фон е описана червена окръжност с три също червени точки в нея. Това е само началото. Защото от доброто намерение до успешния резултат пътят често е дълъг. И макар в случая да се касае за благороден проект, приемлив в еднаква степен за всички страни, ще изминат много години, преди той да се превърне в реалност. Тия години са за Рьорих период на широка и напрегната дейност. Той установява връзки с културни общества и съмишленици от всички краища на света, публикува статии, пише писма, прави посещения на отговорни държавни дейци и шефове на правителства, свиква международни конгреси, додето постепенно от изолираните привърженици на пакта се стига до широко и силно движение със свои национални секции в почти всички цивилизовани страни. Мащабността на разгърнатата от художника дейност сама ни подсказва, че преследваната цел едва ли се свежда до подписване на един документ с хипотетична стойност. С някои свои статии и бележки от това време Рьорих достатъчно ясно дава да се разбере, че за него важното е не само и не толкова парафирането на пакта, колкото привличането на широк кръг от съмишленици, готови да работят за културното сътрудничество и разбирателство между народите в един момент, когато силите на мрака правят всичко възможно за разгаряне на национална и расова ненавист. В тези години Рьорих е вече популярен из целия свят. За това допринасят и заслугите му на пътешественик, и изложбите му в големите столици, и музеят в Ню Йорк, и дейността му за каузата на Пакта, и не на последно място шумотевицата на вестниците, публикуващи по-охотно измислици и легенди, отколкото точните факти, свързани с Рьорих. Този престиж му открива достъпа до кабинетите на отговорни държавници, а интелектът и чувството за такт му осигуряват благосклонността на събеседниците. За жалост благосклонността се изразява най-вече в любезни и незаангажиращи никого с нищо фрази. А съществуват сведения, че при някои от срещите си на най-високо ниво Рьорих е носел съответни послания от Учителите. И не е трудно да се разбере, че ако мъдрите предупреждения, съдържащи се в тия послания, са били възприети с необходимата сериозност, събитията в света вероятно биха се развили по-другояче. Уви, приемът се е ограничавал с кухи .любезности и усмивки. Фалшивите дипломатически усмивки, с които неусетно се стигна до Втората световна война. През май 1934 по молба на правителството на САЩ художникът предприема с научна цел ново пътуване из Азия. Експедицията трае повече от година и приключва мисията си с пълен успех. Но когато Н. Р. прекосява повторно пустинята Гоби и се завръща в цивилизования свят, там го очакват не само лаври. Използвайки отсъствието му, директорът на музея в Ню Йорк, аферистът Хорш, успява да си присвои цялото имущество на института, включително и картините на художника. Рьорих естествено завежда дело, ала то приключва без резултат, понеже Хорш има зад гърба си силни хора. Едва впоследствие почитателите на живописеца успяват да възстановят музея, макар с по-бедна експозиция и в далеч по-скромни размери. Но 1935 е за Н. Р. и година на големи успехи. На 15 април във Вашингтон президентът на САЩ и представителите на латиноамериканските страни слагат подписите си под Пакта Рьорих. От изказването по радиото, което Рузвелт прави по тоя повод, личи ясно, че той добре е разбрал истинския замисъл на автора: „Предлагайки на всички страни в света да подпишат този пакт, ние се стремим неговото всемирно признание да се превърне в насъщен принцип за запазване на съвременната цивилизация. Този договор има по-дълбоко значение, отколкото текста на самия документ.“ Европейските страни обаче не бързат с подписването. Малцина вярват сериозно в опасността от война. Малцина вярват, дори когато през есента на 1939 затрещяват оръдията. Това е тъй наречената „странна война“, съпроводена от слухове за тайни мирни преговори и за бърз безболезнен край. Бърз, наистина… И безболезнен… Пет години на ужаси, и петдесет милиона жертви. Все пак, макар и цели две десетилетия след апела на Рузвелт, Пактът Рьорих бива приет на свиканата от ООН конференция в Хага, през май 1954. Авторът на пакта обаче вече не е между живите. Художникът прекарва последните години от живота си по същия начин, както и предишните – в неуморна работа, без оглед на трудностите и неуспехите. Той пише статии в защита на справедливата борба срещу нацизма, създава редица забележителни картини, а получените от тях суми жертва за бойците на фронта. Големият миролюбец доживява края на войната, но не и истинския мир. Когато през 1947 колонизаторите се оттеглят от Индия, те не пропускат възможността да разпалят конфликта между индуси и мюсюлмани, довел до изтребването на петстотин хиляди души. Вълната на насилие обхваща и мирната долина Кулу. Виковете на жертвите стигат чак до дома на художника. Но Рьорих бива пощаден от ужасното зрелище. Той вече е прикован на леглото от болестта и когато пита какви са тия крясъци навън, домашните отговарят че туземците гонят мечки. На 13 декември 1947 живописецът завинаги затваря очи. Върху статив е поставена последната картина „Заповедта на Учителя“. Картината остава недовършена. Но заповедта е изпълнена. През всичките тези години Елена Ивановна не само помага на мъжа си в неговата обществена дейност, но и осъществява своята голяма мисия, свързана със записване и разпространение на Учението. Ние за жалост знаем твърде малко за тази изключителна жена, но даже и това „малко“ достатъчно ясно ни разкрива целеустремеността и всеотдайността на един благороден дух. „Когато Серов работеше над нейния портрет – пише Н. – той уверяваше, че нейната основна същност е движението. По-верно би било да се каже – устремът… Да окаже помощ, да ободри, да разясни, без да жали сили – Елена Ивановна е готова на всичко това. Често се удивляваш откъде идват силите, особено като знаеш нейното слабо сърце и всичките тези необичайни явления, на които лекарите само се чудят. Елена Ивановна пропътува заедно с нас на кон цяла Азия, замръзваше и гладуваше в Тибет, но винаги първа даваше пример на бодрост пред целия керван. И колкото по-голяма беше опасността, толкова по-бодра, по-радостна и изпълнена с готовност беше тя. Пулсът й бе стигнал до 140, но тя все пак се стараеше лично да участва в настаняването на кервана и в уреждането на всички пътни затруднения. Никой никога не я е видял в упадък на духа или в отчаяние, макар за това да е имало не малко поводи от различен характер.“ „И живее Елена Ивановна в постоянна неуморна работа. Тъй – от заран до вечер. Ще поболедува малко, но бързо с Духа си ще преодолее тялото и пак ще чуеш как бодро и бързо трака пишущата й машина. Сега приятелите искат да издадат писмата на Елена Ивановна. Естествено, част от писмата, и то в извадки. Ако се издаде всичко, то биха се получили много томове.“ „Особена и необичайна е дейността на нашата вдъхновителка. В различни страни цели огнища се поддържат с нейната помощ, долитаща с крилата на самолетите. Тя винаги бърза с помощта си. Очакват думи на утеха, потвърждение и пояснение. Даже много от приятелите не знаят, че Елена Ивановна е написала редица книги. Не под свое име. Тя не обича дори и косвено да споменава за себе си. Не пише анонимно, но има пет псевдонима. Има и руски, и западни, и източни. Странно е да четеш как споменават нейните книги. Хората не знаят за кого говорят. По идея на Елена Ивановна възникват женски съдружества. Особената прелест е в туй, че много неща възникват, без дори да се знае истинският източник.“ Тези редове са написани през 1938. По това време Елена Ивановна вече е завършила една огромна част от делото си. Публикувана е цялата поредица книги с беседите на Учителя, започната в 1924 с вече споменатите „Листи от градината на Мория“, наречени по-късно „Зов“. През 1925 излиза втората част на „Листи от градината на Мория“, получила пак по-късно подзаглавието „Озарение“. Следват: „Община“ (1926), Агни-Йога (1929), двата тома на „Безпределност“ (1930), „Йерархия“ (1931), „Сърце“ (1932), трите тома на „Огнен свят“ (1933, 1934, 1935), АУМ (1936) и „Братство“ (1937-1938). Тази поредица съдържа словото на Учителя не в преразказ или в резюме, а записано с най-голямата възможна точност. За това ясно е казано в късото предисловие към „Агни Йога“: „Почитаемият Махатма, дал книгите „Зов“, „Озарение“ и „Община“, ни предаде много съвети и знаци на Агни Йога. Тези практически указания са събрани от нас, в полза на търсещите знание.“ „Санскрит и Сензар дават своя оттенък на изложението и не винаги намират еквивалент в други езици. Но въпреки туй значението на тия изрази е запазено точно и участниците в съвременния живот ще четат с внимание това мъдро Учение, идващо от опита на вековете.“ По повод на езика Сензар в кореспонденцията на Елена Ивановна срещаме и едно добавъчно пояснение: „Свещеният сензарски език се състои от най-добрите определители, заимстваш от всички съществуващи езици. В него влизат много думи с латински корен… Някои думи не приличат на нито едно от познатите ни наречия. Често отделна дума предава сложно понятие или действие.“ В случая, разбира се, за нас е важен не толкова въпросът за езика, на който е давано посланието, колкото въпросът за автентичността и смисъла на посланието. Отговорът може да се намери още в началните пасажи на сборника „Озарение“: „Ще запитат: „Кой ви е дал Учението?“ – Отговаряйте – „Махатмата на Изтока“. „Ще запитат: „А къде живее той?“ – Кажете – „Местожителството на Учителя не само не може да бъде посочвано, но даже не може да бъде произнасяно…“ „Ще запитат: „Кога ще се окажа нужен?“ – Кажете: „От този час и до веки“. „Ще запитат: „А кога да се приготвя за работа?“ – Кажете – „Без да губите ни час“. „А кога ще има зов?“ – Кажете – „Даже спете леко“. „А как да работя през това време?“ – Кажете – „Като Умножите качеството на труда.“ Ние знаем, че указания от рода на цитираните едва ли ще задоволят любопитните хора и че те вече са готови със следващите си въпроси: Къде е дадено Учението? Защо – в такъв вид? Пред каква аудитория? Присъствала ли е там лично Елена Ивановна? А в случай, че не е присъствала, по какъв път е узнала словото на Учителя? Макар такива въпроси да нямат особено отношение към характера на самото Учение, но някои от тях са естествени и не съвсем лишени от значение. За жалост ние не разполагаме с напълно изчерпателна информация, нито можем да си позволим да импровизираме и да представяме личните си догадки за реални факти, тъй че ще се задоволим с оскъдните данни, оставени от самата Елена Рьорих и пръснати тук-там в нейната кореспонденция. Впрочем отговорът на първия въпрос – къде? – се съдържа още в послеслова на „Агни Йога“: „Дадено в долината на Брамапутра, извираща от езерата на Великите Нагове, пазещи заветите на Риг-Ведите“. Това свидетелство, при пялата си лаконичност, достатъчно ясно потвърждава цитираното вече изказване на Учителя: „Географът може да бъде спокоен, ние наистина заемаме определено място на земята.“ Що се отнася до втория въпрос, той представлява в известен смисъл отговор на третия. Формата на изложение в посочените книги подсказва, че се касае за формулировки, напътствия и бележки, давани от Учителя на неговите ученици по различни поводи и върху различни теми. И доколкото тия ученици не са били начинаещи труженици, читателят неизбежно ще среща параграфи, изискващи известна предварителна подготовка, за да бъдат правилно усвоени. Не ще и съмнение, че неподготвената публика би предпочела да види тази материя, поднесена в стройното и общопонятно изложение на един учебник. Но, какво да се прави, никое голямо учение не е било давано под формата на учебник. Учебниците са идвали по-късно, за да обяснят и нерядко да примитивизират идеите на Учителите. „Вие казвате, – пише Елена Рьорих на един свой кореспондент – че съветите в „Агни Йога“ са тъй пръснати, та е трудно да бъдат събрани в система. Ще отговоря, че това е Учение на Живота в цялата му сложност, и съветите са се давали на учениците именно върху жизнени примери, съответно на туй как са възниквали предизвикващите ги обстоятелства, и по такъв начин те по-добре са били запомняни. Та нали цялата природа ни показва как съвършеният организъм развива своите членове едновременно, а не поотделно. Така и Учението на Живота е построено тъй, че на всяка нова степен съзнанието да обхваща възможно по-голяма периферия и така именно е влизало в живота, а не се е откъсвало от него.“ Всъщност принципите на Учението, макар и да не следват елементарната система на справочник, съвсем не са изложени безразборно и произволно. Освен че те са обединени около основната тема, фигурираща като заглавие на всяка книга, но и между отделните параграфи съществува определена логическа връзка. И макар понякога да ни се струва, че едни и същи мисли се повтарят, не е трудно да видим как вече познатото влиза в нови комбинации с още непознатото и по тоя начин ни разкрива постоянно разширяващия се кръгозор по пътя на възходящата спирала. Що се отнася до туй, дали Елена Рьорих винаги е присъствала физически там, където Учителят е давал наставленията си, това е въпрос, който може да вълнува най-вече несведущите. Колкото до другите, те знаят, че формите на контакт с Адепта могат да бъдат различни и не изискват непременно физическо присъствие. Самата Елена Ивановна казва в едно свое писмо: „Как да намерим Учителя? Да не забравяме, че законите на вълните обладават свойството да привличат вниманието на този, до когото зовът се отнася. Не е необходимо да намерим Учителя в съседната къща, ръководството може да се извършва и от разстояние.“ По съвсем понятни причини Елена Рьорих не ни е оставила подробни сведения за връзките си с Махатмите. Все пак знае се, че голяма част от книгите си тя е писала, както казахме „под диктовка“, при цялата условност на това понятие. В случая нямаме предвид тъй нареченото „автоматическо писмо“ на медиумите, а по-скоро умението да се улавят от разстояние и то съвсем точно словата на Учителя. По този въпрос в кореспонденцията на Елена Ивановна могат да се намерят някои доста конкретни указания. Преди всичко, що се касае до автоматичното писмо, Елена Рьорих е изразила съвсем категорично отрицателното си мнение: „Сега за механическото писмо. Това също се разглежда като известна степен на обсебване, защото при автоматическото писмо обикновено се оказва въздействие отвън на физическия център на ръката и даже на мозъка и затова то е твърде вредно… Самата аз никога не съм писала автоматически.“ Колкото до способът на връзка, използван от самата Елена Ръорих, следващият пасаж от едно нейно писмо е твърде многозначителен: „Огненият проводник на яснослушането се смята за най-пряк, най-близък и съкровен. Само невежата в окултизма може да смята, че писмата, та макар и предадени по окултна поща, доказват по-голям контакт, отколкото непосредствения огнен проводник на яснослушането, който използва помежду си цялото Бяло Братство. Всички книги на Учението ни посочват този пряк контакт. Нима опитът на Агни Йога би могъл да бъде изминат без прекия контакт с Великия Учител! Та нали всички книги са дадени и се дават върху основата на този опит.“ Едва ли е нужно да се пояснява, че „проводникът на яснослушането“, от който явно се е ползвала Елена Рьорих, не може да бъде достъпен за всеки от нас, като телефон или радиоприемник. За това се изисква нашите психически вибрации да бъдат в съзвучие с вибрациите на Учителя, а е необходима и съответна предварителна подготовка. В кореспонденцията на Елена Ивановна съществува следният пасаж: „Понякога Махатмите събират при себе си събратята за известен срок в един от своите Ашрами и подготвят организма им за съкровени възприятия на тънките енергии и им предават инструкции. Така е било с Елена Петровна Блаватска, която е прекарала три години в техен Ашрам, преди да донесе на света „Тайното учение“. Елена Рьорих говори за Блаватска, но горните сведения вероятно важат в известен смисъл и за самата нея. На няколко места в писмата си тя откровено говори за директното психическо въздействие на Великия Махатма, когато се е налагало да й бъде оказвана помощ. Така, на въпроса във връзка с един параграф от учението, Елена Ивановна отговаря: „Мълнията мисъл, спомената в този параграф, бе изпратена от Учителя, за да укрепи зрението ми, което бе много отслабнало подир работата с дребния шрифт… След това зрението ми значително укрепна. Естествено тази мълния бе наситена с особено качество лечебна енергия.“ На друго място Елена Рьорих говори за вибрациите, които Учителят й изпраща за укрепване на болното сърце. Те „продължаваха около двадесет минути, след което ставах като възкръснала. Изпитвам твърде често вибрациите, възстановяващи моята сърдечна дейност“. При това Елена Ивановна пояснява, че е получавала вибрации от различно естество, и че е записала тоя си опит „в няколко десетки тетрадки“. Колкото редки и бегли да са подобни бележки в публикуваната част от кореспонденцията, те са достатъчни, за да ни подскажат постоянната връзка, поддържана между Елена Ивановна и Бялото Братство. Една наистина необичайна и в същото време съвсем делова връзка, лишена от ритуалната орнаментика и мистичната тайнственост, в която известни окултни автори тъй обичат да обгръщат висшите контакти. Очевидно Елена Рьорих има предвид недостоверност-та тъкмо на тоя вид литература, когато пише: „Смешно е да се чете за висшите степени на посвещение, които могат да се достигнат в съвременните окултни школи. Висшите степени се достигат само с вътрешно усъвършенстване, каквото никаква съвременна езотерическа школа не може да даде. Посвещенията се извършват насаме между Великия Учител и ученика и техен резултат е следващата степен на възприемане висшите енергии или лъчи. Затуй такива Посвещения стават винаги неочаквано и често в спалнята или работната стая на ученика. И този Празник на Духа остава неизгладим в съзнанието и сърцето на ученика. Тези Празници на Духа нямат нищо общо с бутафорните посвещения, описани в някои окултни книги.“ Горният пасаж свидетелства, че Елена Ивановна познава от личен опит и достатъчно добре материята, за която говори. И ако можем да съжаляваме за крайния лаконизъм на подобни обяснения, то съвсем не е трудно да го разберем. Самата Елена Рьорих многократно споменава в кореспонденцията си, че не може да пише за редица неща, след като не знае в чии ръце ще попадне писмото й. Но в случая не се касае единствено до предпазливост, а и до изключителна скромност. Елена Ивановна не желае в никакъв случай и при никакви обстоятелства собствената й личност да се превръща в център на внимание. Център на внимание трябва да бъде Учението, а не пратеникът. Елена Ивановна просто иска да се изличи като посредник, да забравим изобщо че има посредник, да останем сами, лице в лице с Учението. „Не мислете, че търсим признание – пише тя. – Нищо не е тъй далече от нашите намерения. Даваното сега Учение трябва да се оценява и ще се оценява само по собственото му вътрешно достойнство. “ И, на друго място: „Отказът да се признаят посредниците не може да умали Учението. Затуй много ви моля да уверите всички, че не претендирам за никакъв авторитет и моля да се забрави за съществуването ми.“ Да служи за връзка на Учителя със светлите, жадни за чисто знание хора – това е едничката амбиция на Елена Рьорих. Нейният стремеж е да бъде пределно точен изразител на словото на Адепта. Тя е толкова съвестна в това отношение, че се спира дори на въпроса за „главните букви“, които вероятно са разтревожили някои читатели: „Що се отнася до главните букви в местоименията, срещани в книгите на Учението, то вината е моя, ако това изобщо е вина, защото ги поставям от най-дълбока почит и обич към Великите Образи и към Висшите Понятия. Мога да твърдя, че в собственоръчните писма На Великите Учители такива главни букви не се срещат.“ Кореспонденцията, за която говорим, ни разкрива мисията на Елена Ивановна откъм нейната втора страна. След като е записала словото на Учителя, тя е принудена да стане и коментатор на това слово. Казваме „принудена“, защото Елена Ръорих съвсем не е претендирала за подобна роля. Но странната поредица от анонимни книги, без да бъде рекламирана или натрапвана, привлича вниманието на хората, търсещи изход в тоя свят на безпътица. Някои от тях се обединяват в групи, за да обсъждат едни или други теми на Учението. Възникват неясни въпроси. И понеже по неведоми пътища става известно, че книгите идват от Елена Ивановна, то и въпросите почват да се отправят към нея. При своята изключителна отзивчивост Елена Рьорих -въпреки заетостта си – не може да остави без отговор непрестанно прииждащите от всички краища на света писма. Тя пише почти всекидневно до знайни и незнайни хора, като не само разяснява различни страни на Учението, но дава и всевъзможни практически съвети, свързани с битовите затруднения и здравословното състояние на кореспондентите. Така с течение на времето се натрупва една огромна преписка, особено интересна за недостатъчно запознатия с принципите и термините на Учението читател, и не само за него. Защото с крайната си добросъвестност и за да избегне каквото и да било произволно тълкувание, Елена Ивановна се е обръщала за разяснението на някои въпроси към Учителя и ние намираме не малко подобни разяснения, цитирани в писмата. При голямото богатство на информация, съдържащо се в тази кореспонденция, нищо чудно, че редица сътрудници изразяват желание тя да бъде публикувана. Първоначалният отговор на Елена Рьорих е бил отрицателен. Постепенно обаче доста от писмата започват да се преписват изцяло или частично и да се предават от ръка на ръка. Изправена пред риска да види мислите си изопачени от неумели съкращения или неточно преписване, Елена Ивановна дава съгласие да бъде публикувана част от кореспонденцията й. Така през 1940 излиза от печат двутомното издание „Писма на Елена Рьорих, 1929-1938″. Това издание е за нас и един от редките източници, чрез които бихме могли да почерпим някакви преки сведения за характера на тази необикновена жена. Един характер, разкриващ се не в самопризнания, а в спонтанни реакции пред сложни нравствени проблеми и остри социални явления. В тия писма прозира отзивчивост към тези, които търсят истината, толерантност и търпимост спрямо другояче мислещите, пренебрежение пред злобата и клеветата. Разкрива ни се една широка осведоменост за съвременните процеси в света, една проницателност за бъдещото развитие, граничеща с ясновидство, един твърд и спокоен оптимизъм пред очертаващите се страшни сътресения. От думите на тази жена лъха доброжелателност, нравствена чистота, тънка чувствителност, съчетана с духовен стоицизъм, най-сетне, откровеност и простота. И не е никак трудно да усетим, че пред нас се намира човек, у когото съществува пълна хармония между високите принципи и всекидневното поведение. Елена Рьорих продължава напрегнатата си дейност и в следвоенния период. Подир смъртта на своя съпруг, тя се оттегля заедно с един от синовете си в усамотена местност сред Хималаите, за да работи от заран до вечер над ръкописите си. Имаме всички основания да предполагаме, че публикациите на Елена Ивановна представляват само част от нейното обширно Духовно наследство. Някога, като малко момиченце, незнаещо още дори да Чете, Елена изпитвала непреодолимо влечение към библейските легенди. Тя взимала тайно от домашната библиотека дебелата книга с илюстрациите на Доре и с мъка я довличала до стаята си, за да разглежда насаме странните рисунки, додето постепенно, без чужда помощ, се научила да разчита и текста. Но когато скришно е носела тежкия том на Писанието, малката Елена едва ли е могла да подозира, че й е съдено някой ден да отнесе на човечеството едно друго непознато и необичайно Писание, в което мъдростта на вечните истини ще бъде съчетана с повелите на новата велика и страшна епоха, епохата на Огъня. III „Който веднъж се е докоснал до Огненото учение, той променя своята същност от вчерашния ден.“ (Мория) И тъй, Учението най-сетне е пред нас. Не във форма на отделни писма, които биха могли да подразнят критиците със своята фрагментарност. Нито в преразказ на един или друг посредник, което пък би могло да постави под съмнение автентичността. Петнадесетте неголеми томчета, вече изброени от нас, съдържат словото на Учителя Мория, записано с възможно най-голяма точност. И – факт за отбелязване – въпреки обичайната безогледност на клеветата, никой от противниците на Елена и Николай Рьорих никога не е дръзнал да им припише авторството на споменатите книги – толкова очевидно е по тона и съдържанието на тези книги, че те идват от един свят, съвсем различен от нашия. Учението би могло да се оценява в различни аспекти: като философия, доколкото представлява възглед за категории като дух и материя, пространство и време, доколкото ни разкрива отношението между човека и света и решава основните проблеми на познанието; като космогония, доколкото разглежда въпросите за същността на Вселената, за нейното възникване, еволюция и строеж; като етична школа, доколкото съдържа свои концепции за доброто и злото, за нормите на човешките отношения и човешко поведение; като религия, доколкото тълкува Божественото начало и възприема принципи на такива духовни водители като Буда и Христос; като ръководство от практично-приложно естество, доколкото съдържа многобройни съвети за начина на живот, за режима на хранене, за предпазване от болести, обсебване, злотворни влияния. Последният аспект очевидно е най-стеснен. Но колкото и абсурдно да изглежда, той най-много привлича някои хора. И когато такива хора установят, че въпреки практичната си полза, Учението все пак не е някаква Хатха-йога, обещаваща здраве и дълголетие, те бързо се дезинтересират от него. Учението наистина не е Хатха-йога. Обаче то не е и философия, космогония, религия или етична школа. То обхваща основните проблеми на тия сфери, както и на редица други, но за да стигне до точния отговор – ги разглежда в сложните им и многообразни връзки, като ги издига до един органичен синтез, който трудно би могъл да бъде обозначен с името на коя и да е отделна наука. Учението ни дава познания за Безпределността, наричана Вселена, за многообразието на различните проявени форми и движещи сили, за мястото на Земята и на човека в този необятен свят, за законите на човешката еволюция, за нейното минало, настояще и висша цел. Но колкото и богата да е тая проблематика, ние ще проявим късогледство, ако оценим Учението само в нейните рамки. Елена Рьорих в едно свое писмо, след като дава на кореспондента си исканите пояснения по някои космогонични проблеми, добавя: „Съветвам ви да мислите повече за духовното усъвършенстване, отколкото за космогонията. Без очистване на сърцето, без разширение на съзнанието по пътя на Живата Етика, не може да се получи истинско знание. Тъй, изкореняването на един лош навик ще ви донесе повече полза, отколкото заучаването наизуст на всички съществуващи системи в космогонията.“ Смисълът на бележката е достатъчно ясен: нравственото усъвършенстване трябва да предхожда интелектуалната осведоменост. Нещо повече: нравственият момент е по-важен от интелектуалния. Този съвет може да изглежда спорен. Ала той съвсем не е случаен. Макар да представлява неоценима форма на самообразование, Учението не е школа за самообразование. То не си поставя за цел да замести или да измести другите науки, та макар и в качеството си на принципно нов синтез. Неговата задача е не просто да ни обогатява със знания, а да ни накара да действаме. И ако ни дава знания, то е именно за да ни научи да действаме. Само когато разберем напълно този действен характер на Учението, ние наистина ще се доближим до неговия смисъл. Ако тези книги започват да се появяват едва три десетилетия след публикацията на „Тайното учение“, то е защото появата им е предизвикана от промените в света и защото идват да ни кажат нещо повече от съдържащото се в „Тайното учение“, където проблемите на космогонията и човешката еволюция са широко осветени. Махатмата сам често нарича Учението „Жива Етика“ или „Учение на Живота“ и многократно подчертава, че то трябва незабавно да се прилага в живота, да се превърне в образец на поведение, в мерило на всички наши постъпки, Защо такава припряност? – би могъл да каже някой. Защо нещата да не протекат с обичайния си ход, както напр. в университета, където студентите години наред усвояват знанията, преди да дойде времето да ги прилагат? Защото, ако има припряност, тя не е от страна на Учителя, а от страна на събитията. И тук трябва да ни стане ясно, че Учението не е образователен курс, но съдбовно предупреждение, отправено в навечерието на онази планетарна криза, която днес е в пълния си ход и която е най-тежката, преживяна от човечеството. От туй, в каква степен и в какъв срок ще приемем това предупреждение, зависи дали човечеството ще оцелее. Естествено и тук ще се намери някой да забележи, че ако от произнасянето на предупреждението до днес е изтекъл над половин век, през който някакси сме оцелели, това означава, че положението не е чак толкова тревожно. Подобни разсъждения могат да бъдат израз само на къса памет, на невежество и на лекомислие. На къса памет, защото десетки милиона хора бяха унищожени именно през този половин век. На невежество, защото малцина могат да знаят какви титанични усилия са били необходими от страна на Адептите в някои съдбоносни моменти, за да принудят силите на мрака да отстъпят и да се предотврати най-страшното. На лекомислие, защото ако най-страшното досега е било избегнато, това съвсем не е гаранция, че то непременно ще бъде избегнато и в бъдеще. Съществуват фатални мигове, когато участта на човечеството трябва да се решава от самото човечество, и в такива мигове, въпреки готовността ни да прехвърлим грижите си върху Ддептите, това едва ли ще се окаже възможно, доколкото не Адептите, а ние лично ще трябва да се явим на изпит. Настъпването на съдбовния момент вероятно най-сетне ще ни разбуди и ще ни накара да се озърнем за помощ. Но помощта може да дойде само от една единствена посока -Йерархията на Светлината. А за да получим помощта, би трябвало навреме да сме осигурили връзката. „Живата Етика – казва Учителят – разглежда всички понятия, които са Основи на живота… Огнените закони ще дадат на духа разбиране за Йерархията… Не са нужни всякакви уверения в преданост… не са нужни почитания на Властите-ля там, където няма разбиране на Живата Етика. В Тънкия свят не ще избягаш от преживяванията си. Също както собствената светлина осветява туй, което те заобикаля, така и собствената тъмнина помрачава цялото пространство. По пътя към Огнения свят трябва да се замислим за страшните последствия, ако Живата Етика не бъде приложена в живота.“ Огненият свят… това не е метафора. Нито пък е някакъв друг свят, различен от нашия, където можем по желание да надзърнем или не. Огненият свят – това е неотменимо предопределеният цикъл, в който влиза нашата планета и който, в зависимост от самите нас, ще се превърне било в трагичен епилог на огнената смърт, било в пролог на нова и светла ера в човешката еволюция. Голям брой хора са склонни да разглеждат едно Учение по същия начин, по който биха разглеждали една витрина за конфекция. Всичко ново ги интригува, докато всичко повече или по-малко познато им досажда и те дори не си дават сметка, че в ущърб на здравия разум, подменят критерия за стойност с критерия за ефектност или модност. „Често хората съвсем не умеят да се ползват от даденото им Учение – казва сам Великият Махатма. – Когато слушат сведение, което сякаш им е познато, те високомерно възклицават – „отново все същото, всеизвестното“. Те не се опитват да проверят – доколко това познато е било осъзнато и приложено от тях. Те не желаят да помислят, че полезното Учение се дава не за новост, а за постигане на достоен живот.“ Ако задачата ни бе да привличаме публика, ние лесно бихме могли да убедим любителите на новости, че Живата Етика наистина предлага познания, каквито не би могла да предложи никаква друга научна или религиозна школа. Ние обаче нямаме намерение да рекламираме идеите като съблазнителни гастрономически специалитети, нито сме склонни да ги оценяваме според модата на сезона. Известно е, че ако по времето на Блаватска символиката, терминологията и практическите предписания на Източните доктрини предизвикваха ярост и подигравки, то днес целият този реквизит се е превърнал за Запада в общоприета баналност. Стотици хиляди хора разговарят за будизма Зен, практикуват пранаяма или отправят в пространството древния мантрам „Ом“. Нямаме нищо против всичко това, но то не е направило нашия свят нито по-съзнателен, нито по-добър. И ако ще пристъпим към Учението със същата лекота, с която толкова хора пристъпват към всяка екзотика, най-правилно би било изобщо да не започваме. Би следвало прочее още от самото начало да приемем, че едничките критерии, от които ще оценяваме Учението, могат да бъдат критериите за истинност и полезност, а това, за да си послужим с известното източно положение, са две неща, които правят едно. Сам Учителят казва: „Два са признаците за истинността на учението: първият – стремежът към общото благо; вторият – приемането на всички някогашни Учения, отговарящи на първия признак. Трябва да се отбележи, че първоначалната форма на Учението не съдържа отрицателни положения. Но суеверните последователи… започват да ограждат Заветите с отрицания. Получава се пагубната формула: „нашата вяра е най-добра“… Оттук има само крачка до кръстоносните походи, до инквизицията и до моретата от кръв в името на Този, който е осъждал убийството.“ Горният параграф прави съвсем излишна дискусията по често поставяния въпрос: Какво представлява всъщност Учението? Осъвременен вариант на Будизма? Или – на Браманизма? Или – на Християнството? То е близко в една или друга степен до всички големи духовни учения на миналото по простата причина, че всички те, както вече се посочи, са дошли от един и същ Духовен Център. Учението обаче е родствено на предишните учения в техния първоначален, автентичен вариант, преди те да бъдат изопачени в користни догми, и по този начин представлява възстановяване на големите, отричани с векове истини: „Колко неотменими Истини са били отричани! Казват – няма вечен живот. Но той съществува. Казват – няма Тънък свят. Но той съществува. Казват – няма връзка между световете. Но тя съществува. Казват – няма висше ръководство, но То съществува.“ (Мория) При това Учението не е нито механично повторение, нито само опреснен вариант на вече известното, а представлява продължение на Великата духовна традиция, съобразно новите условия на живота и новите нужди на еволюцията. Защото, както припомня Адептът, „в течение на векове множество искри на мъдростта са се пръскали над Земята, но всеки кръг има свой ключ“‘. Както се вижда дори от бегло набелязаната проблематика на Учението, то се отличава с всеобемност в точния смисъл на думата. Няма нито един съществен въпрос на действителността – съвсем близка или неизмеримо далечна – който Учителят да е отминал и оставил без отговор. При това, без да се отбягват някои на пръв поглед второстепенни теми, вниманието ни е насочено преди всичко към големите принципи, към вътрешната организация и скритите функции на нещата. Така Учението ни се представя не толкова като някаква енциклопедия на окултни знания, колкото като ръководство за мислене, за проникване в смисъла на явленията. Дълбочината на проблематиката в тия текстове е особено респектираща с начина, по който е поднесена – пределна простота на съждението, пределна яснота на израза. Учителят ни внушава античния възглед, че великите принципи са в основата си винаги прости. В същото време – макар да се обръща към ученици, далеч по-подготвени от нас – той говори така, че словото му да бъде разбрано от всеки, който иска да слуша. „Знанието води до простота – казва Учителят. – Хората, които добре се познават помежду си, не се нуждаят от дълги и сложни разсъждения. Те предпочитат да обсъждат същността на нещата. Прекрасно е знанието, водещо към смисъла. Само мнимата наука ще се задавя в претрупаности и така ще замъглява предназначението си.“ И още: „Към най-сложното можем да се приближим по най-прост път.“ По този именно най-прост път Адептът ни води до скритата механика на такива закони, като преминаването на количествените натрупвания в качествени изменения: „Наситеният разтвор поражда кристал. Тъй минават пред нас различните състояния… Наситеността на мисълта произвежда действие. От мисълта се ражда физическо следствие. Също тъй и насишането на Кармата произвежда накрая физически последици.“ В един момент, когато астрофизиката още се губеше в догадки относно процеса на зараждане на небесните тела, Учителят по пределно прост образен начин ни разкриваше действието на космическата пулсация и – което е далеч по-съществено – нейната скрита първопричина: „Стопанката, получила от млякото бучка масло, вече с това е познала твърде важна Космогония. Тя е разбрала как се зачеват небесните тела. Но преди да пристъпи към „биенето“, стопанката е отправила своята мисъл за това (действие); само от съединението на мисълта и биенето се създава полезна маса, подир туй се прави и сирене, вече със зачатки на население. Нека не се усмихваме на такъв микрокосмос. Същата тази енергия движи и системите от светове. Нужно е само твърдо да се осъзнае значението на мисълта, значението на великата енергия. Нима не е чудесно – че същата тази енергия сияе в сърцето на всеки човек?“ Все с оглед изискването за простота и понятност изложението е освободено в границите на възможното от труднодостъпната източна символика и езотеричните наименования. Казваме „в границите на възможното“, защото съществуват будистки и браманистки термини, които не могат да бъдат избегнати, по простата причина, че не разполагаме с техен еквивалент в западните езици. И все пак Учителят напомня, че терминологията не е най-важното и че може да се използва всяко название, стига то да е годно да ни разкрие смисъла: „Не бива да се смущаваме, ако някой употреби думата физиология към Висшия свят… Физиологията е само условно определително на много действащи закони… Естествено, при дълбоко изучаване ще се намерят и по-подходящи названия. Но даже за най-висшите понятия могат да се намерят съпоставки във физическото всекидневие… Нека всеки се насочва според своята мярка – макар и с термините на механиката -към тоя Единствен път.“ Следвайки мисълта на Учителя, Елена Рьорих на свой ред пише: „През последните десетилетия се появиха толкова бутафорски окултни организации, че всеки сериозен търсач се старае да се държи настрана от всичко, носещо етикета на окултизма. Сега вече са нужни нови определителни, отговарящи на съвременната терминология, приета от науката, която в своите последни открития се докосва тъй близко до най-тънките енергии и до отвъдния свят.“ Грижата за съвременност на израза е в пълно съответствие със смисъла на Учението, отговарящо именно на изискванията и проблемите на съвременния живот. Без да бъдат ни най-малко примитивизирани, големите истини и високите принципи ни се представят в своето земно значение, като неща, необходими всеки ден и при всички житейски положения. Те не са църковен протокол или ритуал на неделната служба, с който през седмия ден изкупваме безобразията си от предишните шест дни. Поуките на Учителя могат и трябва да бъдат мерило за всички наши дела и ако това не винаги става, вината едва ли трябва да се търси в Учението: „Често чуваме оплаквания за недействителността на нашето Учение. Обикновено се оплакват онези, които не прилагат Учението. Нима лекарството ще помогне, ако е запечатано? Освен туй малцина могат да се похвалят със знание на Учението. Те или го съобразяват със старото си мислене или го четат откъслечно, без да обобщават смисъла. Учението трябва да се прилага, преди да се съди.“ Практично-приложната страна на Учението, без да го изчерпва, може да се проследи през всичките му звена, но тя особено се откроява в сферата на етичната проблематика. Още по времето на Блаватска някои хора, макар и споделящи в основному нейните концепции, бяха изразили скептицизъм относно идеята за морално усъвършенстване на човека, обявявайки я за банализирана и опровергана от практиката филантропична илюзия. Всички знаем наистина, че прословутите десет Божи заповеди хилядолетия наред са били втълпявани на стотици генерации без особен ефект. От тази гледна точка скептицизмът спрямо нравственото издигане на човешкия род не е лишен от основания. Но особеният подход на Учението е, че именно не втълпява, а обяснява, че вместо голословно да декретира кое е добро и кое е зло, показва практическата вреда от лошата постъпка, както за потърпевшия, така и за извършителя. И това акцентиране по-скоро върху ползата, отколкото върху доброто не е примамка за изкушение, а убедително разкриване на закона за причинността в действие. Учението съдържа толкова и такива нови за човешкото знание моменти, та бихме могли направо да кажем, че разтваря вратите към един необятен и неизвестен свят, който може да се стори някому страшен и заплашителен, а другиму -радостен и привлекателен. Описва се огромната мощ на новите енергии и се обясняват редица явления от невидимия свят, насочват се учените към епохални открития, някои от които направо са подсказани. Естествено мнозина биха предпочели вместо подсказване и намеци, да намерят в Учението готови решения и точни рецепти. Това обаче вече би означавало не да получим помощ от Адептите, а да очакваме те да свършат пялата работа, вместо нас. И което е по-важно, това би означавало да получим в свое разпореждане такива могъщи сили, за чието правилно използване още не сме дорасли. Случаят с атомната енергия е съвсем достатъчен като пример. Учителят още навремето бе предсказал, че в 40-те години човечеството ще овладее тази енергия. Така и стана. А колкото до последиците – коментарите са излишни. При цялата безусловност на своите ръководни принципи, Учението се отличава с една привлекателна толерантност. То не издига свои богове, за да анатемосва чуждите и проявява търпимост към всяка чиста вяра. Сам Учителят неведнъж предупреждава срещу отблъскващото тесногръдие и срещу фанатизма, който – независимо от характера на обслужваната кауза – в последна сметка оказва помощ на тъмните сили: „Всяка вест трябва да бъде не само блага, но и привлекателна. Може да се види, че много млади хора не следват пътя на бащите и майките. Освен кармичните причини може да се открие непривлекателността на действията на по-възрастните. Същото се забелязва и в положението на религиите. Религията като връзка с Висшия свят трябва да бъде преди всичко привлекателна. Страхът не привлича, насилието е отвратително, а разбирането на Висшия съвет трябва да бъде увлекателно… Фанатиците страдат именно от отсъствието на привлекателност. Колко тъмнина и отвращение са посяли те.“ Въпреки широтата и толерантността си, а понякога тъкмо поради тия си черти, Учението без друго ще шокира известни хора. Атеистите вероятно ще бъдат раздразнени от изрази като „Божествено начало“, докато верующите ще бъдат скандализирани от отрицанието на всякакъв личен Бог. Материалистите ще се отнесат с подозрение към твърденията за духа, докато спиритуалистите ще посрещнат с негодувание твърдението, че всичко е материя. Аскетите ще недоумяват как едно Учение, проповядващо духовна и физическа чистота, може да допуска, та макар и като изключение, консумацията на месо. А бонвиваните ще се мръщят пред всяко осъждане на излишествата. Както личи от писмата на Елена Рьорих, на нея твърде често са й били поставяни именно подобни въпроси: как може материята да се обявява за „всичко“, как може да се отрича Бог, как може да се яде месо. И Елена Ивановна е била принудена отново и отново да обяснява, че под „материя“ Учителят няма предвид инертната физическа материя, а проявяването на духа; че личният Бог е детрониран не за да бъдем обречени на безбожие, а за да се утвърди единствено реалното всеобемно и безлично Божествено начало; че когато човек трябва да избира между късчето месо и гладната смърт, здравият разум е достатъчен, за да го насочи към първото. Засягаме горните въпроси, за да се види колко трудно е да възприемем една нова система от възгледи, ако не сме се освободили от предубеждения и предразсъдъци. А освобождаването от предразсъдъците освен че е трудно, но не може да се извърши с един замах. По-лесно е в такъв случай да се въоръжим с известно търпение и доброжелателност, които биха ни позволили да разберем, преди да отсъдим. Именно, малко търпение и добронамереност – това е първото условие за овладяване на Учението. Всичко останало идва постепенно. Хората реагират на Учението главно по три начина. Едни от самото начало го посрещат враждебно. С такива лица не следва изобщо да се влиза в полемика, те трябва да се отминават. Други бързо биват обзети от ентусиазъм, те са готови тутакси да поемат пътя на ученичеството, и въпросът, който обикновено ги вълнува е – как веднага да влязат в контакт с Великия Учител или поне с някой негов довереник. Подобни хора следва да се оставят да изживеят първоначалния си плам, за да се види, какво ще произлезе от него – траен огън или пепел. Трети пристъпват към Учението с колебание и уговорки, поставят множество въпроси, основателни или не, преди да определят мнението си. Понякога това е стремеж да се разберат проблемите в дълбочина, който води до постепенно приближаване към Учението. В други случаи се касае до личности, съмняващи се всякога и във всичко. Такива хора никога няма да се освободят от съмненията, дори и след като са ви казали, че вече са разбрали и са се убедили. Индивидите, способни действително да възприемат Учението, съвсем не са толкова много. Но това не е причина за обезкуражаване. Големите истини, поне в началото, винаги са били достояние само на едно малцинство. Учителите не търсят широки аудитории. Те държат на качеството, а не на количеството. Учението е отправено именно към малцината, способни да проумеят истинския му смисъл, да го прегърнат като верую на живота си, да преобразят цялата си практика и всичките си мисли, съгласно неговите високи принципи. Кореспонденцията на Елена Рьорих изобилства с изрази, като: „Винаги съм ви съветвала да не вербувате последователи“; „Не мисионерствайте, не приканвайте“; „Ние никого не се готвим нито да убеждаваме, нито да разубеждаваме и с цялата си душа въставаме против всякакво натрапване книгите на „Живата Етика“… Всеки трябва да следва своя път“; „Всяко натрапване ще принесе само най-голяма вреда“. Това не е отказ от задължението да помагаш. Това е разумен отказ от безполезни усилия, водещи до напразно губене на време и до обратни резултати. Привържениците на Учението не са просяци и нямат нужда от признание, поднесено като милостиня. Учението е нещо твърде велико, за да бъде унижавано с една или друга форма на натрапване. То не се раздава. То се постига. В едно време, когато пропагандата и рекламата са станали обичайни инструменти на всяка идеология, и когато всеки убеждава всекиго в нещо, подобна позиция на пренебрежение към популяризацията може да изглежда странна. Но в изявите на Учителите има много неща, които на пръв поглед изглеждат странни и едва впоследствие ни се разкриват в цялата си логика. Ние знаем: „Учението се разпространява по неизповедими пътища“. Туй съвсем не означава, че трябва да отпъждаме искрено търсещите. Огромната кореспонденция на Елена Рьорих говори за тъкмо обратното. И в тая кореспонденция съвсем не са редки изрази като: „Посрещайте сърдечно искрено търсещите души“. Или: „Тези, които сами тропат у нас, намират вратата отворена“. Опитът ни е показал, че обикновено всеки намира в Учението най-вече това, което търси. Ако дадете един и същи том на три различни лица, с молба да подчертаят най-важните пасажи, ще установите, че дори въпросните лица да са на приблизително еднакво интелектуално ниво, подчертаните пасажи често ще бъдат различни. Но това не е всичко. Защото ако минете към разговор с тия лица, ще стане ясно, че и степента на проникване в материята също е различна. Простото и ясно изложение на Учението не бива да ни води до прибързания извод, че то във всичките си части е съвсем леко за възприемане. Пред нас се разгръщат обширни, неизследвани от науката области, чието овладяване предполага усилия дори от страна на подготвения читател. И което е още по-важно, доколкото се касае до Учение на Синтеза, дотолкова е и наложително да го възприемем като органично цяло, а не само откъм ония отделни страни, които са ни понятни или които ни харесват. „Някой е обърнал внимание само на качеството на храната, някой се е постарал само да не сквернослови, друг – да не се дразни, трети – да не се бои. Но такива полезни подробности ще бъдат все пак отделни лостове, един от тях не ще вдигне цялата тежест. Нужно е постепенно да се вниква в синтеза на Учението, само дъгата на синтеза може да осигури напредък. Ако някой забележи, че го е привлякла едната страна, нека прилежно повтаря и другите части на дадените указания. „Даваме много прикрито и постепенно приближаваме осъзнаването. Нека човек не се бои да се приближава все по-близо, додето не усвои ритъма на Мозайката.“ „Така приближаването до синтеза ще ни научи да се ползваме от всички подробности.“ (Мория) Учението няма да даде нищо на този, който го прочете просто за сведение, и ще даде много малко на оня, който откъслечно усвои отделни истини. Учението ще се превърне в наша опора и в наш щит, само ако изцяло го възприемем, ако изцяло повярваме в него. Разбира се, когато говорим за вяра, ние имаме предвид не сляпото преклонение на фанатика, а разбирането и сърдечното доверие. Именно по този повод Елена Рьорих обяснява на един свой кореспондент: „Вие пишете, че не сте смеели да подложите книгата на критика… Трябва да ви кажа, че проявата на непредубедена, разумна критика или по-точно, обсъждането на прочетеното и чутото винаги и навсякъде е необходимо, иначе как ще развием своето съзнание и мислене?… Изразявайки пълно доверие в мъдростта на избраното от нас Учение, ние все пак не следва да приемаме всяко указание сляпо, само на доверие. Ако не сме разбрали нещо, не трябва да го повтаряме като папагали, само затуй, че така е казано в книгата на Учението.“ „Даже вярата трябва да бъде обоснована“ – казва Учителят. И, на друго място: „Всеки изследовател на Учението може да бъде посъветван – „приближи се с всички сили, наблюдавай с всички мерки, изучавай с всички способи, познавай с пълно дръзновение, проявявай неуморност и се въодушевявай от всяко намиране на истината.“ Учението не може да бъде погрешно. То не може да се откланя от пътя на доброто и ползата. (Но) не трябва да се вярва само на уверения. Вярата е осъзнаване на истината, изпитана с Огъня на сърцето… Смятайте, че пътят на Учението е утвърждаване на Несъмненото. Не бива да се подхожда към истината по пътя на блуждаенето. Трябва да се върви, като се проверява всяка дума, всяко твърдение, всеки завет. Ако Учението е истинно, то всяка стъпка към него ще бъде просветление и разширение… Тъй кажете на съмняващия се в Учението – „проверявай, пламти със сърцето и се разгръщай духом!“ Ала колебанията пред посланието на Адепта понякога се дължат не толкова на недоверие, колкото на плахост. Често срещаните в Учението изрази като „воин“, „битка“, „изпитание“, „подвиг“ безпокоят или дразнят някои хора. Това е понятно, като се има предвид, че наоколо ни има и без туй премного битки и заплахи и че страхът е обичайна човешка слабост. Само че, както ще видим по-нататък, едно от първите условия на ученичеството е преодоляването на страха. Защото светът е такъв какъвто е – един свят на светлината, но и на мрака, един свят на две непримирими сили, вкопчени в неизмерима по обхвата си битка. Учението, чийто основен принцип е правдата, не може да си позволи да преиначава нещата, само за да бъдат те по-приятни на плахите духом. „Разбирам, – пише Елена Рьорих – че писмата ми, утвърждаващи красотата на суровата самодисциплина и на жизнения подвиг, не отговарят на вкуса и на съзнанието на мнозина. Но аз смятам, че е престъпно да поддържам сантименталност, основана на лъжливи данни. Старала съм се, доколкото съм могла, да поддържам духа им, но естествено не съм могла да правя това, като им поднасям сладникави видения в стила на Л.“ „Вместо суровия строеж на живота, хората жадуват сладки приспиващи ги блянове и леки достижения в обстановката на магесниците от „окултните“ романи…“ „Наистина труден е пътят на възхождането и особено – на последните стъпала…“ Прочее не Учението е сурово, а сурова е действителността, в която сме обречени да живеем и да се развиваме. Що се отнася до Учението, сам Адептът предупреждава, че то в никакъв случай не следва да се развява като заплаха: „Главно, не заплашвайте с Учението. Наистина, във всеки живот може да бъде внесено цъфтящо клонче. Като утринна светлина трябва да бъде учението.“ И, по друг повод: „Ако съвсем прост човек ви запита „какви са задачите на Учението?“ Кажете – „да ти бъде добре да живееш“. Не трябва да го отрупвате със сложни разсъждения. Нека съществото му се проникне от съзнанието, че цялото Учение се грижи за подобрение на живота му. Понятието за отговорност ще дойде после. Първо – възвестете радост и подобрение на живота.“ Именно в това е една от основните и най-привлекателни черти на Учението, че то е създадено, за да служи на хората, а не обратното. И дори когато сме призвани към изпитание и саможертва, туй става пак за наша полза, а не за слава на Учението („Не на нас е нужно вашето мъжество, а на вас“ – Мория) При това, за разлика от някои други окултни или религиозни доктрини, Учението не проявява никакъв вкус към крайностите на аскетизма, лишенията и самонаказанията – насилствени или не. Изградено върху принципа на целесъобразността, то отхвърля всички изкуствени „изпитания“, които освен че са излишни, но и създават у ученика измамното самочувствие за постигнато съвършенство. „Ще кажат – ние се отказахме от радости заради общината. Отговорете – каква гробищна е вашата община, ако е обречена на постно масло. Как сълзливо унили са лишените. Как се облизват те към запретените лакомства.“ „Лишението е непознато нам, защото вместването изключва лишението. Нашето Учение представя света богат, радостен и увлекателен. Никъде не се сочат вериги и бичувания. Като кораб, изпълнен със съкровища се носи указаната община.“ (Мория) А Елена Рьорих напомня в едно свое писмо за будист-ката поговорка: „Ако духовното постижение се заключаваше само в отказ от месна храна, слонът и кравата отдавна биха го достигнали“. И добавя: „Във всички учения винаги и във всичко се сочи Златната среда. Всичко насилствено и прекалено се осъжда“. И на друго място: „Можеш да служиш и без да бъдеш аскет. Мнозина смятат, че за духовния ръст са необходими условията на монашество… Но това е заблуда. Под чист живот се разбира най-вече чистотата на помислите, на намеренията, безстрашие, неотклонност, твърдост и самостоятелност, всички останали потребности и функции на тялото, бидейки естествени, не могат да се разглеждат като нечисти и само излишествата в тях стават вредни, разрушителни.“ Разбира се, горните пояснения едва ли ще прозвучат успокоително за много хора, на които ученичеството без друго ще се представи като непосилен подвиг. И трябва да признаем, че те няма да бъдат далеч от истината. Когато Елена Рьорих казва, че пътят на възхождането е наистина труден, можем напълно да й вярваме, след като знаем, че тя вече е минала по него. От друга страна би било проява на фатално лекомислие да се впуснем слепешката в едно изпитание, без да съзнаваме, дали ще ни стигнат силите да го издържим. Значително по-разумно е да останем пред прага на ученичеството, отколкото да влезем, а подир туй да отстъпим. Да останеш пред прага – това е въпрос на свободен избор, но да отстъпиш е равносилно на предателство. А ние скоро ще разберем каква катастрофа представлява предателството, преди всичко за самия предател. И все пак, възниква въпросът: Какво да правим, в случай, че Учението ни привлича, а в същото време не намираме у себе си достатъчно качества, за да поемем стръмния път на ученичеството? Ако подобен въпрос назрее у нас, не бива да се боим да си го поставим – той свидетелства поне, че съзнаваме недостатъците си и не се надценяваме. Верният отговор може да бъде само един: да чакаме. Но да чакаме, не като стоим със скръстени ръце, защото подобно чакане е равносилно на отказа като работим в духа на Учението и според максималните си възможности, без илюзията че вече се готвим за Адепти. Учителят има предвид тъкмо подобен род помощници, когато говори за приятелите на Учението или на Общината: „Много нелоши хора… са изплашени от непрестанния труд и огромните задачи. При това те в основата си са възприели идеята на общината. Би било гибелно да се включат тези още слаби хора в общината, но не бива да се отблъскват, за да не погаснат…“ „Приятелите на общината позволяват да се разполага с резервоар, без да се предават основите на Учението. Приятелите на общината не крият слабостите си и това дава възможност успешно да ги подпомагаме. Казвам именно приятели, защото за Запада това наименование е най-понятно. Ние помежду си ги наричаме ученици на известна степен, но Западът зле приема нашето понятие за ученичество.“ Във връзка с тоя проблем бихме могли да припомним и следните разсъждения на Елена Рьорих: „На въпроса – как може да се приближава към Учението този или онзи несъвършен човек“ – Може да се отговори също с въпрос – а къде са тия, съвършените?… В нашата задача не влиза създаването на ангели, нека с това се занимава църквата… Нашата задача е далеч по-скромна. Ние просто желаем да помогнем на идващите при нас поне малко да разширят съзнанието си и да получат отговор на много жизнени проблеми, на които църквата не е съумяла да отговори. Книгите на Учението на Живота по своята космопространствена широта на мисълта именно дават отговор на всички въпроси. И така, няма да търсим ангели, а да се заемем с хората.“ Тези мисли достатъчно ясно показват, че Адептите и техните помощници имат съвсем точна представа за скромните възможности на хората, дори когато тия хора са симпатизанти. Прочее високите изисквания на Учението в никакъв случай не означават, че Учителите хранят някакви илюзии относно действителното нравствено и духовно ниво на съвременното човечество. Но нормите на Учението не се определят според мярката на средните възможности. Учението чертае Големия път, а Големият път води към Голямата цел и съвсем отделен въпрос е колцина и кога ще стигнат до нея, кой ще пълзи и кой ще напредва с бързи крачки. Едно необикновено Учение има нужда и от необикновени ученици. Надяваме се, че казаното дотук дава някаква макар и бледа представа за своеобразието на Учението, поне посредством приведените цитати. И за да завършим с тази част на характеристиката, ще си позволим да приведем още един цитат от Учителя: „Учението преди всичко, не се продава – това е най-древен закон. Учението поставя за цел усъвършенстването, иначе то е лишено от бъдеще. Учението отминава личните удобства, иначе то ще бъде себелюбие. Учението предвижда украсата на битието, иначе то ще потъне в безобразие. Учението винаги е самоотвержено, защото знае какво е Общото Благо. Учението почита знанието, иначе то с тъмнина. Изявата на Учението в живота протича не сред измислени обреди, но върху основата на опита…“ „Всепроникващият огън е най-добрият символ на Учението.“ IV „Как можеш да си въобразиш покоя, ако всичко съществува в движение и чрез движение? Самото понятие за покой е изнамерено от онези, които са искали да се скрият от битието… Трябва да се мисли не за покой, а за това, как сред вихрите да се запази равновесие.“ (Мория) Картината на Космоса, разкрита ни още в „Тайното учение“, е твърде далеч от църковната догма за сътворението на света, но не се покрива и с данните на Астрофизиката. Ако библейската легенда, взета в буквалния си смисъл, е наивна, то сведенията на науката са непълни и не винаги точни. И в наши дни все още се втълпява на милиони деца, че Господ е създал света точно за шест дни, като основното му творение е била разбира се нашата планета, докато слънцето, луната и звездите са били направени, „за да светят на земята“, че флората и фауната в цялото си многообразие са извикани на живот мигновено с един замах и че човекът е бил изваян от кал, а после му е била вдъхната душа. Науката – още от времето, когато се подготвяше „Тайното учение“ – вече бе постигнала сериозни успехи в изследването на Вселената, а от тогава насам тия успехи неимоверно нараснаха. Но научното познание има един сериозен недъг, който не се свежда до неизбежните за даден период непълноти и неточности, а до ограничаването на изследванията главно във видимата страна на битието, независимо от туй дали тя е „видима“ с просто око, или с радиотелескопи. За останалото, сиреч за най-същественото, науката се задоволява с неясни догадки, а понякога не стига и до догадки. Според теорията, развита от Елена Петровна Блаватска, в основата на цялата Вселена – непроявена и проявена – лежи една Безпричинна Причина, един Абсолют, който представлява Принципът на единствената Реалност в нейните два аспекта – абстрактното, абсолютно Пространство и абстрактното, абсолютно Движение. От този „Корен без корен“, от тази „Причина без причина“ произлизат Логосите: Първият Логос, безличен и във философски смисъл „непроявен“, който като Първопричина предхожда „проявеното“; Вторият Логос, представляващ Духът на Вселената, Духът-Материя (Пуруша и Пракрити) или Животът; Третият Логос, който е космическата Душа на Света, Разумът или космическият Нумен на материята. В книгите на Учението, които са предмет на нашето внимание, тези въпроси – доколкото се засягат – са представени по-просто. В основата на Вселената е Абсолютът, неподлежащ на анализ и обсъждане, представляващ Тайната на битието („Светът се опира върху Тайната. Няма предел на Безпределността“ Мория). Разбира се не става дума за туй, че някой ни забранява да изследваме Абсолюта, а за това, че нашият разум с ограничените си понятия и представи е неспособен да обгърне безграничното и, в най-добрия случай, ще ни даде едно съвсем примитивно, сиреч непълно изопачено съждение. Както казва по тоя повод Елена Рьорих, Учителите „никога не са поощрявали споровете за Непознаваемата Причина. Тя се е приемала като най-велика Тайна, завинаги непостижима. Защото ако почнем да ограничаваме Абсолюта, той ще престане да бъде Абсолют и ще стане ограничен. Затуй Абсолютът е непостижим“. Подобни разсъждения при цялата си правилност биха могли да доведат някого до извода, че Учението проповядва непознаваемостта на света, че то представлява някаква вариация на Агностицизма. Такъв извод ще бъде погрешен. Учението, тъкмо напротив, не само поддържа, че Вселената е познаваема, но и подканва човечеството да упорства в нейното задълбочено изследване. Но доколкото необятният Космос, това е Безпределността, дотолкова и процесът на познанието е безпределен. Другояче казано, работата не е в туй, че сме лишени от възможността да проникваме във Вселената, а че това проникване в една Вселена без край, не може също да има край. Учителят посочва: „Светът се опира върху Тайната. За Тайната, за Съкровеното говорят всички Завети. Обичащите да търсят противоречия могат да тържествуват, на тях им се струва, че е намерено нещо несъгласуваемо. Обаче те ще мислят от Земята и естествено всичко надземно ще им се стори нелогично. Но приложете същите тия думи към Тънкия и Висшия свят, и земните противоречия ще намерят своето обяснение. Естествено, всичко тайно, извършено на Земята, вече ще бъде явно на Висшия план и Тайната, недостъпна в плана на Безпределността, ще се покаже логична.“ Ако хората с религиозна насоченост на съзнанието, се съгласят да приемат съществуването на някакъв Абсолют, твърде вероятно е те да го нарекат Бог. Разбира се, тук не става дума за терминология – ние вече видяхме, че Адептите са достатъчно толерантни към нашите терминологични предпочитания. Що се отнася обаче до въпроса по същество, Учението – както вече бе споменато – не приема и не допуска съществуването на някакъв личностен Бог, творец или властелин на Вселената. Още през 1881 Учителят Кутуми в своите писмени бележки към един текст на Алън Хюм казва: „Нито нашата философия, нито самите ние вярваме в Бога, още по-малко в този, чието местоимение изисква главна буква. Нашата философия е предимно наука за следствията според техните причини и за причините според техните следствия, а тъй като тя е също и наука за творенията, извеждани от първоначалното, то преди да приемем такова начало, трябва да го знаем и нямаме право даже да допускаме неговата възможност…“ „Словото Бог е било изобретено за определение на неизвестната причина на тия следствия, от които човек се е възхищавал или страхувал, без да ги разбира. А тъй като ние твърдим и сме в състояние да докажем това, което твърдим, т. е. – знанието на тази причина или причини, то ние можем да настояваме, че зад тях няма Бог или Богове.“ Очевидно е, че в случая спорът не е за думата, а за същността. И ако думата се отхвърля, то е защото нейната употреба може да доведе само до изопачаване на смисъла, доколкото за всички верующи Бог представлява разумно същество, всесилно, вездесъщо и безпогрешно, което управлява, съобразно своята съзнателна воля, вселената и представлява съвършен първообраз на човека. А там, където религиозните хора откриват проявите на своя личен Бог, там още първите будисти са виждали само действието на Космическия закон. „Аз бих избягвала църковните изрази, когато се има предвид Великия Принцип – забелязва Елена Рьорих в едно свое писмо. – Понятията за волята и завета са вече свързани с личността и затуй не подхождат за представата на Всеобемното Начало. Струва ми се, че ще бъде по-сполучливо тези понятия да се заменят с космически закон.“ И на друго място: „Където е възможно, словото Господ, Бог, Творец трябва да се заменя с Божествено начало, защото в съзнанието на масите антропоморфическата представа вече твърде се е вкоренила със словото Бог.“ Както се вижда Елена Ивановна е готова да приеме определението Божествено в смисъл на „Висше“, но не и съществителното Бог, отразяващо антопоморфическото разбиране. И тъй Абсолютът или Безпричинната Причина, или Божественият принцип, това е основата на единствената и все-обемна Реалност, изразена в пространството на Безпределността и в движението на Великото Дихание. Единствената Реалност, вече не като Неизречен принцип, а като Проявена Вселена, има два аспекта – дух и материя, сиреч две, които правят едно. Ние можем да говорим само за дух или само за материя съвсем условно, с оглед на това, че разглеждаме Единното било откъм едната, било откъм другата му страна. В реалността обаче тези две страни са неделими, защото духът може да се проявява само в материята, а материята може да добие форма, т. е. изява само чрез движението на духа. Още в писмата на Махатмите от 1880-1883 четем: „Материята е вечна, тя няма начало, защото материята е самата Природа, и това, което не може да унищожи себе си и е неунищожимо, съществува неотменно и затуй не може нито да има начало, нито да престане да съществува.“ „Ние вярваме само в материята, в материята като видима природа и в материята в нейната невидимост, като невидим, вездесъщ, всемогъщ Протей, в нейното непрестанно движение, което е нейния живот и което природата изявява от себе си, защото тя е Великото Всичко, вън от което нищо не може да съществува.“ „Нашите учения сочат само единния принцип в природата – дух-материя или материя-дух.“ Природата прочее, това е материята. Материята се намира в непрестанно движение („Космосът се изгражда с пулсации, иначе казано, с взривове. Ритъмът на взривовете дава стройност на творението.“ Мория). Материята и нейното движение са подчинени на основни, неизменни закони („Целесъобразността, произтичаща като следствие от противоположностите, господства в цялата Вселена.“ Мория). Дотук всичко е просто и като че ли познато. Сложността се откроява едва в момента, в който си дадем сметка, че духът-материя, увлечен във вечното си движение, се видоизменя и преобразява в безкрайно многообразие от явления, че тези явления, подчинени на закона на единството, са свързани помежду си, взаимодействат си, привличат се и се отблъскват и по силата на един друг закон – законът на причинността – пораждат все нови и нови следствия и съчетания. При това в неизброимите трансформации и диференциации на материята и движението тъкмо някои от най-основните прояви не са известни на науката и следователно не се взимат под внимание при научното обяснение на света. Науката например нищо не казва или в най-добрия случай предлага само неясни хипотези относно т. нар. Материя матрикс, сиреч първичната материя, лежаща в основата на Вселената. Науката няма данни и за т. нар. Материя люцида, невидима за физическото око, но прекрасна в сиянията си и съвършено реална за духовното зрение. Науката, макар от векове да се занимава с Пространството, няма понятие, че то представлява своеобразен огнен океан, в който действат могъщи непознати енергии, като се почне от всеначалната Психическа енергия и се свърши с Фохат или комсическото електричество. Учението съдържа неоценими данни за тези непознати материи и вселенски сили, стига да го изследваме с необходимото внимание. В тая насока Живата Етика не повтаря сведенията, известни още от „Тайното учение“. Тя добавя нови моменти от първостепенна важност и, – което е най-съществено, – излага и новото, и вече познатото в съвсем различен план – от гледна точка на жизнените интереси на човечеството в сегашния етап. Именно в такъв план Учителят ни приканва да овладеем онези сфери на невидимото, които с могъщите си сили могат да се окажат спасителни за бъдещето на планетата. И когато Адептът поставя някои изключително важни задачи пред науката, в този жест е изразено уважението му към научното изследване и към неговите труженици, въпреки наличните предразсъдъци и ограничености: „Проследете развитието на науката за последния половин век; може да се изумите от прогреса на знанието… Който преследва науката е нечовекоподобен.“ Науката обаче все още не може да излезе от омагьосания си кръг, „защото психическата енергия не е призната. Без нея и най-смелият полет си остава детско занимание. Без психическата енергия няма да се открият пространствените пътища“. (Мория) Психическата енергия, за която говори Адептът, не бива да се ограничава от нашите повърхностни представи за „психичното и за човешката психика, а още по-малко да се свежда до еманация на мозъчното вещество. Както ще видим подир малко, касае се за нещо съвсем различно и неизмеримо по-важно. Така или иначе указанията на Учението за разширяване на човешкото знание в сферата на невидимото, не могат да се реализират, без да се използват методите на Учението. Другояче казано, задачите на Учението се постигат със средствата на Учението. А това в случая означава, че трябва да разберем ограничените възможности на тясно-специализираните изследвания и да потърсим отговор на големите проблеми по пътя на Синтеза. Нашият ум непрестанно разчленява явленията с цел да ги опознае. Тази дейност безспорно е необходима в обичайното практическо и научно изследване. Но цялостното познание не може да се постигне без синтез, защото само синтезът е способен да отрази сложните връзки, да проникне отвъд измамната фасада на очевидното. „Около понятието синтез съществуват много недоразумения. Някои, макар и да допускат неговата полезност, смятат че човек не може да знае всичко при съвременното развитие на знанието. Но нима синтез е знанието на всичко? Науката с многото й отрасли не може да бъде усвоена от едно лице, но нейният смисъл трябва да бъде осъзнат. Той може да бъде напълно усвоен и утвърден в съзнанието.“ (Мория) Ние трябва да се стремим към синтеза и в нашето интелектуално познание на явленията. Но всепроникващото познание на синтеза, за което става дума в Живата Етика, не може да се постигне по разсъдъчен път. На Запад подобно извън интелектуално и пряко познание е прието да се нарича интуиция – термин, чието съдържание се формулира различно от различни автори. В Учението подобно висше възприятие се нарича чувствознание. И тук обаче се налага да уточним, че не става дума за нашите обичайни емоции, а за знанието и опита, натрупани в оня вътрешен център, носещ названието „чаша“. За да разберем по-добре какво се разбира под познание на синтеза, ще цитираме следния параграф от Учението: „Религията и науката не трябва да се отличават по своята същност. Тънкото изучаване на материята и атома ще доведе до заключението, че жизнената енергия е не електричество, а Огън. Така науката и религията ще се сближат върху един принцип… Науката не може да разруши понятието за божественост на Огъня, също както и религията не може да запрети тънките анализи, използвани от науката. По такъв начин ще се утвърди разбиране и хармония между понятията на религията и науката… Затуй така важно е учените да притежават тънко окултно възприятие. Но само финият организъм може да обладава такъв божествен усет, който не се развива извън, а извътре. Затуй всички велики открития за благото на човечеството не ще идват от огромните лаборатории, а ще бъдат намирани по духовен път от учените, които обладават синтез… Естествено дарът на синтеза не винаги се дава, но тези самоотвержени съратници, които обладават синтеза, не се нуждаят от специалност… По пътя към Огнения свят трябва да се почитат Носителите на Синтеза.“ Както се вижда, Учителят посочва Огъня като основен принцип, върху който трябва да се сближат различните форми на познанието. Основен принцип, защото това е и основната енергия на Космоса: „Вечният Огън изпълва всички тела и чрез тях се съединява с висшата огнена енергия. По такъв начин се преработва сокът на Вселената. Не може другояче да се нарече тази обновяваща се съкровена субстанция. Така всичко проявено служи като за обновяване на вечната Субстанция.“ (Мория) Две са понятията на Учението, които най-трудно се разбират и най-мъчно се възприемат. Едното е Йерархията, за която по-късно ще стане дума. Другото е Огънят. Но да не усвоим тия понятия в истинския им смисъл, това на практика означава да не усвоим Живата Етика. Не случайно една от книгите на Учението е озаглавена „Йерархия“, а две други -„Агни Йога“ („Огнена Йога“) и „Огнен свят“. Трудността при възприемане на Огнената Йога произтича често от това, че ние свързваме понятието за Огъня с представите си за обичайните му прояви, сиреч за нещо, което пари, обгаря, опожарява, следователно повече ни плаши, отколкото привлича. Подобни представи не са изцяло погрешни. Учителят сам казва, че можем да гледаме на Огъня не като на някакъв -символ, а като на нещо реално, дори съвсем физическо („Не е нужно да се гледа на работата на Огъня като на нещо психическо. Смятайте, че Огънят е нещо физическо. Тъй на средното съзнание ще бъде по-лесно да мисли.“ Мория). Същевременно думите на Адепта ясно подсказват, че подобна представа се приема само като удобна за „средното съзнание“, но че тя едва ли изчерпва смисъла на явлението. Защото прозаичните ни познания за огъня са свързани единствено с неговата най-плътна и най-елементарна проява. Именно затуй Учителят уточнява: „… Не бива да се мисли, че в Огнения свят неговите същества са постоянно обкръжени от езиците на пламъка. Огънят може и да кристализира, но обичайното му състояние може да бъде характеризирано като Светлина. Тия сведения са прости, но по-добре да ги споменем, за да се избегне обичайното неразбиране.“ И тъй очевидно е, че не става дума само за огъня, който ние използваме при своите домакински и промишлени нужди, че тази енергия – все още почти непозната за нас – притежава различни, често дори невидими форми на проявление. И ако не сме в състояние засега да изучим всички тия форми, необходимо е поне да знаем, че най-общо погледнато съществуват два вида огън: „Отдавна е казано за двата огъня – творящият огън и унищожителният огън. Ако първият сияе, и грее, и възнася, то вторият изгаря и изпепелява. Но аз съм ви насочвал само към творящия огън.“ (Мория) Космическият Огън е могъща стихия, проявяваща се във всяко живо същество и изпълваща цялото Пространство. То е неизчерпаема творческа сила на Вселената, ала като всяка стихия, при известни условия може да забушува и като страшна разрушителна енергия. Именно оттук – и неотложната задача, стояща пред човечеството днес: „Когато се обявява Новата Ера на Огъня, значи тази стихия трябва да се овладее. Иначе казано, трябва да се осъзнае жизнеността на Огъня… Където е старото, там новият огън ще изгаря, и животът няма да получи ново благословение.“ „Нека думите за огъня не се приемат като отвлечен символ. Говоря за действително съществуващия огън. Вече не за пръв път планетата изпитва въздействието на тази стихия. При смяната на расата огънят се приближава като струя на пречистване. Човечеството помни разрушението, причинено от съединението на пространствения огън с неговото подземно натрупване. Защо да се повтаря разрушението на Атлантида, ако може да се привлече благотворността на стихията на огъня? Но за да се приближиш безстрашно към огъня трябва да се научиш да мислиш за него и да го приемеш в съзнанието си.“ (Мория) Следва внимателно да се прочетат многобройните пасажи от книгите на Учението, засягащи горния въпрос, за да се разбере в подробности за какво става дума. Казано съвсем накъсо, човешките прояви, не само във физическия, но и в Тънкия свят имат своите връзки на взаимозависимост с огнената стихия, както във вътрешността на планетата, тъй и в пространството. Все по-голямото развихряне на тъмните сили – проявяващо се в тъмните помисли и дела на хората, в насилията, жестокостите, убийствата, хищничеството, аморализма – води и до все по-голямо засилване напрежението на огъня, което на свой ред увеличава психическото напрежение на планетата. А тази адска механика на взаимно усилващи се колосални напрежения на разрушителните сили може да има само един епилог – унищожителният взрив – в случай, че не бъде неутрализирана от градивната пречистваща енергия на Светлината. „Трябва да се усеща колко голямо е напрежението. Трябва да се признае, че не е имало такова време. Не може да има обичайни мисли в необичайно време. Да разбереш това, вече ще означава да се приближиш към първата редица в битката… Също тъй, като здрав щит трябва да се пази съзнанието за Победа. Пространството трябва да се изпълва с победни мисли, тъй като в тях има озон и закрила.“ „… При нарастване на космическото напрежение нараства и напрежението на психическата енергия на човечеството… Подобно на експлозивен газ, тя създава опасност от взрив, „става т бъде насочена в мощното предуказано направление, иначе тя ще сложи край на еволюцията.“ (Мория) „Хората често са чели за огнената гибел на планетата. Още преди две хиляди години е указано, че Огънят ще погълне Земята, още преди много хиляди години Патриарсите са предупреждавали човечеството срещу огнената гибел. Науката не е обръщала внимание на много знаци. Никой не желае да мисли в планетарен мащаб… Възможно е да не се пропусне последният час. Може да се изпрати помощ, но ненавистта няма да стане лекар.“ (Мория) В Живата Етика не веднъж се подчертава, че Светлината е непобедима, че в грандиозната пространствена битка силите на мрака са обречени на поражение и че еволюцията не може да бъде спряна. Именно затуй не е изключено някой да изтълкува като белег на непоследователност цитираната по-горе фраза за евентуалния „край на еволюцията“. Но подобно тълкувание ще бъде неоснователно. Учителят не формулира съжденията си според едни или други дидактични съображения. Когато говори за възможната гибел, то не е за да ни плаши. И когато изтъква неотменимата победа, то не е, само за да ни ободрява. Процесът на еволюцията действително не може да бъде спрян. Това е космически закон, обаче той съвсем не отменя възможността една или друга планета да отпадне от еволюционното движение под ударите на друг космически закон – законът на Кармата. Всеки процес на изграждане дава и своите отпадъци. И само от човечеството зависи дали то Ще влезе в нов период на възход по пътя към безпределност-та, или ще се сгромоляса като отпадък в бездната, за да бъде претопено като инертна материя. Що се отнася до хората, заслужили с помислите, стремежите и делата си по-добра Карма, те ще продължат съществуването си в други форми и на други планети. Учението отделя твърде голямо внимание и на вече споменатата Психическа енергия. Всъщност, както обяснява Елена Рьорих в едно свое писмо, „Огънят и психическата енергия са неделими, защото последната е качество на огъня. Психическата енергия е всеначална енергия“. Именно затуй отбелязахме, че би било съвсем погрешно да отнасяме понятието психическа енергия към феномените на човешката психика. Тази енергия естествено се проявява и у човека, но тя е не чисто човешко, а космическо явление и по-точно – енергията, лежаща в основата на цялата проявена Вселена. „Огненият свят – казва Учителят – намира израз под названието психическа енергия. Така хората по-бързо ще разберат. На всеки е ясно, че у него съществува нещо, за което езиците нямат название. Силата или енергията по-бързо ще бъде приета, отколкото огнената искра. Човечеството твърде много се противопоставя на Огъня. Огънят поглъща, но не твори – мислят хората. Затуй по-добре им назовете психическата енергия и само на развитото съзнание кажете за Огъня.“ Психическата енергия в качеството си на всеначална енергия се проявява на всички планове – от най-висшите, до най-плътните и груби. Другояче казано, тя може да има различни качества, без да променя същността си. „Слоят на висшата психическа енергия е свързан с огньовете на пространството… Именно качеството на психическата енергия е съществено. Правилно е да се предполага, че потенциалът на психическата енергия е разлян даже в низшите организми. (Там) той дава инстинкт, но не съзнание.“ (Мория) Психическата енергия изпълва и човешкото същество. Но и тук тя може да бъде от различно качество, в зависимост от качествата на нашите мисли и чувства, от характера на духовния ни живот. „Всяко отделяне на секреция, всяко издишване, изпраща еманация на психическата енергия. Всеки човек щедро насища пространството и поради това е длъжен да се грижи за по-доброто качество на психическата енергия. Ако хората разберяха, че всяко дихание вече има значение за пространството, те биха проявили старание да очистят диханието. С най-прост апарат могат да се докажат еманациите на психическата енергия. По колебанията на махалото на живота може да се види как постоянно вибрира енергията. Същият способ ще докаже излъчванията, наричани аура, значи в пространството непрестанно се изпращат частици аура и психическата енергия тъче нова обвивка.“ (Мория) Човек получава психическа енергия от пространството, трансформира я и отново я изпраща в пространството. Това е една преработка, принципно наподобяваща вдишването и издишването на въздух, макар и не тъй елементарна. От качеството с което се извършва тази преработка, зависи и качеството на Кармата, която всеки от нас си тъче, а също, в последна сметка – и качеството на планетната Карма. Ако Живата Етика тъй настойчиво поставя задачата за изследване на психическата енергия, то е не само заради възможността тя да бъде използвана като всяка енергия, но и затуй, че едва тогава човечеството ще добие пълна представа за нейното значение и следователно ще започне с по-голямо чувство за отговорност да я произвежда и стопанисва. („Когато хората осъзнаят психическата енергия, ще се утвърди Новата Ера“ Мория) Скептикът естествено ще избърза с въпроса: Възможно ли е изобщо да се овладее една непозната енергия, в случай че тя изобщо съществува? А прагматикът ще добави и следващия въпрос: Щом е възможно, защо не ни се посочи -по кой начин? Психическата енергия разбира се е невидима, но това е нещо обичайно за енергиите, и положението с електричеството не е по-различно. Вярно е, че при определени условия присъствието на електричество се проявява във видими признаци, но същото важи и за психическата енергия, която в нашия свят добива осезаеми прояви в думи и дела. „Хората говорят охотно за приливи и отливи, за светлинни и звукови вълни, за магнетически токове, но психическата енергия остава забравена. При това психическите вълни са далеч по-силни от всички други пространствени токове. Вълните на психическата енергия действат съвършено научно като астрохимически лъчи. Забелязват се пояси на въздействие или противодействие на най-далечно разстояние“ (Мория). Колкото до психическата енергия у човека, то „не само всеки център е динамо, но и всеки атом произвежда енергия. Може ли да се смята неестествено и ненаучно изследването на психическата енергия?“ (Мория) Що се отнася до начина на изследване, той не може да бъде даден наготово по причини, които вече бяха обяснени. От цитираните малко по-горе думи на Учителя все пак достатъчно ясно се разбира, че за целта е необходим не особено сложен апарат и че подобен апарат вероятно отдавна вече функционира в някой от ашрамите на Бялото Братство. Сведенията, които намираме по тоя въпрос в едно от писмата на Елена Рьорих, са съвсем недвусмислени: „Чертежът на апарата, събиращ психическа енергия, ще принадлежи на този, който има кармическо право за това. Същото може да се каже и за апаратите, измерващи напрежението на огъня в пространството. Ако аз даже бих ви ги описала, те все пак няма да ви дадат много нещо. Но никому не се забранява да търси и намира. Именно, дават се намеци, и всички такива открития вече са зафиксирани в пространството. Всички споменати апарати действат не само на тънкия план, но даже и на физическия в Крепостта на Великото Братство.“ Хората, изморени и изплашени от непрестанните си конфликти, винаги са мечтали за хармония. Измамени в надеждите си да я открият в човешкото общество, мислители и поети са я намирали в природата. Пантеистичното съзнание им е помагало да постигнат душевно спокойствие сред вълните на социалните сблъсъци. Съвременната наука обаче все повече изгражда у нас една обезпокояваща и неприветна представа за космоса, в която сякаш няма място за хармония. Пространството е изпълнено със смъртоносни космически лъчи, метеори връхлитат планетите, небесни тела загиват в гигантски експлозии, черни дупки всмукват материята, превръщайки я в небитие. Зачестяват и природните бедствия на планетата – опустошителни урагани, катастрофални земетресения, изригване на нови вулкани. Къде е хармонията? И все пак хармония съществува. Достатъчно е да вдигнем очи към звездното небе, за да се уверим в това. Достатъчно е да сведем поглед към най-дребното цвете, за да се уверим в това. Представата за хармония не е плод на човешкото въображение, тя е възникнала от съзерцание на природата. Човек е открил принципите на хармонията в мъдрата книга на Вселената. Само че хората с течение на времето – може би в противовес на яростните обществени стълкновения – все повече са били изкушени да разбират хармонията като спокойствие и неподвижност. А подобна идилия на монотонността наистина не съществува в никоя сфера на живота. Независимо дали ще говорим за биполярност, за двойнственост, за цикличност или периодичност, но навсякъде – и у нас, и около нас – съществуват противоположностите на центробежни и центростремителни сили, на покой и напрежение, на привличане и отблъскване, на свиване и отпускане, на действие и противодействие, на приливи и отливи, на положителни и отрицателни заряди, на бодрост и умора, на будност и сън, на растеж и стареене, на изграждане и разрушение, на живот и смърт, на изгрев и залез, на ден и нощ, на светлина и мрак. Всичко пулсира – от необятните галактики до човешкото сърце – и в тази пулсация се изявява Великото Дихание на Вселената. Всичко се движи – от планетите, до атома – и когато това е движение на небесни тела и на стихии, то може да добива неизмерима и застрашителна мощ. Туй не означава, че в Космоса липсва хармония, а че тази хармония далеч надхвърля нашите човешки разбирания и нашите дребни мащаби. Хармонията не е нещо неподвижно, установено веднъж завинаги, а нещо, което постоянно се изгражда от уравновесяването на противоположности. Тя е едно непрестанно самоосъществяване, разкриващо ни се чрез неотменното възникване и преодоляване на противоречията. Именно тъй можем да си обясним и онова противоречие, което в момента ни интересува – противоречието между Светлината и мрака – като разбира се в случая имаме предвид нещо по-важно от чисто физическите явления. „Хората дотолкова са смесили понятието Светлина с осветлението, та не могат да си представят, че Светлината е енергия. Няма да надзъртаме в оная Безпределност, където и „мисълта, и светлината, и всичко съществуващо се сливат в едно; да разберем Светлината според земното съзнание като целителна енергия, без която животът е невъзможен. Светлината е най-проникващият спасителен пратеник. Ние отлично разбираме разликата между ръкотворния огън и космическата Светлина. Не огън, а сияние окръжава всяко живо същество. Добрият мислител се окръжава с дъга и със светлината си носи лечение. Светлината по право може да се напече начало, което води към обновление. Мисълта и Светлината са дотолкова свързани, че мисълта може да се нарече светоносна.“ (Мория) Но освен светлината има и мрак. Във физически смисъл ние сме изкушени да кажем, че мракът като самостойна сила не съществува, че мракът е просто липса на светлина. Това само доказва, че от двете явления активната сила е светлината, докато мракът не е нищо повече от нейно отрицание. В духовен план обаче тъмнината също има своите активни прояви и активни дейци. Учението разбира под понятието „тъмнина“ разрушителните сили, противопоставящи се на еволюционния процес – като се почне от силите, целящи да откъснат планетата от предначертаното развитие и се свърши, грубо казано, с произвола в клетките, водещ до раковите образувания. Мракът е противоположност на всичко туй, което е светлина. Той се проявява в себичността, в низшето, в необузданата стихия, в хаоса. Всъщност мракът се ползва от сили, принадлежащи по право на светлината, след като разбира се съответно ги трансформира и доведе до необходимата степен на деградация. Той използва огъня, но не за да създава, а за да руши; той си служи с мисълта, ала не за да пречиства пространството, а за да го трови; той насочва психическата енергия на човека, само че не за да възвисява човека, а да го принизявало зверщината. Огнената мощ на вътрешния център Кундалини напр., способна да насища и подхранва висшите центрове, деградира под влияние на тъмните сили в резервоар на животинщина и разгул. Някои хора, надникнали бегло в Живата Етика, недоумяват как тъй Божественото начало е могло да допусне зараждането и развитието на мрака. Това напомня недоумението на верующите – как всемилостивият Бог е създал толкова страдания по света. Отговорът на църковниците обикновено е, че изпитанията се изпращат за да се провери силата на вярата. За жалост такъв отговор едва ли задоволява питащите. Та нали те всеки ден отправят молба: „не ни въвеждай в изкушение и ни избави от лукавия“. Въпросът за тъмнината съвсем не е лишен от основание. Наистина как е възможно в един свят, където Целесъобразността е основен закон, да съществуват сили на мрака, чиято цел е именно покушението над целесъобразността? Как е възможно тия разединяващи сили да действат при наличието на закон за Единство на Битието? Какви са най-сетне причините, които са ги породили в една Вселена, развиваща се според закона на Причинността? При цялата си привидна логичност обаче тия въпроси тутакси ще отпаднат, ако вземем под внимание диалектическата връзка между детерминираността и свободата на изява. Законът е безусловен, а свободата на изява – условна и ограничена. Но тя съществува, иначе не би имало нито индивидуално многообразие, нито отговорност. Това, че ние ще скочим от някой висок етаж, няма да отмени закона на гравитацията. Но и законът на гравитацията не може да ни попречи да скочим и да си разбием главите. Тъмнината не е символ, а съвсем реално зло. Тя има своя йерархия и свой адепт – Князът на мрака, свои черни ложи и свои убедени съмишленици, както на физическото, така и на тънкото поле. А нейното голямо предимство е, че мнозина дори не подозират съществуването й. Или както гласи известната поговорка – силата на дявола е в туй, че хората са престанали да вярват в него. Апокалипсисът заклеймява тези, които не са нито горещи, нито студени, а топли. Ние бихме прибавили към тях и ония, които не са нито бели, нито черни, а сиви, както и другите, които не са нито добри, нито лоши, а „почтени“. Те разбира се външно изглаждат по-безопасни и по-безобидни от отчетливо тъмните. Но тъмните обикновено действат именно чрез тях. Понеже са удобни като прикритие. Понеже са лека плячка за обсебване. Понеже плахостта, колебанието, бездействието, в последна сметка – и въпреки добрите намерения, – ги правят негласни съюзници на мрака. Те с нищо не възпират мрака, а само облекчават нашествието му. Те са съюзници на мрака, без дори да подозират това. „Може ли Светлината да сключи съюз с тъмнината? Тя трябва да се угаси, за да се съедини с противоположното начало… Светлината не може да увеличи тъмнината, както и тъмнината не може да увеличи Светлината, значи такива съюзи противоречат на Природата.“ (Мория) Между Светлината и мрака не може да има нито мир, нито примирие. Обаче неправилно би било да се мисли, че предопределението на Бялото Братство е да се сражава с тъмнината. То има да осъществява далеч по-грандиозни предна-чертания. И ако е принудено да се сражава, това е само, за-Щото тъмнината се стреми да осуети тъкмо най-голямото от тия предначертания – установяването на Новата Огнена Ера, осъществяването на еволюционния план. „Невежите предполагат – казва Учителят, – че Светозарният идва да мъсти на тъмнината. Но Светлината дори не убива тъмнината. По-вярно е, че тъмнината, приближавайки се към Светлината, се разбива и унищожава. Твърде съществено е да се разбере, че тъмнината сама унищожава себе си, когато се приближава към Светлината.“ Именно по силата на този принцип мракът не разполага с никакви средства да преодолее Светлината: „Тъмнината има край и Светлината е изявена безпределно. Всеки, който знае тази най-проста истина, вече е непобедим. Може да се допуска слаба Светлина и голяма тъмнина – тогава победата е невъзможна. Колкото и да дадеш на неверника, той ще потопи всичко в океан от тъмнина. Така, да вземем оръжието на Светлината, като най-верното.“ (Мория) Вече стана дума за тоя тип хора, които малодушно отбягват всичко, напомнящо сражение или борба. В случая обаче се касае колкото до малодушие, толкова и до наивност. Човек не може да отбегне борбата. Той само си въобразява, че прави това. Елена Рьорих цитира следните думи на един от великите Учители: „Всеки човек непрестанно се намира сред три битки… Първата ще бъде между свободната воля и кармата. Нищо не може да освободи човека от участие в стълкновенията на тия начала. Втората битка бушува около човека между развъплътените същности на доброто и злото. Тъй човек става плячка на едните или на другите. Невъзможно е да си представиш яростта на тъмните, опитващи се да овладеят човека. Третата битка шуми в безкрайността, в пространството, между тънките енергии и вълните на хаоса… Човешкият ум разбира земните стълкновения, но той не може, гледайки в дълбокото небе, да си представи, че там бушуват могъщи сили и вихри. Само овладял земните чувства човек, може да помисли за невидимите светове. Трябва да се привиква към такива мисли. Само те ще направят човека съзнателен участник в безпределните сили.“ Би следвало да се поясни – за окуражаване на плахите – че в грандиозната битка между силите на Светлината и мрака, всекиму се поставят задачи, съответстващи на възможностите му. Единственото, което се иска от нас, е готовността да заемем мястото си в битката, не защото участието ни е съдбовно за нейния изход, а защото е съдбоносно за самите нас. И ние ще стигнем толкова по-лесно до тази готовност, колкото по-ясно съзнаваме, че начело на редиците ни се сражават Светли Духове с могъща власт. „Няма такова човешко въображение, което би могло да си представи хаоса на космическата битка! Продължението на битката не е по силите на човешката природа. Хората даже не могат да приемат в съзнанието си, че над всекидневието протичат стълкновения на такива мощни енергии.“ (Мория) Там, в неописуемата по размаха си космическа битка, воюва за нас Братството на Светлината. Що се отнася до нас самите – остават ни светлите прояви във всекидневието. А също и онези другите, нощем, когато заспим, в сферата на Тънкия свят, които не помним. Обикновено ние помним само сънищата си, а не преживяното в Астрала. „Няма да умрем, а ще се изменим.“ (Мория) Сред това необятно пространство, царство на неотменими закони и полесражение на могъщи сили, какво представлява този малък свят, наречен човек? Какви са нашите възможности, каква е нашата участ, от какво трябва да се освободим и какво трябва да придобием, ако искаме да се издигнем до нещо по-съвършено, по-прекрасно и по-неуязвимо от това, което сме днес? За човешката природа са написани такива грамади от книги, включително и окултни, че това, което ще кажем вероятно ще прозвучи на мнозина съвсем елементарно. Но ние искаме да засегнем точно някои елементарни, или ако щете, първоосновни неща, именно защото известни окултисти, представящи се за ученици на Елена Петровна Блаватска, внесоха свои лични тълкувания, противоречащи в една или друга степен на първоначалните идеи. В един подобен труд напр. можем да прочетем, че човекът е троичен, понеже е създаден по образ и подобие на Бога, който също е троичен (Сила, Мъдрост-Обич и Творческа дейност). Ние вече видяхме какво е отношението на Учението към догмата за личния Бог, тъй че няма да се връщаме наново към този въпрос. Нашата задача не е да полемизираме, а да набележим някои най-прости принципи, като предоставим на читателя възможността сам да стигне до истината. В книгата „Община“ на едно място е казано: „Да не забравим, че ние сме микроорганизми, населяващи гънките на планетата“. Подобно напомняне би могло да ни подейства доста потискащо, ако не вземем под внимание, че то се прави, за да ни се внуши необходимостта от съизмеримост в оценката на явленията. Да, човек е наистина един микроорганизъм, видян в мащабите на нашата Слънчева система, без даже да говорим какво е той в мащабите на Млечния път или на видимата Вселена. И все пак този микроорганизъм представлява сам една малка Вселена, в която са отразени принципите на големия Космос, с многообразните процеси на диференциация и трансмутация на живата материя. Всекиму е ясно, че у човека съществуват поне две страни – независимо как ще ги характеризираме – физическо тяло и духовна дейност. За физическото тяло ние съдим по данните на анатомията и физиологията, усвоявани като аксиоми още на училищната скамейка, но съдържащи и до днес, по признанията на самите учени, не малко спорни въпроси и празноти. Духовната дейност пък ни се обяснява в учебниците по психология, където противоречията и произволите са далеч по-големи, понеже, както е известно, психиката е неясна работа. Най-парадоксалното е, че науката дори не прави опит да обясни човека като едно органично и неделимо цяло, каквото той действително е по всеобщо признание, че все още липсва наука, наречена примерно „човекознание“, а вместо туй цялостната същност е насечена на части, всяка от които е предоставена на отделна дисциплина. Ако картината, представяна ни от физиологията, макар непълна, е относително ясна, то анализът на духовния живот поражда хаос от несъвместими психологически теории. Но това, което почти от един век насам е ясно поне на някои учени, то е, че теренът, определен от психологията като сфера на изследване, представлява всъщност само малка част от душевността на индивида, следователно резултатите от подобно изследване не могат в никакъв случай да ни доведат до изчерпателни фундаментални обобщения. Както е известно, още в началото на века Фройд стигна до извода, че съзнателните психически процеси, определени като обект на психологията, са един твърде ограничен сектор на човешката психика, обхващаща далеч по-обширна и съвсем неизследвана територия, която Фройд нарече „несъзнателното“. Това беше твърде значително откритие, съществено разширяващо, но донейде и стесняващо областта на изследване, доколкото фройдизмът извежда в последна сметка всички процеси на несъзнателното от подмолната дейност на биологичния фактор – инстинктите. Днес науката, въоръжена с нови концепции и нова техника, се опитва да проникне по-дълбоко в този, сякаш проучен от край до край, а всъщност все още загадъчен феномен -човекът. Изследва се механиката на наследствеността и информацията, заложена в ДНК, изучават се свойствата на биотоковете, документира се дейността на мозъка по време на съня, правят се анкети за преживяванията на хората, изпаднали в клинична смърт, а впоследствие оживели. Всички тия разнообразни проучвания, които нямаме за цел да изброяваме, са безспорно полезни и постепенно разширяват границите на научното познание. И все пак въпросът за цялостната характеристика на човека остава открит. Човекът може да бъде разглеждан и като единство на две начала, и като троична същност, и като седмостепенен принцип – ние вече знаем, че Учението няма нищо общо с доктринерството и схематизма. Ако определяме човека като духо-материя, той ще бъде едноначален или двуначален, в зависимост от туй, дали броим духо-материята за едно или За две. Ако си спомним и съществуването на Абсолюта или Божественото начало, пронизващо целия Космос, тогава човекът ще ни се представи като троичен. Бихме могли да възприемем и друг подход: безсмъртното човешко Аз и краткотрайното физическо тяло. Човекът отново става двуначален. Вземем ли под внимание обаче и междинната проява между тези две начала, именно астралната, ще стигнем пак до троичността. А в случай, че се опитаме да разчленим по-нататък изследваната цялост, можем да стигнем до концепцията за седмичността, изложена от Блаватска, а по-късно, с незначителни изменения, и от Елена Рьорих. Споменаваме някои от възможните варианти на анализ, за да се види, че същественото не е в схемите и че те могат да бъдат различни, стига да ни разкриват основното. А то е, че противно на широко разпространеното схващане, физическото тяло не е равнозначно на човека, нито физическото съществуване – на човешкия живот. Физическото тяло е само част от личността, в която за късо време се проявява истинското Аз, безсмъртната индивидуалност. Или, за да си послужим с израза на Елена Петровна , „личността е ролята, която актьорът (Аз) изпълнява само за една вечер“. И тъй, първият елемент или звено в седмичната верига, това е Физическото тяло, колкото низшо, толкова и основно при земното съществуване, защото именно то е проводник на всички останали принципи. Вторият елемент е Етерният двойник, наричан понякога низше астрално тяло. Съществуването на Етерния двойник не е много по-продължително от това на физическото тяло. Той бързо се разпада подир смъртта. Третият елемент е Праната или Животът, жизнен принцип, неразделен от всички прояви в Космоса. Четвъртият елемент е Кама или висшето астрално тяло. То е средоточието на желанията и страстите и се проявява в два аспекта: а) Кама-Манас – низшият ум или интелект. б) Кама-Рупа – субективна форма на мисловните и физически желания. Петият елемент е Манас, самосъзнанието или Висшият Разум, чието излъчване свързва Монадата – за която след малко ще стане дума – със смъртния човек по време на физическото съществуване. Шестият елемент е Буди, Духовност или Духовната Душа (за разлика от животинската душа Кама). Именно чрез шестия елемент Буди се проявява седмият елемент Атма. Прочее седмият елемент е Атма. Духът или огненото начало, висшият синтетичен принцип, който е едно с Абсо-люта или изразява Абсолюта. Седмият елемент Атма, фокусиран в шестия – Буди, образува монадата, която е първичното ирационално въплъщаващо се Аз или Его. Ако към седмия и шестия принцип, обединени в монадата, прибавим и петия, ще получим и т. нар. висша триада – Атма, Буди, Манас или вече съзнателното безсмъртие (за разлика от ирационалното) на човешкото Его, което остава да живее след разпадане на низшето Его. Другояче казано, висшето Аз, това е Причинно тяло, съзнание и дух. За своето физическо проявление обаче триадата се нуждае от вече посочениячетвърти принцип – Кама. Разбира се Атма или Духът не може да бъде наречен „човешки“ принцип в точния смисъл на думата, защото е вездесъщ във Вселената като проява на Абсолюта. Именно затуй е и неизменен, докато Егото подлежи на еволюция. Като изтъква привидното противоречие между Веданта и Будизма по този въпрос, Учителят казва: „Веданта правилно посочва, че духът остава неприкосновен. Огненото зърно на духа остава в стихийната си цялостност, защото значението на стихиите е неизменяемо, но еманациите на зърното се изменят в зависимост от ръста на съзнанието. Тъй може да се разбере, че зърното на духа е частица от стихийния огън, а натрупаната около него енергия е съзнанието. Значи Веданта е имала предвид зърното, а Будизмът говори за усъвършенстване на обвивката. Така напълно се съчетава подвижното с неподвижното.“ „Напълно понятно е, че Буда, устремяващ човечеството към еволюцията, е посочвал свойствата на подвижността, докато Веданта е имала съждение за основата. Към пламъка на огъня може да се прибави всякакъв химически състав и така да се измени цвета и размерите му, ала стихийната същност ще остане неизменна.“ Но ако Духът не се променя, то по-низшите елементи на човешкото същество са подложени на постоянно въздействие от страна на заобикалящата ги среда и колкото по-низши са те, толкова по-податливи са на това въздействие. В случая няма да се спираме върху влиянието на социалната среда, достатъчно известно и очевидно, а ще се обърнем към оная среда, която обгръща всичко съществуващо – Пространството. В обичайното си мислене ние третираме пространството около нас като една празнота. Разбира се всички чуваме и четем за космически лъчи или магнитни бури, всички сме учили за атмосферното електричество и всички знаем, че радиоприемникът и телевизорът работят благодарение действието на невидими вълни. Но понеже не виждаме тия неща макар да имаме някакво понятие за тях, ние трудно можем да си представим, че пространството около нас е запълнено. Запълнено в точния смисъл на думата – не само с посочените енергии, но и с други, за които съвременната наука разполага само с хипотези, в случай, че изобщо ги подозира. Ала това, за което най-малко си даваме сметка и което ни е най-трудно да приемем, то е, че пространството е запълнено и от нашите човешки еманации, от мислите и чувствата, излъчвани от нас и представляващи реални енергии като всички останали вибрации. Голяма част от хората – без да са разсъждавали специално по това – живеят с илюзията, че мисълта е нематериална и ограничена в границите на човешкия мозък, че тя се ражда там и там умира и че може да добие форма на обективно съществуване, само ако прерасне в думи или дела. Фатална заблуда, за която човечеството е плащало и продължава да плаща с неизброими страдания и провали. Въз основа на тая заблуда ние сме твърдо убедени, че мислите, както впрочем и думите, нямат особено значение, а единствено важни са делата. Всъщност е тъкмо обратното: ние определяме своята карма не толкова с делата си, а преди всичко с мислите. И не само това. „Убийствата от изпратените злобни мисли са много повече, отколкото от оръдията. Но и тази истина е още недостъпна за човечеството“ – пише Елена Рьорих. А ето какво казва Учителят: „Но кога хората ще разберат значението на мисълта и на словото? За хората все пак е по-важно да разсипят торба с малоценни зърна, отколкото да сипят унищожителни слова. Всеки гризач ще прибере зърната, но даже Архатът няма да унищожи следствията на мисълта и словото…“ „Някога са отговаряли за действието, след туй са разбрали значението на словото, сега е време да се узнае пожара на мисълта. Най-добре е да умеем да мълчим и да пречистваме мисълта. Нима ревът на тигъра може да бъде по-лош от предателското мислене? Човек трупа тежка карма не само за действията си, но и за мисленето…“ „Безумен е онзи, който ще приеме това предупреждение като заплаха. Заплаха не съществува, имаме само примери и грижи. Всеки е свободен да скача в бездната, но трябва да го предупредим.“ Мисловните еманации представляват енергии в точния смисъл на думата, способни да въздействат в положителен или отрицателен смисъл, да лекуват или да рушат. А това значи, че и всеки от нас, когато мисли – макар да не си дава сметка – неизбежно помага или вреди. И понеже не само въздействаме, а сме и подложени на въздействие, на нас също ни помагат или вредят. Може да звучи съвсем опростено, но всеки от нас -иска или не иска, съзнава го или не го съзнава – представлява едновременно и предавател, и приемник на мисли. („Няма да сгрешим ако кажем, че половината свят изпълнява внушени нареждания.“ (Мория) Мисловните предавания и приемания се извършват според още неовладени от човечеството закони. Основното в случая е, че сродното привлича сродното, също като при баналното радио: не можеш да го нагласиш на вълната на Виена и Да чакаш да чуеш Париж. „За да се получи мисъл, или отговор от пространството – пише Елена Рьорих, – нужно е да се постигне пълно съответствие на вибрациите. Същият принцип, както и в радиото. Хората по-често, отколкото смятат, улавят пространствени мисли, но тия мисли не винаги са високи. Та пространството е изпълнено с всевъзможни мислени послания и ние получаваме от него това, което отговаря на нашия приемник. Затуй Учението толкова настоява на очистването на сърцето и мисленето, за да ни направи звучащи на мислите на Висшия Свят. Тъй наричаните вдъхновения често не са нищо друго, освен съзвучие на вибрациите.“ В своето взаимодействие с Пространството човек представлява своеобразен магнит. Не само силата на този магнит, но и качеството му зависи от степента на нашето развитие, по-специално – от развитието на съзнанието и от онези средоточия на психическа енергия, наричани „центрове“. „Човекът представлява магнит, чиито свойства са твърде многообразни. Най-добре може да се покаже влиянието, което оказват на човека Висшите Сили и тъмните поробители. Когато центровете и съзнанието се развиват, съответно силата на магнита става неуязвима, защото този магнетизъм добива съответствие с Висшата Сила. Но духът, наситен с низки течения, не може да привлича към себе си. Магнитните токове се устремяват само от сили, които ги привличат. Загубилият притегателната си сила, не може да отговаря на вибрациите. Човекът е магнит – тъй да запомним по пътя към Огнения свят.“ (Мория) Личността, чиито вибрации не съответстват на Висшите сили, остава плячка на тъмни еманации. Подобни хора са най-чести жертви на обсебването. Някаква нечиста същност от Астралния свят се прилепва към тях, за да може чрез тях да уталожва, макар и косвено, незадоволените желания и страсти, става роб на чужда воля, въобразявайки си, че се движи по линията на личните си стремежи и прищевки. „… Обсебването е не само психическо заболяване, но и зараза на целия организъм… Естествено, тъмният обсебител няма да се грижи за здравето на последователя си. Всяка болест е вече разложение, което е приятно на тъмнината…“ „Стремежът към Висшия Свят е най-доброто средство против обсебването… Възвишените мисли не само влияят на нервното вещество, но и пречистват кръвта…“ (Мория) Обсебеният е наистина потърпевш, ала това съвсем не означава, че пред закона на Кармата той е невинна жертва: „… Ще ви запитат: „Как се извършва справедливостта над обсебените? Кой ще понесе последствията – обсебеният или обсебващият?“ А кой може да разграничи, докъде е волята на обсебващия и волята, заложена в самия обсебен?“ „Обсебването настъпва едва когато достъпът е открит. Не само това, още преди обсебването злото шепне и подготвя слабия дух. У нуждаещия се от злото ще се появят и привлечените от него същности. Кармата на обсебените е тежка!“ (Мория) За да настроим приемателния си апарат на съответната чиста вълна и да усилим своя магнетизъм, необходимо е да отворим или пробудим окултните си центрове. „В мозъка има център, наричан камбана, който събира като резонатор симфонията на света и е способен да превърне най-дълбоката тишина в страшен акорд. Казано е „който има уши, да слуша“. Също тъй, както гръбначният мозък се нарича копие, защото, когато искаме да отразим ударите, трябва да напрегнем този канал. Също тъй, както центровете на раменете се наричат крила, защото при самоотвержен поглед лъчите се Усилват. Легендата за крилата е твърде изобразителна. Също както желанието на древните да носят на гърдите кръгла пластинка. Темето се нарича кладенец, защото вълните на чуждите въздействия проникват по това направление. Навсякъде в древността виждаме покриване на главата, свързано със символа на свещеника, а сега заменено с названието на фирмата, така са оплешивели духовно хората.“ (Мория) Твърде важен център е и Кундалини, в основата на гръбначния стълб и който, веднъж пробуден и насочен нагоре, изпраща енергията си подобно огнена змия, като пробужда и храни по-висшите центрове. Но центърът, на който Учителят отделя най-голямо внимание, това е чашата, намираща се в областта на сърцето. Ритъмът на сърцето ни свързва с ритъма на необятната Вселена: „Усвоението на ритъма е степен към далечните светове. Никой не може да възприеме тънките вибрации, ако не е усвоил ритъма и не разбира значението на хармонията. За някого тя е празен звук, но съществува и такъв, който вече е хармонизирал целия си живот. Не ритъмът, изявяван в лошата музика, а огненият ритъм на сърцето имам предвид. Някой, чул за ритъма, наел барабанист и заповядал да му бие в ушите – и от това още повече затъпял…“ (Мория) Познанието чрез сърцето е познание на синтеза. Учителят говори за „прекрасното привличане на магнита на сърцето, което съединява всички явления“. И още: „Да виждаш с очите на сърцето; ду чуваш звуците на света с ушите на сърцето; да прозираш бъдещето с разбирането на сърцето; да помниш миналите натрупвания със сърцето, така стремително трябва да вървиш по пътя на издигането.“ Подобни изрази – да виждаш, да чуваш, да помниш със сърцето – могат да ни се сторят странни, ала това ще означава само, че не сме проумели истинския смисъл на понятието -„сърце“ и го възприемаме в духа на физиологията, за която сърцето не е нищо повече от мускулна помпа. Сърцето, най-сетне, това е центърът, който ни свързва с най-светлото – с Адепта: „Сребърната нишка на съединение на Учителя с ученика е великият магнит на сърцето.“ (Мория) В трудовете по йогизъм и окултизъм се определят различен брой центрове. Ние нямаме намерение да навлизаме в тази обширна материя и се ограничаваме да споменем само центровете, за които говори Учителят. Йогизмът в течение на векове е разработил и съхранил сложна система от упражнения и похвати за „пробуждане“ на центровете. Без да оспорваме ефикасността на някои такива похвати, смятаме за уместно да напомним, че Елена Рьорих многократно обяснява в кореспонденцията си каква опасност представляват за западния човек всички опити да развиваме самодейно центровете си, въз основа на разни рецепти, случайно прочетени или дочути. Тук следва да се спомене и за твърде резервираното отношение на Учителя към всевъзможните упражнения, целящи физическото развитие на тялото, включително и тия на Хатха-йога. Дори когато не се касае до самоцелно развиване на мускулатурата, а до грижи за здравето, този род упражнения не се препоръчва особено. Здравето и физическите сили могат да се поддържат по същия начин, по който постепенно може да се стигне и до развитие на центровете. А това е очистването на мисълта, разширяването на съзнанието, сърдечната връзка с Учителя, стремежът към далечните Светове. Към тия основни и чисто духовни средства вече могат да се прибавят и грижи от битов характер – чистота на тялото и на обстановката, чистота и умереност в храненето, използване на някои билки, смоли и минерални вещества за поддържане здравето и нервното равновесие. И все пак, най-важното си остава мисълта. Необходимо е винаги да помним, че и собственото ни благополучие, ц това на околните, зависи до голяма степен от мисълта. Всяка мисъл, пратена в пространството, ще застигне някого и ще предизвика съответни последици. А нерядко се случва мисълта ни да се върне и към самите нас. Особено, ако това е лоша, нараняваща мисъл. Макар насочена към някой друг, тя често рекушира и поразява самите нас. Що се отнася до чуждите мисли, които ни връхлитат, те също са в зависимост от нашите, сиреч от собствената ни нагласа. Именно затуй един ще привлича чистите и радостни мисли, а друг – мрачните и злотворните. Ако бихме могли само да видим как насищаме пространството с мислите си, вероятно бихме ги излъчвали с по-голяма предпазливост. „Всеки миг човек или твори, или разрушава. Светът е изпълнен с противоречиви мисли. Множество болести са заложени от мисли на разрушение. Множество убийства стават на далечни разстояния от мисли или от кръстосване на мисли, но почти невъзможно е да се внуши на човека, че неговото преимущество е в постоянното мислене. Невъзможно е да се изрази, доколко е отговорен човек за качеството на мисленето си.“ „Безумците не знаят какво владеят! Обикновено към разточителството се отнасят с презрение, но нима мисълта не се разхищава? Нима великият дар, получен с труд, не се унищожава? Мисълта, като велик дар от Учителя, пропада в невежествени действия. Тъй хората са готови да предадат дори своята планета, само за да не помислят.“ (Мория) Този, който прояви необходимата добра воля и постоянство да пречисти душевния си живот, се превръща в източник на благотворно въздействие за околните, и заедно с туй става неуязвим за покушенията на тъмните сили. Развитите центрове излъчват силни и съзвучни помежду си вибрации, образуващи невидима, но и непроницаема защитна мрежа, в която се разбиват всички враждебни еманации. „Защитната мрежа се образува от най-тънки енергии. Всички центрове взимат участие във формирането на този мощен щит. За (образуването на) пълен кръг е необходимо всички духовни центрове да увеличат налягането на своите енергии. От центровете на духа трябва особено да се засили сърцето, защото то в своята мощ може да трансмутира мисленето. Правилното мислене ще даде устойчивост, която е първото условие. Устойчивостта ще изгони двойствеността, страха и съмнението. Защитната мрежа може да запази човека, правейки го неуязвим. Но неговият щит може да се утвърди само тогава, когато всички тънки енергии са хармонизирани… Хората, живеещи с низшите (си) центрове, не притежават защитна мрежа. Обсебените нямат този щит.“ (Мория) Но ако мислите могат да поразяват и да лекуват, ако могат да упражняват въздействие върху хората, без оглед на разстоянията, ако могат при съответна синхронизация на вибрациите да служат като способ на комуникация, ако могат най-сетне да създават около човека защитна мрежа, то всичко туй означава, че те са изключително важни не само в нравствен аспект, но и от материално-практична гледна точка. Тъкмо това се стреми да ни внуши Учителят. По времето, когато започват да излизат книгите на Живата Етика, подобен възглед се е струвал на мнозина направо абсурден. В наши дни обаче той съвсем не изглежда абсурден даже на хора, лишени от всякакви допирни точки с Учението. От години насам в редица строго секретни научни лаборатории настойчиво се работи върху практичните аспекти на проблема – внушение на разстояние, мисловна комуникация на разстояние и пр. И работата, както можем да се досетим, се води съвсем не с цел да се облагороди човешкият род, а с цел да се прибави още едно оръжие към колосалния разрушителен арсенал. Може би тъкмо това трябва да накара и нас да оценим оръжието на мисълта и да се постараем – всеки според силите си – да го използваме, не като добавъчно проклятие, а като благодат. Християнският свят в продължение на двадесет века е понасял несгодите на физическия живот, уповавайки се на задгробния. Хората са вярвали или са се стараели да вярват в „отвъдното“, без дори да си дават сметка, че ако църковната догма е истинна, това „отвъдно“ едва ли ще им предложи спасение. Вярно е, че там нейде трябва да се намира Раят, но Раят е за праведните, а колко и кои са тези, праведните? Що се отнася до останалите, тях ги очаква Адът с неописуемите си мъчения или в най-добрия случай – Чистилището, представляващо също ад, само че по-поносим, нещо като ад с климатична инсталация. Хората, отказващи да възприемат църковната версия за „отвъдното“, са се опитвали да открият някакъв смисъл в самото земно съществуване, но обикновено не са успявали. „Животът – бе казал героят на Шекспир – е история, разказвана от идиот, пълна с шум и ярост и лишена от всякакъв смисъл.“ Веруюто на екзистенциализма, оповестено четири века по-късно, не е много по-различно. Житейската мисия на човека – според тази концепция – е едно усилие за превъзмогване, едно усилие, което може да бъде благородно и героично, но винаги е безполезно. Нещо като изтощителния труд на митичния Сизиф, който тласкал нагоре по стръмнината огромната канара, но едва стигнал с нея до върха, тя отново се сгромолясвала в бездната и всичко трябвало да започне отначало. Именно по повод на скептицизма и на суеверието Учителят казва: „Учените са предложили едно остроумно по тяхно мнение утешение: „Човек започва да умира от момента на раждането“. Утешение бедно и траурно. Но ние казваме – човек се ражда вечно и особено в момента на тъй наречената смърт.“ „Служителите на изопачените религии поощряват своите питомци да купуват места на гробищата, където, при своевременна грижа, те ще лежат по-изгодно и по-почтено от другите, по-бедни и незаслужаващи поради туй дълги молитви. Тамянът за тях, бедните, ще бъде долнокачествен и певците ще пеят твърде зле.“ „Но кажете най-после, кое истинско Учение е заповядало това уродство? Наистина, стига гробове, гробища и сплашване!…“ „Признакът на отношението към смъртта е твърде важен за характера на Учението, в него се съдържа разбирането за превъплъщението.“ Пак във връзка с този въпрос е казано: „Духът потръпва при мисълта за смъртта. Но когато съзнанието прониква в същността на Битието, тогава се утвърждава понятието за Единство. Когато духът разбере как непрекъснато текат проявите на живота, тогава може да се посочи непрекъснатостта на всички звена. Звеното на мисълта, звеното на действието, звеното на действията, звеното на последиците, звеното на стремежите, звеното на съществуванията. Едно звено предопределя друго. Творчеството на жизнения магнит се състои от тези звена. И духът трябва да трепери не при смъртта и промяната, а при мисълта за прекъсване на веригата.“ (Мория) Неуспехът на много хора – включително и на големи умове – да намерят смисъл и цел в човешкото съществуване, се определя от една и съща неизменна причина: те смятат, че съществуването започва с раждането и приключва със смъртта, те го свеждат до един единствен човешки живот, без да подозират, че то представлява дълга върволица от прераждания и че смисълът може да се прозре, едва когато огледаме цялата върволица, а не когато се взираме в отделния изолиран етап. Частицата Абсолют или Огненото зърно или Атма, обгърната от обвивката на съзнанието или Буди, представлява една монада, на която е съдено да измине неизмерим път на проявления, от най-плътните форми на духо-материята, през проявите на една все по-развита индивидуалност, до сияйните върхове на Адептите, а подир туй и още по-нататък – чак до неназовимата Тайна. Физическият живот, взет изолирано и сам по себе си, ни се струва безсмислен именно защото – дори когато е наситен с дела и постижения – свършва нелепо и насред път. Учението за прераждането ни възвръща към отдавна загубеното съзнание за смисъла, единствено значителен и единствено възможен – смисъла на самоусъвършенстването, на движението по възходящата спирала, на еволюцията. Безсмислието и катастрофата са само в онова прекъсване на веригата, за което предупреждава Учителят и което може да ни отхвърли в казана, дето се претопяват космическите отпадъци. Преражданията не следват автоматично и мигновено едно подир друго. Подир смъртта на физическото си тяло човек се озовава в Астралното поле, дето малко по-късно се разпада и Ефирният двойник. Личността прочее остава да съществува като Кама или висше астрално тяло. Времетраенето на това съществуване е твърде различно и зависи до голяма степен от самите нас. Защото Астральт или Кама Лока е не просто определено място, а по-скоро състояние, тъй че всичко се свежда до туй – ще можем ли да се отърсим и кога ще се отърсим от състоянието, в което сме изпаднали. Тънкото поле, също както и физическото, представлява в известен аспект илюзия, Майа, така че неговите обитатели го възприемат не като състояние, а именно като пространство и то с различни слоеве, от най-плътни и тъмни, до най-ведри и светли, а също и с различно население – от най-низшите и отвратителни същности, за които Учителят дори избягва да говори, до най-чистите и благородни духове. Между тези планове няма непреодолими граници. Границите ние сами си ги създаваме, и всеки от нас обикновено се оказва точно на този план, където му е мястото, според познатия вече принцип, че сродното привлича сродно. Ако си спомним, че Кама, това е низшият ум, заедно с физическите желания и мисли, лесно ще разберем че светът на Астрала е до голяма степен продължение на нашите земни стремежи, желания, страсти. Тук е именно мястото, където трябва да се освободим от целия този обременителен багаж, ако искаме Да се издигнем до по-високите сфери на невидимото. Но освобождаването от багажа не винаги е лесно. Понякога тъй здраво сме привързани към него, че той задълго ни задържа в низшите слоеве и ние дори не си даваме сметка за съществуването на други, далеч по-сияйни и чисти места. „Да сравним земния живот с надземното пребиваване. С малки изключения пребиваването в Тънкия свят е несравнимо по-дълго. Значи следва да се готвим не за късите спирки и трябва особено да ценим онова, което ще бъде необходимо за дългото пребиваване. Всеначалната енергия, мисълта, съзнанието, въображението и въодушевлението представляват неизмеримо имущество…“ „Хората трябва да бъдат в постоянна подготовка за бъдещето… Даже когато се местят в по-добро помещение, хората избират най-доброто си имущество, и никой не носи със себе си нечистата вехтория. Също тъй предвидливо и достойно човек трябва да си приготви жилище в Тънкия свят. (Мория) Чрез качеството на стремежите и желанията в земния си живот, ние вече сме си приготвили и съответното място в Астрала. Низшата същност ще гравитира в полумрака сред отблъскващите видения на низшите слоеве, творческият дух ще се стреми нагоре, към красотата на чистите багри и светлината. Колкото по-груби са страстите, които носим със себе си, толкова по-големи мъки ще ни причиняват те. Ако сме живели като роби на алчността, лакомията, алкохола или блудството, ще страдаме още повече от тия страсти, поради невъзможността да ги задоволим. Висшите слоеве на Тънкия свят, също както и низшите, са в последна сметка Майа. Именно затуй те ще се представят в различен изглед за различните си обитатели и всеки ще вижда в тях точно толкова красота, колкото е способно да му предложи собственото въображение. По тази причина, особено важно е да развиваме у себе си т. нар. Крияшакти: „Крияшакти е мисловна енергия – пояснява Елена Рьорих. -За да се твори в тънките сфери е нужна натрупана и високо развита психическа енергия, при въображение, способно за отчетливи представи. Ето защо са тъй необходими заниманията с изкуствата.“ Преминаването от по-низшите към по-висшите слоеве на Астрала се извършва посредством натрупаната енергия на стремежа и собственото ни пречистване. Учителят ни показва този принцип в цялата му простота, което разбира се не значи, че на пратеника нещата протичат също тъй просто и без особени усилия от наша страна: „Справедливо е да пожелаем да узнаем как се извършват преходите от различните сфери. Не е трудно да се разбере, че очистеният Агни е решаващо условие. Ако постепенно пълним балон с огненоносен газ, той ще започне съответно да се издига. Ако балонът не задържи газа – ще падне. Ето груб пример за прехода в различните сфери на Тънкия свят. Тънката същност може със свои сили да се издигне, ако огненото зърно бъде съответно напълнено.“ Върху същия принцип почива и преминаването от Тънкия свят в Огнения или от Астралното поле в Причинното: „Може ли най-добрият обитател на Тънкия свят да се издигне оттам в Огнения свят? Може, и неговото преображение ще бъде прекрасно. По пътя на пречистването тънкото тяло започва да свети. Огънят се разгаря, и накрая обвивката пада като тънък пласт пепел; и огнената същност не може да остава в предишния слой и се издига в Огнения свят. Това, което в Тънкия свят е било непоносимо сияние, става в Огнения свят най-мъждивото – такава е стълбата. Трябва да свикваме да си представяме многото слоеве в Тънкия свят. От аления пламък до най-прекрасното сияние на дъгата се преливат тия предели като вълнуващо се море и тъкат всевъзможни съчетания. Но за тъмнината, за низшите бездни, сиянието ще бъде като далечен отблясък. Който иска Светлина, нека не се бои да бъде огнен.“ (Мория) Времетраенето на пребиваването в Астрала може да бъде твърде различно – от няколко години, до цели векове. Обикновено колкото по-назад е в своето развитие дадена личност, толкова по-продължителен е нейния престой в Тънкия свят. След като този период приключи, астралното тяло на свой ред се разпада. С това угасва и последното звено на човешката личност. А какво остава? Остава най-същественото – човешката индивидуалност, Висшата триада – Атма, Буди, Манас – или висшето съзнателно Его. Тази индивидуалност продължава съществуването си в Невидимия свят и по-точно в Девашан -понятие, обозначаващо не толкова определено място в пространството, колкото определено състояние. Едно състояние на покой и духовно блаженство, сред обаятелните и скъпи образи, оформяни от собственото ни въображение, ала възприемани като примамлива реалност. Една компенсация за преживените страдания и напрежения. Най-сетне, един продължителен отдих, преди следващите изпитания на предстоящото прераждане. По времето на Блаватска, пък и по-късно, подробностите около пребиваването в Девашан са били обсъждани доста оживено и около тях се е натрупала цяла литература. Това е съвсем понятно. В един свят на грижи и болки хората изпитват естествено влечение към перспективата за някакво, ако не вечно, то поне дълготрайно щастие. В книгите на Живата Етика обаче този въпрос е засегнат съвсем бегло. И това също е понятно. Състоянието на Девашан не се отказва никому, и всеки е свободен да се възползва от него, обаче Учителят поставя ударението не върху безоблачното спокойствие, а върху радостната действеност, която също може да бъде възприета като щастие. Защото Тънкият свят, както и физическият, е място не само за отдих, но и за творчество. И колкото по-рано се подготвим за такова творчество, толкова по-добре за нас и за бъдещата ни участ. На въпроса – как да се развива работоспособността в Тънкия свят, – Елена Рьорих отговаря: „Преди всичко трябва да се започне с туй, постоянно да се чувстваш, че живееш в два свята. И това съвсем не е трудно, защото ние всяка нощ преминаваме в Тънкия свят, където при достатъчно развито тънко тяло, можем лесно да прилагаме нашите тънки енергии. Като се отправяме към съня не с мисъл за отдих, но с устрем към Йерархията на Светлината и с мисъл за полезна работа, ние с това насочваме своята енергия към действена помощ там, където тя е най-нужна. Ясно е, че следва да привикваме да живеем на Астралното поле, додето сме още тук – на физическото. Това има особено значение и за по-късното ни пълно преминаване в Тънкия свят, където при съответна предварителна подготовка, тутакси ще се почувстваме „у дома си“ и където, при липса на подготовка, ще ни очаква стъписване, страх, продължително вцепенение и безсмислено блуждаене в здрачевината на низшите слоеве. И още нещо: именно от тази подготовка ще зависи „мястото“, в което ще се озовем. Особено важна ще бъде в случая настройката на съзнанието ни в критичния миг, насоката на последната ни земна мисъл. Ако тази мисъл е устремена с необходимата енергия към по-високите сфери, голяма е вероятността да се озовем изведнъж в тия сфери, пресичайки стремително мрачните области, населени от низши същности. Колко време ще мине до следващото ни въплъщение, в каква нова личност ще се проявим и как ще протече бъдещото ни земно съществуване – това зависи изцяло от закона на Кармата. Без да навлизаме в подробности, ще се задоволим да припомним, че всички наши мисли и дела представляват причини, чиито следствия неизбежно ни очакват в бъдещето. Или както са казвали още в древността: „Всяко действие, добро или лошо, е една родилка.“ И още: „Каквото си сял, това ще жънеш.“ Очебийното неравенство между хората, що се отнася до телосложение, здраве, външност, семейна среда, възпитание, обществено положение, житейска участ – изобщо всичко това, което ни кара да мислим за несправедливостта на съдбата – всъщност е израз на онази върховна справедливост, наречена Кармичен закон. Няма мъка, която да не е заслужена, няма усилие, което да не бъде компенсирано, няма жертва, която да остане невъзнаградена. Неумолимостта на Кармата обаче в никакъв случай не бива да ни тласка към фатализъм. Фатализмът води до примирение и до бездействие, с което добавъчно отегчаваме съдбата си. А детерминизмът на закона, както вече се спомена, не изключва свободата на избор. Човек не може да отмени космическия закон, обаче може, съобразявайки се с особеностите му, да избере най-верния път за действие. Понякога проявите на възвишен устрем и себеотрицание са в състояние да ни освободят в една или друга степен от бремето на тежката карма. По същата причина не следва да отминаваме с безучастие и страданията на околните, като се осланяме на разсъждението, че всеки сам си е виновен. По този въпрос Елена Рьорих забелязва: „Можем ли да твърдим, че положението, в което се е озовал човек, е изцяло негова карма? Ако започнем да разсъждаваме тъй, то скоро ще вземем да си отказваме помощ един на друг, обяснявайки отказа си с нежелание да се намесваме в чуждата карма. Има даже такива заблудени, които отказват помощ на ближния от страх да не усложнят своята лична карма. Но не ще ли бъде това проява на най-голяма себичност? Често, срещата с обременен човек е именно наша карма, и отказвайки му помощ, ние с това обременяваме себе си.“ Както се вижда, проявата на кармичния закон е сложна, и вместо да се опитваме да търсим нейното обяснение в миналото, което е практически невъзможно, по-добре е да съблюдаваме кармичния принцип с оглед на настоящето и на бъдещето, което е изцяло в наша власт. Човек не бива да работи за общото благо с оглед на по-късни награди и компенсации, но не следва и да забравя, че по силата на неотменимата причинност, компенсацията – в един или друг смисъл -е неизбежна. „Как величествен е законът на Причинността! В него е заключен отговорът на всеки въпрос. Човешкият ум се смущава от въпроса за бедствията, но законът на Причинността води до закона на Карма. Човек негодува пред бедствията, но законът на Причинността му сочи последиците. Човек се изумява от странните нарушения на равновесието, но космическият закон призовава към Висшата Справедливост. Който духом се приобщава към закона на Причинността, той вече е приобщен към истината.“ (Мория) Навремето някои опоненти на Учението са забелязвали, че ако човек е имал минали съществувания, то той би трябвало да ги помни, а щом не ги помни, значи възгледът за прераждането е фикция. По този повод Блаватска съвсем Уместно запитва: А спомняме ли си своето съществуване през първите 18 месеца на детството? И ако не си го спомняме, означава ли това, че през тия 18 месеца не сме съществували? Работа е там, че, както вече се отбеляза, личността в последна сметка умира, а се преражда само индивидуалността. Но с личността умира и физическият мозък, сиреч отпада и паметта, като негов атрибут. Как би могла тогава една нова личност с един нов мозък да си спомня за неща, останали в паметта на съвсем друга и отдавна мъртва личност? Наистина миналите съществувания не отминават безследно. Те оставят своя отпечатък върху безсмъртното Его. Но духовното Его рядко бива съзнавано от своя проводник -личността. „Духовното Его може да действа, само когато личностното Его е парализирано“, пише Блаватска. В много редки мигновения на физическия или астрален план, се случва да бъдем озарени от нещо като спомен или реминисценция за нашия минал живот. Понякога даже обикновени хора пред даден факт или събитие изпитват странно и ненадейно усещане, че някога много отдавна вече са видели или преживели това. И единствено твърде напредналите в духовния си развой индивидуалности имат възможността наистина да познават предишните си съществувания. Човек нерядко се чувства обременен дори от теглото на спомените, натрупани в един единствен живот. А какво би станало, ако бяхме обречени да носим със себе си и спомените от всички по-раншни? И каква полза от този страшен товар, щом нищо от миналото не може да бъде изменено и поправено? Учителят неведнъж предупреждава, че е безполезно и даже вредно да живеем с миналото и непрестанно да се озъртаме назад. Вярно е, че от преживяното могат да се извличат поуки. Но хората най-малко затова се обръщат към него. Те просто вайкат по невъзвратимото, търсят там храна за носталгията си и в най-добрия случай изпитват някакви безполезни, никому ненужни угризения. Колкото до поуките, ние ги носим у нас – искаме или не искаме – там, в опита на нашето висше Его, ала бедата е, че личността рядко се вслушва в гласа на духовното Аз и често повтаря допуснатите по-рано грешки, макар отлично да съзнава, че това са грешки. И тъй, Учението ни призовава да насочим вниманието си към настоящето и да оценяваме всяко действие в настоящето, с оглед на последиците, които то ще предизвика в бъдеще. По този начин, работейки за своето настояще, ние ще изграждаме и своето бъдеще. VI „Индивидуалността и себичността са като раждането и смъртта. Образуването на индивидуалността е зараждане на Нов Свят, докато себичността е като мъртвите вулкани на луната.“ (Мория) Първият ни контакт с Живата Етика нерядко предизвиква у нас настроение на потиснатост. Потиснатост не от принципите на Учението, а от съзнанието колко далеч сме самите ние от тях. Следващите реакции могат да бъдат различни. Някой ще си каже обезкуражен „това не е за мене“ и ще изостави книгата недочетена. Друг, по-експанзивен, ще реши „от утре започвам нов живот“, но понеже нов живот не се почва лесно, вероятно също скоро ще изразходва ентусиазма си. Трети не само ще стигне до края на книгата, а ще прочете и всички останали. Това ще му осигури самочувствието, че е усвоил Живата Етика, поне теоретически. Колкото до приложението, то ще бъде предоставено на ближния. Вече се спомена, че нравственото съвършенство е трудно нещо и че никой не очаква от нас да го постигнем за една година или за един живот. Важното е да почнем, та дори с най-дребното и най-лекото. Важното е да излезем на пътя и да направим първите крачки. Важното е да осъзнаем недостатъците си, да си кажем, че повече не бива така и че ако е невъзможно да станем изведнъж ангели, то съвсем не е толкова трудно да се издигнем поне малко над това, което сме в момента. С две думи важното е да разберем, че всяко наше постижение, дори най-дребното, ще бъде нещо неизмеримо по-благородно от бездействието и примирението. Първата пречка за осъществяването на каквато и да било промяна, е инерцията на всекидневието. Ние съзнателно или не, сме разграфили по определен начин своя делник: ходим в определени часове на определени места, срещаме се с едни и същи хора, разговаряме на едни и същи теми, дразним се по едни и същи поводи, мечтаем за едни и същи хипотетични или съвсем невероятни сполуки. Ако не се опитаме поне отчасти да нарушим този привичен регистър, едва ли ще изменим нещо в поведението и мисленето си, защото всяка обичайна постъпка ще ни води към следващата обичайна постъпка и всеки обичаен събеседник ще ни увлича към все същите обичайни разговори. „Много дракони бдят, за да пречат на всеки напредък. Многоцветни са тези чудовища! Сред най-отвратителните ще бъде сивият дракон на всекидневието. Той се опитва да превърне дори най-висшето събеседване в празна, сива паяжина. Но хората умеят дори в делничността да запазят свежестта на обновлението. Хората всекидневно се мият и освежават преди следващия труд. Също тъй и духовното измиване не бива да става прашна вехтория. Малцина умеят да побеждават дракона на делничността…“ „Радостта се заражда от необичайността на усещанията. А Висшето Събеседване не може да стане обичайно. Скуката не е в Безпределността, но в човешката ограниченост.“ „Да не позволим на сивия дракон да ликува, той съвсем Не е силен и неговата отвратителност е само в безобразието на бита. Където нечистотията и безобразието са отстранени там сивият дракон не може да съществува.“ „Тъй преодоляването на всекидневието е почит към Висшия Свят.“ (Мория) Много често възможността за промяна ни се струва празна работа, само защото не виждаме как една промяна би могла да се извърши в обичайно разграфения ни делник. И дори през ум не ни минава, че делникът може и да не е така разграфен, че може лесно да стане по-различен и че това зависи единствено от самите нас. Да избегнем едно безполезно занимание, да отминем една безполезна среща, да се отървем от една безполезна грижа, да потърсим възможност за по-съдържателно прекарване на свободния час, да сменим поне частично привичния си маршрут из отдавна омръзнали места – и ние ще открием с изненада за себе си, че всекидневието е добило друг вкус. „Как може да прекарваме обичайно деня, когато по пътя са разсипани съкровища? Трябва да се привикне към необичайната проява на живота.“ (Мория) И най-обикновеният ден може да ни отведе към нови възможности, но новите възможности едва ли ще ни пресрещнат по старата отъпкана пътека на привичното. Хората, които са се борили с недостатъците, са ни оставили различни способи за целта. Най-простият е, да се опитаме сами да си съставим диагнозата, като изброим върху лист хартия всичките си отрицателни черти. А след диагнозата идва ред на лечението: трябва да започнем да преодоляваме един по един осъзнатите от самите нас дефекти. На пръв поглед всичко изглежда съвсем лесно, ала пристъпим ли към действие, бързо ще установим, че в практиката нещата стоят по-различно. Работата е, че недостатъците обикновено са свързани помежду си, и трудно е да ги изолираме един по един, за да ги преодоляваме поотделно. Някой започва напр. с най-лекото: да изчисти речника си от грубости и неприлични думи. Но едва започнал, разбира, че за да не говори грубости, трябва да преодолее привичните си до автоматизъм отрицателни реакции. А за да избегне отрицателните реакции, налага се да превъзмогне раздразнението, което често – ако не постоянно – го съпътства. Ето, че вместо един недостатък, насреща ни се задават три. И тъй, задачата трудно ще се реши само с попълването на един списък. Налага се да анализираме личното си поведение, да разграничим групичките на взаимосвързаните слабости и да видим във всяка групичка кой е възловият недостатък, който пръв следва да бъде преодолян. Налага се също да си дадем сметка за дефекта, причиняващ ни най-много неприятности и в случай, че борбата с подобна ключова черта ни се вижда възможна, да почнем именно с нея, а не примерно с някоя битова дреболия. Ако добре сме избрали първия си „враг“ и ако положим известни усилия, сполуките няма да закъснеят, поне до деня, в който най-неочаквано за себе си, ще нагрубим приятеля или ще ударим детето си. Всичко, което цяла седмица сме градили с такъв труд, рухва за миг и преглътнатите предните дни грубости, се изливат само за минута в мътен водопад от устата ни. Най-опасното в подобен провал е, че той може да ни обезсърчи дотам, та да се отчаем от себе си. Тъкмо това не бива да правим. Да се пазим от неуспехи е важно, но не по-малко важно е, да умеем хладнокръвно да ги понасяме, след като вече са дошли. Може би за миг инерцията е надвила, може би някоя нечиста същност е решила да ни попречи – все едно. Важното е без излишно драматизиране да продължим нататък, защото друг път няма. Дори грешките Да се повтарят и в бъдеще, те ще стават все по-редки. Но има и нещо друго, не по-малко важно в началото. Това е да разберем реалния смисъл и тежките последици от дребните на пръв поглед недостатъци, да прозрем действителния им разрушителен ефект не само за околните, а и за самите нас. И целта на следващите няколко страници е именно тази: без каквито и да било претенции за изчерпателност да се спрем на няколко от най-разпространените човешки слабости, за да разберем отровната им същност, прикрита под невинна външност. Още в библията е казано и векове наред е повтаряно, че трябва първо да видим гредата в своето око, преди да търсим сламката в чуждото. Това е една от многото банални истини, по които никой не спори, но с които малцина се съобразяват. Причината донейде е и в туй, че истината е формулирана в най-нещастната възможна форма – тази на назиданието. А известно е, че ние не обичаме да ни поучават. Бедата при повечето етични школи е, че те именно изхождат от един априорен кодекс за доброто и злото, който също тъй априорно може да бъде приет или отхвърлен. За да ни попречат да го отхвърлим, някои учения прибягват до заплахи, като католицизмът с неговата преизподня в отвъдния свят. Но отвъдният свят изглежда на хората твърде далечен, а католицизмът отдавна сам обезсмисли заплахата си, като създаде практиката на изповедта, водеща обикновено до опрощаване на греховете. Живата Етика сваля етичните категории от високата сфера на абстрактните разсъждения, за да ни ги разкрие като целесъобразност или още по-грубо казано – като практическа полза. Нетърпимостта към грешките или към това, което смятате за грешно у другите хора, предизвиква у нас раздразнение, а раздразнението се излива в мисли и думи на подигравка, отрицание, неприязън. То представлява натрупване и разпръскване на отрова, като в случая думата „отрова“ следва да се разбира не метафорично, а в буквалния смисъл. Реакцията на раздразнение произвежда в организма ни т. нар. „империл“, субстанция, водеща в една или друга степен до отравяне и разлагане на тъканите и представляваща неподозираната от нас причина за редица болести. „Империл“ – посочва Учителят – се нарича отровата на раздразнението… Отрова напълно конкретна, утаяваща се по стените на нервните канали и разпространяваща се по такъв начин из целия организъм. Ако съвременната наука би се опитала да изследва безпристрастно нервните канали, взимайки под внимание астралните токове, тя би се натъкнала на странно разложение на астралното вещество при минаването му по нервните канали – това ще бъде и реакцията на империла.“ Отделянето на империл става обикновено в степен, която изглежда невинна – човек не умира от едно раздразнение. Но ако вземем под внимание колко често се дразним, в случай че раздразнението не е наш постоянен спътник, можем да си представим в какви ужасни условия държим своя организъм, без да си даваме сметка, че тъкмо такива условия предизвикват някои ракови заболявания и тежки нервни разстройства. И когато при отрицателните си емоционални реакции имаме обичай да казваме „отровен съм“, ние дори не подозираме, че това е буквалната истина. Да, вътрешното отравяне. Но то е само едната страна на въпроса, защото с думите на пренебрежение, гавра, ненавист – все едно дали са изразени мислено или гласно – ние, както вече видяхме, отравяме и пространството наоколо, с Което тровим другите и, разбира се, за втори път – себе си. „Антипод на молитвата е сквернословието. То смущава и замърсява пространството. В градовете е забранено да има фабрики, пълни с отровни газове, но кощунствата и сквернословието са по-вредни по своите следствия. Хората не искат да се освободят от най-гибелното вещество, пораждащо страшни разрушения. Дори не говоря за болестите, причинени от замърсяването на атмосферата. По-ужасни от всякакви болести ще бъдат разрушенията на слоевете около планетата. А колко молитви и добри мисли се изискват, за да се запълнят тия пропасти и язви на пространството!… Опазете се от сквернословието!“ (Мория) С привичката да омаловажаваме всичко, ние и този път вероятно ще кажем, че една фраза на отрицание или една ругатня, изплъзнала се от устата ни, това е нищожна капчица в безкрайния въздушен океан. Само че колко такива капчици пръска всеки от нас всекидневно и какво правят тия десетки капчици, умножени по броя на земното население? Резултатът от подобна сметка е наистина потискащ. Той ще стане още по-потискащ, ако вземем под внимание, че милиардите отровни еманации са всекидневни, че те непрестанно се наслояват в пространството – защото са ужасно дълготрайни и техните отвратителни натрупвания продължават вече дълги векове. Единствено човек, добил способността да вижда невидимата, но съвсем реална духовна атмосфера, която ни заобикаля, може да има представа каква тъмна и гъста смрад изпълва въздуха около нас, възприеман от късогледите ни очи като прозрачен, ако не и кристално чист. При това в случая се касае само за един вид отровни еманации – тия на раздразнението. А те, макар и най-чести, съвсем не изчерпват мрачния регистър на злотворните човешки излъчвания. Възникват прочее два въпроса: Първо, необходими ли са реакциите на отрицание и какво печелим от тях? Второ: в случай, че не са необходими, толкова ли е невъзможно да ги преодолеем? Почти всеки човек, пред когото поставите първия въпрос, вероятно ще ви отговори, че отрицателните реакции -необходими или не – са във всеки случай естествени и законни. Чрез тях изразяваме своето мнение, даваме своята оценка и дори, може би, помагаме да се преодоляват грешките и глупостите на околните. Изобщо, това е форма на самоизява, легитимна при всяко свободно общество. Разгледани отблизо, всички възможни отговори от този род няма да се окажат нещо повече от неистини. Ако човек не е подтикван от самомнението, той съвсем не изпитва нужда навсякъде и винаги да натрапва личната си оценка. Ако не е подведен от раздразнението, то оценката му би могла да добие по-доброжелателен тон. Най-сетне – и което е най-важното – ако сме готови да мислим без предубеждение, ще се наложи да признаем, че нетърпимостта никога никому в нищо не е помогнала и че нашите изблици на подигравка или неприязън едва ли ще поправят нещо. Сигурно е обратното: те ще тровят и нас, и околните. Те не ще сплотяват хората, а ще ги разединяват. „Нищо не поразява така пространството, както дисонансът, но когато хората се поддават на злобни разединения, в пространството незабавно се получават опустошителни разгроми. Такива хора вредят не само на себе си, но и създават пространствена карма, въвличайки в нея много себеподобни. Ужасно е да се води борба с такъв новороден хаос. Хората, внасящи разединение, се наричат строители на хаос. Тежки са последствията от такива злобни хулители… Хората в злобата си могат да стигнат до разрушаване слоевете на Астрала. Колко усилия на опитни тъкачи ще са нужни, за да се излекуват тия рани на пространството! Ние трябва да се борим срещу разединението. Не песнопеене с арфи, но трудна борба!“ (Мория) Казаното по-горе съвсем не означава, че никога на нищо не следва да се реагира. Сам Учителят забелязва, че е „необходимо да се различава възмущението на духа от раздразнението“. Когато ни се е представила възможност да предотвратим една несправедливост или едно безобразие, абсурдно е да се въздържим, под предлог да не внасяме разединение. Съществуват прояви на злото, пред които е престъпно да стоим безучастни. Ала на такива прояви трябва да се реагира спокойно, твърдо и, по възможност, с действие. Колкото до останалите, тези дето най-често предизвикват раздразнението ни, то чувството за съизмеримост ще ни подскаже да отминем незначителните, а съзнанието за търпимост ще ни помогне да се отнесем към останалите с доброжелателен съвет. Трябва веднъж завинаги да разберем, че ако искаме да убедим някого в нещо, това най-малко може да се постигне по пътя на отрицанието: „Трябва да се изгонят всички слова на отрицание. Отричащият е беден, утвърждаващият е богат. Отричащият е неподвижен, утвърждаващият е устремен. Отричащият не винаги е прав, утвърждаващият е прав винаги. Утвърждаващият може да бъде относителен в мястото и времето, отричащият е безусловен в мъртвотата. Невежеството е майка на отрицанието. Изгонвайки отрицанието, Учението не поробва никого. Отрицателят е вече робовладелец, защото не иска да изпусне събеседника от своя кръг. Учението на общината трябва да действа за откриване на всички пътища.“ (Мория) При това, ако сме искрени към себе си, ще се наложи да признаем, че последиците от раздразнението и нетърпимостта не се изчерпват с отрицание или гавра спрямо чуждото мнение. Нерядко те ни водят до „невинно“ или грубо преиначаване на чуждото мнение, тъй че то да стане още по-уязвимо за подигравките ни. Така хлъзгавата повърхност на раздразнението ни води до озлоблението, а озлоблението -до клеветата. Покушението срещу ближния става още по-грубо, а последиците за самите нас – още по-тежки: „Клеветата е особено вредна за самите клеветници… Всяка мисъл, несъответстваща на действителността, създава жилище на елементала. Всичко достойно, строго, жизнено, се събира при творческите мисли и ще подкрепя благотворно създателя си. Но измислените клевети ще призоват към себе си блуждаещи елементали, и те, като не намерят жизнена основа, ще връхлетят върху клеветника. Затуй, когато предупреждавам хората, да не се поддават на мерзостта на клеветата, не давам съвет по морал, но соча твърде болезнените последствия. Неприятно е да се озовеш в Тънкия свят, сред буйните елементали. Ужасен е такъв водовъртеж, изпълнен с остатъците от собствените ти злобни мисли. Всички тия твари се вкопчват, висят, добивайки чисто физическа тяжест.“ (Мория) Що се отнася до втората страна на проблема, то преодоляването на раздразнението и нетърпимостта е изцяло в наша власт. Което не значи, че може да се извърши без усилия и с един замах. То предполага постигането поне в известна степен на една духовна самодисциплина, при която, без Да се отчайваме от естествените първоначални неуспехи, непрестанно ще повишаваме нивото на самоконтрол. И трудностите по този път без друго ще ни се сторят незначителни, ако сме в състояние да си представим вътрешното спокойствие, ведрото настроение и прилива на психически сили, до които ще ни доведе сразяването на този привидно дребен, а всъщност страшен противник – раздразнението. Победата над раздразнението не само ще ни изпълни с увереност относно възможността да преодоляваме слабостите и да вървим напред. Тя ще ни възнагради с плодове, неколкократно по-големи от очакваните. Защото в случая се касае за един възлов недъг, а когато такъв недъг отпадне, другите свързани с него недъзи губят силата си и съвсем лесно биват отстранявани. Най-трудна е борбата с нашия основен порок – себичността. Той има свойството непрестанно да се прикрива, проявява се съчетан с повечето ни слабости и подхранва повечето ни слабости. Като някакво черно слънце себичността пръска тъмните си лъчи в нашата душевност и всеки негов лъч е един психичен недъг. Себичността е нашият най-голям враг, но при наличността на неразвито съзнание, ние я възприемаме не като враг, а като част от самите себе си, като изразител на нашата личностна неповторимост и на нашите законни човешки интереси. Затуй призивът за преодоляване на себичността може да се стори на някои хора като нелепост, като призив да се борят срещу самите себе си. Всъщност подобни хора няма да бъдат много далеч от истината. Всичко зависи от туй, кое именно определяме като „себе си“, като свое Аз – дали низшето Его, личността, осъдена на разпадане или истинската индивидуалност, висшето и безсмъртно Его. Себичността действително може да се проявява като говорител на нашето Аз, само че – на низшето Аз. И в такъв „случай следва да решим, дали си струва заради криво разбраните и преходни интереси на една преходна същност, да жертваме истинските си интереси и да се обричаме на неизмерими беди в по-нататъшното съществуване, отвъд епилога на тази краткотрайна пиеса, каквато е физическия ни живот. А 0ека не забравяме и това, че тежките последици на себичността обикновено се струпват върху гърба ни още тук, по време на физическото съществуване. Себичността често се проявява в сравнително невинни форми: славолюбие, суетност, желание да се самоизтъкнем, да станем център на внимание, а по възможност и на адмирация. Според някои психолози това са деформации на естествения импулс към общуване, според други – осъзнати или неосъзнати прояви на волята за власт. При всички случаи това са стремежи, колкото наивни, толкова и безплодни, заплащани с чудовищно прахосване на време, на емоции и материални средства. Ако се направи дори най-груба сметка, какви сили и какви богатства прахосват хората, за да правят впечатление един на друг, картината ще бъде наистина потресаваща. Колкото повече дадена личност има съзнанието за успех по пътищата на суетата, толкова по-уязвима става тя за нови и нови пристъпи на себичността. Появяват се самовлюбеността, високомерието, пренебрежението, грубостта към околните. Носителят на подобни слабости е отговорен не само за тях, но и за противоположностите им, които предизвиква у по-нискостоящите – лицеприятието, ласкателството, Двуличието, подлостта, завистта. Една друга проява на себичността, приемана обикновено за невинна слабост и явяваща се донейде като антипод на високото самочувствие у преуспелия, това е самосъжалението. А понеже преуспяващите са незначително малцинство, то можем да си представим какво множество е изложено на пакостното въздействие на самосъжалението. Тая проява е колкото вредна, толкова и безсмислена – също като дериватите на суетността. Ако ни запитат какво печелим от тъй привичното самосъжаление, едва ли бихме могли да дадем разумен отговор. Съчувствие от страна на околните, в случай че се окайваме гласно? Може би. Но известно е, че оплакванията предизвикват у околните по-скоро отегчение, отколкото симпатия. Някаква тайна, болнава наслада при мисълта как несправедливо страдаме и как винаги сме жертви? Вероятно. Но тази наслада е не само безполезна, тя е форма на самоизтезание, на самоизтощаване, на изпепеляване духовната ни енергия. Суеверна надежда, че ще принудим невидимите сили да се смилят и да извършат обрат в съдбата ни? Не е изключено. Особено ако се има предвид, че самосъжалението е съпроводено както с проклятия, така и с молитви. Но ние вече знаем, че основните причини за участта ни са у самите нас и че никакви висши сили нямат за задача да записват жалбите ни и да уреждат земното ни положение. За сметка на това низшите същности се разпореждат с любителя на самосъжалението като със своя беззащитна жертва и още повече отегчават съдбата му. Всички знаем от личен опит, че колкото повече се окайваме и губим присъствие на духа, толкова по-зле вървят работите ни. Себичността се изразява и в елементарната форма на плътските страсти, на всевъзможните прояви на лакомията – към ядене, към пиене, към сексуален разгул. Това са вече съвсем примитивни и груби въплъщения на егоизма, при които ние уеднаквяваме себе си с физическото си тяло и поставяме знак на равенство между краткотрайните удоволствия на плътта и благополучието на своето Аз. Естествено всички знаем, че излишествата винаги се заплащат, но се успокояваме с мисълта, че това ще стане много по-късно, а дотогава… Ла нас и през ум не ни минава, че деградацията вече е проникнала у нас, че някаква невидима, но съвсем реална същност все по-властно ни обсебва и че цената, която по-късно ще трябва добавъчно да заплатим за страстите си, няма да се изчерпи с чернодробното или сърдечното заболяване. Една от най-разпространените и най-узаконени прояви на себичността, това е собственическото чувство. Да бъдеш собственик се смята за съвсем порядъчно, а колкото по-едър собственик си, толкова по-порядъчен изглеждаш в очите на обществото, макар всекиму да е известно, че „своето“ богатство често се постига чрез отнемане на чуждо имущество. И въпросът в случая не се свежда до съмнителните способи за трупане на материални блага, а до последиците от натрупването на цялата онази духовна нечистотия, която е неизбежен спътник на собственическото чувство. Още в евангелието е казано – ако имаш две ризи, дай едната на ближния. Ние обаче не обичаме да си даваме ризите, даже когато разполагаме с повече от две. А в случай, че пожертваме някоя риза за бедняка, тя без друго ще бъде износена или демодирана. Изобщо ние обичаме да съчетаваме в благодеянията си с чувството на облекчение, задето сме се отървали от нещо непотребно, с чувството на самодоволство, че сме се показали толкова добри. Важното е не какво даваме, а как и защо го даваме. Дори някой да се откаже от цялото си имущество, ако той направи това с вътрешно чувство за съжаление или с пресметливата мисъл, че си осигурява по-добър живот „отвъд“ – жестът му няма да има никакъв положителен ефект, напротив: към неприятните черти на благодетеля ще се прибави и лицемерието. Практиката на милостинята, усърдно поощрявана от църквата, понякога не е нищо повече от егоистичен порив да си осигурим божието снизхождение на ниска цена. Учението не поставя изисквания да раздаваме имуществото, спечелено с честен труд и необходимо на самите нас, нито да се отнасяме с презрение към полезната или красива вещ. Основното зло е не собствеността, а чувството за собственост. В този материален свят човек неизбежно ще притежава материални предмети и дори ще им се любува, в случай че са направени красиво и с вещина. Същественото е да не изпитваме робска привързаност към предметите, да знаем, че не можем да ги отнесем със себе си по пътя към Безпределността, да бъдем готови да се разделим без болка с тях, когато потрябва. „Как различно протичат плановете на съграждането. Някога ние казвахме – отдай всичко. Сега отиваме по-далеч и говорим: вземете всичко, но не го смятайте за свое.“ Простият разум ще разбере, как е невъзможно да вземеш със себе си земните вещи. Но те са създадени с участието на духа и затуй не следва да бъдат пренебрегвани.“ „Как може да се отминат цветята на природата, но творенията на труда са също цветя на човечеството. Ако техният мирис и цвят е несъвършен, трябва да се съжалява.“ (Мория) И още: „Не е леко да се придобие уважение към земното творчество и да се постигне освобождение от чувството за собственост. Този, който почувства величието на Безпределността, естествено ще разбере цялата несъизмеримост на призрачната собственост върху такова преходно място като Земята.“ (Мория) Чувството за собственост и особено неговите най-груби производни – алчността, сребролюбието, хищничеството – освен че са извор на непрестанни конфликти, грижи, страхове на физическия план, но пораждат и неимоверни страдания в астралния свят, където жаждата за притежание ще ни следва, а възможността да я задоволим ще ни бъде отнета. Себичността е свързана и с един друг, колкото пакостен, толкова и общоразпространен недостатък – страхът. Ако анализираме изблиците на това чувство, не е трудно да открием, че то е свързано с мисълта за възможни обрати в нашите земни дела или за нашето физическо здраве, или за здравето на нашите близки, изобщо с възникването на някакви опасности на физическия план. С други думи и тук се сблъскваме с липса на съизмерност и с неразбиране на причинните връзки, при което второстепенното и производното се хипертрофира до степента на нещо съдбоносно. Това съвсем не означава, че не трябва да реагираме на възникналите неблагоприятни обстоятелства. Но тъкмо за да реагираме спокойно, а следователно и ефикасно, първото условие е да се освободим от страха: „Помислете за туй – какво е опасност? Тъй наречената опасност не е нищо друго, освен страха за текущото ни състояние. Но ако знаем, че всяко състояние се твори от съзнанието, което е неотнимаемо, то не може да има никакъв телесен страх. Опасността, за която е тъй прието да се предупреждава, ще се разтвори от съзнанието. Затуй ръстът на съзнанието е най-съществената основа за движението напред. Вместо опасностите ще останат само препятствията, но те ще бъдат само средство за развитие на енергията. Ако планината е съвсем гладка, то няма да се изкачите на върха. Благословени да бъдат камъните, разкъсващи обувките ни при възлизането! Тъй се утвърдете в отсъствието на опасност.“ „Нашият щит е в неуязвимостта. Всяко петно на страха е цел на вражеска стрела. Но измили тия позорни петна, ще станем нерушими като телата на далечните светове.“ (Мория) „Ние ще изгоним всеки страх. Ние ще разпилеем по вятъра всички разноцветни пера на страха. Сините пера на застиналия ужас, зелените пера на предателската тръпка, жълтите пера на тайното изплъзване, червените пера на лудото сърцебиене, белите пера на премълчаването, черните крила на падането в бездна. Трябва да се разкрива многообразието на страха, иначе нейде ще остане сивичкото перо на угодливото чуруликане или перушинката на припряната суета, а зад тях е същият идол на страха. Всяко крило на страха увлича надолу.“ (Мория) Лесно е да се каже… – ще помисли някой, прочел горните указания. Наистина, да се освободиш от страха е далеч по-трудно, отколкото да оставиш тютюна или да спреш да сквернословиш. При това, за разлика от множество недостатъци, към които хората са привързани, страхът е нещо, от което всеки охотно би се отърсил, стига да знае как. Учителят сам посочва, че не е достатъчно да си кажеш „аз не се боя“ или да си повтаряш „не ме е страх“, за да прогониш противното чувство: „Освобождението от страха няма да се постигне от самоубеждението при всеки отделен случай; напротив, такива внушения само отблъскват чувството на страх навътре, за да се яви при най-близкия повод в целия си ужас. При това, ужасът ще нараства в съответствие с натиска на изкуственото внушение… Страхът може да бъде изкоренен с мерки на съпоставка.“ (Мория) И, на друго място: „Краят на страха е в знанието.“ (Мория) Страхът е атавизъм от тъмната епоха на човешкото невежество. Той може да расте и да се развива единствено върху почвата на невежеството. Когато познаваме истинския характер на туй, което ни плаши и когато разбираме цялата му относителност в необятността на отсъденото ни безсмъртие, страхът изчезва, а причината му се смалява до реалните си размери на едно препятствие, изискващо от нас да напрегнем сили, за да го преодолеем. Препятствието наистина може да ни затрудни, но вече няма да ни плаши. Естествено, понякога възникват заплахи или трудности, изглеждащи непреодолими. Ала това също е заблуда, идваща от старото мислене. Няма такива ситуации, от които да не може да се намери изход. „Ако човек ви каже – направих всичко, което е по силите ми – не вярвайте, той се оправдава, но в същото време се и ограничава. Когато човек си въобрази, че всичко е изчерпано, именно тогава той губи ключа към спасителния изход. Често поради невежество или поради леност хората се отказват от най-добрите решения…“ (Мория) С обичайната си склонност да драматизираме нещата, ние често говорим за безизходицата. Но понякога тъкмо привидната безизходица ни води до спасителния изход. Каза се вече: когато всички пътища около нас за затворени, едва тогава се сещаме за последната възможна посока и вдигаме очи, за да видим Учителя. Спасителното действие нерядко се осъществява именно при безизходица, предизвикваща крайното напрежение на нашия устрем: „Много легенди описват осъществяването на желанията, но не говорят за основното условие, за безизходността, която изостря желанията до неотменимост.“ (Мория) Разбирането за съизмеримост и закономерност ще ни предпази и от унинието, скръбта, отчаянието, обичайни спътници на малодушието и страха. Ние ще се освободим от тези чувства, стига да се проникнем от съзнанието, че животът е непрестанно движение и вечна трансформация, че всичко се изменя и отминава, включително и туй, което в момента предизвиква скръбта ни. Или както казва Учителят: „Разлъката предшества срещата, срещата предшества разлъката, затуй по-мъдро е да се радваме на разлъката.“ „Хората често изпадат в отчаяние, като не виждат никакви възможности. Обикновено те забравят един от главните съюзници, забравят течението на събитията.“ Вредата от унинието, скръбта, отчаянието не се изчерпва с туй, че ни потапят в мъчителни настроения, създавайки около нас болнава психическа атмосфера. Като опустошават силите ни, такива настроения ни тласкат към бездействие и летаргия. „Събуди се, спящий! Хората обичат да повтарят този вик. Особено поразително е, когато го твърдят спящите, продължавайки да спят… Спят с години, спят цял живот… и в дрямка повтарят чужди неосмислени слова. Няма да говорим за случайните минувачи, но даже вече позналите нещо от истината са подложени на пристъпите на животински сън. Тогава работата на Учителя е да ги разбуди, дори да е нужен удар на мълния. Защото сънят лесно преминава в обсебване.“ (Мория) Дрямката, апатията, летаргията са израз на погасване на съзнанието. Същностната човешка дейност постепенно замира, а заедно с нея умира и най-ценното – огненото зърно на духа, частицата от Вселенския дух, която всеки носи у себе си. „Бездушните същества са известни на всички. Това не е символ, а химическа действителност. Могат да запитат – в такова плачевно състояние ли се въплъщават те? Въпросът ще покаже незнание на основите. Никой не може да се въплъти без запас от огнена енергия. Прахосването на Агни става тук, сред всички чудеса на природата. При прахосването на Агни съвсем не е нужно да се извършват някакви си зверски престъпления. Обикновено прахосването на Агни става в делничния живот и в духовен полумрак…“ „Естествено, всеки е свободен в съдбата си и дори в крайното си разложение. Но бездушните същества са твърде заразителни и вредни. Проявата на обсебване е особено лека при такова погаснало съзнание. Не смятайте за преувеличено, ако близо половината от населението на планетата е подложено на тази опасност. Естествено степента е твърде различна, но започналото разложение бързо прогресира.“ (Мория) Погасналото съзнание е равносилно на самоубийство за своя носител. Но то е опасно и за околните. Напразни ще бъдат опитите да помогнем на тия хора. Най-разумното, което можем да направим, е да ги отбягваме, както се отбягва всяко разложение: „Не отдъхвай край пътя под гнило дърво. Не се докосвай в живота до хора с погаснало съзнание. Неразвитостта на съзнанието не е толкова заразителна, колкото погасналото съзнание. Погасналото съзнание е истински вампир. Не може да се напои отвън пропастта на невежественото съзнание. Именно тези хора безполезно смучат енергия. След тях – непоносима умора. Трябва да ги отминаваме като зловоние, както отбягваме флуидите на разложение. Трудно е да се различи границата на неразвитостта и на погасването. Но едно качество ще бъде несъмнено. Неразвитостта може да бъде съпътствана от трепет на преданост, ала загасналият кратер е пълен с пепел и сяра. Учението не отказва да изразходва енергия за неразвитостта, но съществува степен на угасването, когато не може да залееш бездната с ново вещество. Само катаклизмът с ужаса на ненадейността може да разтопи застиналата лава.“ (Мория) Едва ли е възможно да се установи точна градация на различните недостатъци. Вредата при всеки от тях зависи не само от характера на самия недостатък, но и от туй в каква степен е развит и с какви други слабости е съчетан. Безспорното е, че повечето пороци са свързани, както вече се спомена, с дълбоко вкоренената у нас себичност. Затова и вниманието ни винаги следва да бъде насочено към нея. При всяко наше намерение и всеки подтик за действие – колкото и безкористни да ни се виждат те – не е излишно да се запитваме: не е ли туй някакво поредно въплъщение на себичността? Пълното освобождаване от себичността изисква такива продължителни усилия, че един човешки живот едва ли ще ни стигне. Степента на успехите ни в тая насока ще зависи и от пътя, изминат в предишните прераждания. Но силата на стремежа може чудотворно да съкращава и най-дългия път. Важното е у нас да загори подобен стремеж. А ако не можем да го извисим до необходимата степен, нека поне се вслушаме в прозаичния глас на здравия разум. Щом още не сме стигнали до етапа да съобразяваме и решаваме с оглед на Общото Благо, нека поне се опитаме да се погрижим за собственото си благо, нека разберем, че именно в интерес на своето Аз, следва да се отърсваме от себичността: „Трябва да се освобождаваш от себичността, за да претвориш и утвърдиш светлото Аз. Себичността като раков оток се заражда от отсъствието на Агни. Да не забравяме, че себичността привлича и се храни с плътски въжделения и поражда зло…“ „Нека мисълта за преображение на сърцето бъде извор на радост. Много скърби и въздишки са от себичността. Много ужаси са от себичността. Необходимо е да спрем да мислим за ограниченията. Когато ни е дадено огнено зърно, трябва да се радваме, че носим такъв бисер, поради доверието на самата Йерархия.“ (Мория) Себичността подхранва различни пороци и ни тласка към различни тъмни дела. Но между тях има едно, което е най-страшно. Това е предателството. И съвсем без значение е, кой точно от слугите на себичността ни е подтикнал да извършим непоправимото – страхът, ненавистта или алчността. Никак не е важно дали Юда е предал Христос от любов към сребърниците, или от омраза към доброто. Каквито и да са причините, за предателството не съществуват смекчаващи вината обстоятелства, както не съществуват и степени в нанесената вреда. Последствията за жертвата нямат никакво отношение към участта на извършителя. Неговата вина при всички случаи е еднаква. Неговата съдба е при всички случаи решена. Той, именно той, извършителят, се е самоунищожил. „Кое от злодеянията е най-разрушителното за монадата на злодея? Естествено, предателството. При такова престъпление най-рязко се променя вече включения ток и се получава ужасен обратен удар. Предателят не може да живее дълго в плътния свят. Но когато премине в Тънкия свят, то при отсъствие на животоносна енергия той е въвлечен в хаоса и подложен на разложение… Трябва да се разбере, че възвръщането в хаоса е преди всичко неизразимо болезнено… Нека тъй предупреждаваме хората, че даже от материална страна предателството е недопустимо. Предателят не само осъжда себе си, но заразява широки слоеве наоколо си, внасяйки огнени бури… Няма малко предателство, то е велико в злото и против Мирозданието.“ (Мория) VII „По планинските пътища не може да се върви нито надясно, нито наляво, а само направо. Не можеш да скочиш в пропастта, нито да се изкатериш по отвесната скала – пътят е един и отгоре се вижда накъде води.“ (Мория) Едва ли някой си представя, че трябва най-първо да преодолеем слабостите си, а чак подир туй да развием достойнствата. Ала неправилно е и да се мисли, че превъзмогнатите недостатъци автоматично ще се заменят от чертите, присъщи на духовно издигнати същества. Всеки от нас познава хора, ползващи се с реномето на „добри“ или „не лоши“, но които едва ли ще ни мине през ум да сочим като духовно издигнати. Качествата, също като недостатъците, са различни по стойност и това, че примерно, сме честни в деловите си отношения или добродушни, или отзивчиви още не означава, че сме отишли много напред по пътя на еволюцията. А защо е нужно да отиваме чак толкова напред? – ще запита човекът без амбиции, приближил се към Учението с единствената надежда, че то ще му помогне да се измъкне изцяло или отчасти от житейските си бъркотии. Разбира се, съвсем не е необходимо, поне за този, който не чувства такава нужда. Нещо повече, трудностите, рисковете, заплахите могат да изчезнат лесно и изведнъж за нас, стига да си заровим главите в пясъка. Лесно и изведнъж, наистина, ала само за късо време. Ние най-често тъкмо това и правим – заравяме си главите в пясъка, като се крием от очевидното в суетните грижи, в материалните стремежи, в тръпката на страстите. Само че – за късо време. Защото законът и закономерното развитие са неотменими. Отменими сме ние, когато се изправяме срещу закона. И тъкмо това е насъщното, което следва да разберем: че освен нас и нашите лични стремежи, съществува и неумолимият закон на еволюцията. И че нашето собствено съществуване зависи само от това – дали ще вървим по посока, очертана от неумолимия космически развой, или ще тръгнем срещу него, за да бъдем смачкани и отхвърлени в хаоса. Именно затуй проблемът на нашето развитие е съдбоносен проблем, проблем на собствените ни интереси, а не второстепенен въпрос, който може да занимава само любителите на духовното самоусъвършенстване. И указанията, които ни дава Учението, са отражение не на някаква религиозно-етична догма, а на висшия закон на Целесъобразността -онзи верен компас, който толкова много хора търсят, а само малцина намират. „По-добре да се отива към съня с молитва, отколкото с проклятие. По-добре да се започва деня с благословение, вместо с ожесточение. По-добре да се приема храната с усмивка, отколкото с ужас. По-добре да се пристъпва към труда с радост, отколкото с униние.“ (Мория) Даже прагматикът, който оценява всичко според практическия резултат и материалната полза, би следвало да разбере, че самоусъвършенстването е необходимо дори като практическа полза и като материален резултат. „Самоусъвършенстването е Светлина, Самонаслаждението е тъмнина. Животът може да се строи тъй, че всеки ден да бъде краят, но животът може и така да се просветли, че всеки час да бъде начало… Трябва да се намери смелост, за да се преустройва животът, съответно на новите натрупвания. Да се умре в дядовите постели би било белег на средновековието. А ние ще посъветваме тези постели да бъдат отнесени в музея – така ще бъде и по-хигиенично. Не трябва утрешният ден да се ограничава според вчерашната мярка, иначе как ще се приближим към познанието на Огнения свят?… „(Мория) Както за освобождаването ни от недостатъците, така и за придобиването на достойнства са създадени най-различни рецепти и ръководства. Без да отричаме ползата от този натрупан опит, следва да подчертаем, че Живата Етика не предлага система от подобни стандартни методи, защото се съобразява с индивидуалното своеобразие на учениците и знае, че туй, което може да бъде подходящо за едного, не винаги ще се окаже подходящо за другиго. Нашите лични стремежи и предпочитания най-добре ще ни подскажат с какво да започнем и как да продължим: „В придобиването на качества не бива да се придържаме към някаква единствена система и последователност. Който сърдечно почувства влечение към постигане на търпението, нека изпълнява тази задача. Който се устремява към развитието на мъжество, нека натрупва този опит. На желаещия не бива да се запрещава да мисли за състраданието или да се самоизразява в сътрудничество. Най-лоши от всичко са условните, насилствените методи, когато заставят ученика да се устремява към най-далечното качество, което сега не ще бъде възприето.“ (Мория) Разбира се, тук става дума за придобиването на духовни и нравствени качества, а не на битови привички. Чистият и умерен живот, избягването на месна храна, на алкохол или на пошли наслади, всичко това благоприятства развитието на съзнанието, но не може да бъде самоцел. Много по-съществена е чистотата на мисълта. Именно затуй, в каквато и насока да започнем усъвършенстването, ние неминуемо ще трябва да работим с мисълта. „Главното е да се научиш да мислиш насаме. Да помниш отговорността на мисленето. Наистина, мисълта разрушава най-здравите прегради. Съмнението, раздразнение, и самосъжалението могат да бъдат съзнателно отстранени.“ (Мория) Ние и без туй – искаме или не искаме – винаги мислим. Това обстоятелство е достатъчно да ни убеди, че става дума не да мислим по привичка и по старому, нито откъслечно и инертно, нито във формата на тия смътни паразитни мисли, следващи ни като досадни мухи. Ако вече сме разбрали, че мисълта е енергия, следва да разберем и това, че на нея като на всяка енергия е необходим простор за изява и широта на приложението. А туй означава, че трябва да се стремим към онова разширение на съзнанието, с което уви рядко могат да се похвалят и хора, мислители по професия: „Най-ужасният бич за човечеството е неговият тесен мироглед. Най-добрите хора смятат, че техният кръгозор е главен ключ към спасение на света, но границите на тия светогледи не отиват по-далече от физическия свят. Представителите на Църквата предлагат на народа духовно спасение, но не отиват по-далече от физическия свят. Народните вождове насочват мисленето на своите народи към преустройство, но не водят по-далече от низшите сфери. Тъй могат да се изброят всички степени на човешко водителство и става страшно за тази безизходица, в която е навлязло човечеството. Наистина, само преустройството на Света и прераждането на съзнанието могат да разбудят енергиите, нужни за поддържане на планетата.“ (Мория) И още: „Кой може да измени съдбата? И къде е опората? Само върху мисълта. Хората не вярват достатъчно на мисълта. Волята на хората е застегната със седем възела. Човек казва -събрах цялата си воля. А при туй, в това време той се е и боял, и съмнявал, и е ненавиждал, и се е колебаел. Така волята не действа… Ако се събере цялата воля, то все пак не може да се привлече огъня на пространството. Тези явления на стихията не са подчинени на заповед, но израстват от разширение на съзнанието. Наричаме съзнанието наша градина, където растат плодовете на труда.“ (Мория) Ако се опитаме да направим инвентар на всекидневните ни мисли, ще установим, че те са отражение на себичността и са свързани най-вече с тясно личния ни свят. Световните събития – доколкото засягат личното ни бъдеще, икономическата ситуация – доколкото засяга личното ни материално състояние, положението на близките ни – доколкото върху тях са фокусирани всички вътрешни резерви на нашата обич, служебните въпроси, паричните грижи, някое хоби, някоя вестникарска рубрика, някоя телевизионна програма – до това в общи линии се свежда теренът на нашите размисли. Разширяването на съзнанието означава на първо място да се изтръгнем от теснотията и душната атмосфера на тоя обичаен терен. Да се огледаме и да видим, че от него е изключено най-важното: нашата мисъл за бъдещето, но не това, приключващо на гробищата, а истинското, продължаващото в Безпределността; нашата мисъл за хората, но не тия от семейния кръг или учреждението, а цялото човечество; нашата мисъл за Йерархията, но не служебната, а безсмъртната Йерархия на Светлината; нашата мисъл за света, но не тясно личния свят, а Вселената. „Трябва да се стремим към най-абсолютното. А най-абсолютното притегляне ще бъде към далечните светове. Земната красота се губи в сиянието на надзвездните лъчи. Земната наука, помнеща с труд вчерашния ден и незнаеща утрешния, е нищожна в течението на зараждащите се светила.“ „Как можем да се приближим към посочения Абсолют? С техника не може, с наука земна не може, с изобразително изкуство не може. Може само с разширение на съзнанието, когато земното същество поглъща еманациите на далечните сфери. Затуй, приближилите се до нас или по-вярно до границите на земната орбита, губят специалността. Само в съзнанието за всеобемност може да се пренесе блясъкът на светилата. Но за да се вмести този блясък, трябва да запалим своите вътрешни огньове.“ (Мория) Тия думи съвсем не са отрицание на задълбочените познания, нито оправдание на дилетанството. Те просто сочат, че трябва да отидем отвъд границите на тясната си специалност, каквато и да е тя, и да се насочим към необятните простори на Вселената. Човек, както вече се посочи, не може да знае всичко, но той е длъжен да знае най-важното за света и битието, защото само така ще усети живота в цялата му пълнота: „Чувството за отсъствие на специалност е наше чувство, защото ние живеем за целия комплекс на живота. Всеки специалист, приближаващ се до нас, неминуемо губи едноцветните си очила. Затова старайте се още от сега специалността да бъде едно от блюдата на вашата трапеза. Като птиците над земята, като пчелите над всички цветя, ние можем да усвояваме целостта на мирозданието.“ (Мория) Една от основните придобивки на разширеното съзнание е чувството за съизмеримост. Едва когато мисълта ни привикне да обгръща живота в цялото му многообразие – от дребните явления на всекидневието, до далечните светове -едва тогава ще си изработим и реална градацията стойностите, едва тогава ще добием точна мярка за важното и маловажното. „Строителят трябва да знае каква тежест да положи върху стълбовете на дома. От несъизмеримостта произтичат -разрушенията, кощунството, лъжата, предателството и всички безобразни явления.“ „Нима може да се строи здание там, където на бълхата приписват свойството на гигант; където ценят ръжена повече от Господ; където вихърът се сравнява с полета на комара?“ „Условието на Братството е пълната съизмеримост на мисли и на изрази – това е опора за правдата на красотата. Да се упражнява в живота, леко, без премълчаване и преувеличение. Чувството за съизмеримост ще ни предпази както от обидното подценяване на великите сили и закони, така и от безразсъдното преувеличение на преходни и несъществени явления. Съизмеримостта ще ни даде възможност да намерим точното място и на житейските проблеми, и на космическите процеси. Защото Учението желае да насочи погледа ни към далечните Светове, но съвсем не ни съветва да пренебрегваме земните задачи. „Нека мислите постигат полезни полети. Трябва да се възпитават тъй, че далечните разстояния да не смущават мислителите. Преди да се почувстваш гост на всички планети, следва да приучиш съзнанието си към малките размери на Земята. Особени престъпления са се зараждали от несъизмеримостта на представите за Земята и нейното място във Вселената…“ „Затова мисълта трябва да обхване не само Земята, но да обича и полетите към далечните светове.“ „Смятайте се не земни жители, а вселенски.“ (Мория) Заедно с това обаче Учителят напомня: „Не оставяйте Земята безпризорна. Осъзнаването на далечните светове трябва да разшири съзнанието, но не трябва да ни отвърне от земното страдание. Иначе всеки ще отлети далече и ще изостави своето огнище.“ „Трябва да се съизмерва тъй, че небесното и земното да живеят в мир.“ Именно затуй, когато Адептът говори за размисъл насаме или за съзерцание на далечните светове, това съвсем не е внушение за отшелнически начин на съществуване. Безспорно следва да намираме място и време, за да се изолираме и помислим спокойно, ала туй ще бъдат само паузи в нашето всекидневие. Въпросът не е да се откъснем от живота и от житейските си задължения, а да ги преосмислим, да се отърсим от излишното и да се насочим към същественото, да се освободим от рутината, да организираме бита си по новому. Усъвършенстването се реализира именно в живота, а не в някаква специална школа за усъвършенстване. „Всяко движение на съзнанието трябва да се устремява към потока на еволюцията. Всяка крачка в живота – да се смята неотделима от усъвършенстването. Застиналата форма е пригодна за повторение, но потокът не повтаря нито една вълна. Сънят или будността, работата или отдихът, движението или покоят – всичко еднакво ни носи към завършване плана на живота. Като откъснати листа – ще кажат несигурните. Като засяти зърна – ще кажат разумните. Като стрели на светлината – ще кажат смелите. Който се плаши от шума на потока, той още не се е родил духовно.“ „Който лети с вълната – той може да мисли за далечните светове.“ (Мория) Живата Етика ни учи, че можем да осъществяваме развитието си само в движението и действието. Самото понятие „развитие“ вече съдържа в себе си понятието движение. Когато всичко около нас се движи, когато цялата Вселена е една необятна симфония от движения, нима е естествено да се стремим към скованост и неподвижност. „Космическият живот се състои от действия на притеглянето и на отблъскването, другояче казано, от ритъма на взривовете и натрупванията.“ „Дейността на нашите сътрудници не е откъсната от природния закон. Може да се забележи, как тя натрупва съзнание и не се бои от унищожението на взрива.“ „Едно ни е непознато – това е покоят в бездействие.“ (Мория) И още: „Могат да запитат – в какви условия ни е по-леко да помагаме на хората? Естествено, в действие. Можем да кажем на молещите за помощ – действайте, в такова ваше състояние ни е по-лесно да помогнем. Даже неуспешното действие е по-добро от бездействието. Ние можем да прибавяме нашата енергия към енергията, изразена от вас. Не трябва да се учудвате, че еднородното вещество по-удобно се съединява с подобното…“ „Сега природните сили са напрегнати. Побегналият ще бъде съборен, но противостоящият ще намери нова сила. Ние помагаме на смелия и у нас в Обителите действат. Новото напрежение ще бъде не умора, но обновление.“ (Мория) Съществуват всевъзможни действия, включително безполезни и дори разрушителни. Съществува безсмислено суетене, съществува работа по принуда, съществуват злодеяния. Живата Етика ни насочва към прояви от съвсем друго естество. Тя ни насочва преди всичко към труда и то, не принудителния и не механичния, а творческия, способен действително да ни води към усъвършенстване. Това съвсем не означава, че възприемането на Учението предполага непременно да изоставим обичайната си работа и да потърсим някакви нови, необикновени форми на изява. Естествено най-добре е, и за собственото ни развитие, и за качеството на работата, да се насочим към такава трудова дейност, която съответства на заложбите и наклонностите ни. Ала ние не винаги разполагаме с лукса да си избираме професията и служебното място, особено ако още отрано не сме проявили необходимото упорство в това отношение. Прочее, налага се да се задоволим с работата, която бихме могли да получим, като не забравяме, че всяка работа е добра и, във всеки случай, далеч по-добра от бездействието, че и най-досадният труд ще се окаже полезен, ако го вършим с добра воля и самовзискателност. „Огънят трябва да живее. Бездействието е несвойствено на Огъня. Енергията поражда енергия. Особено е вредно човек да бъде откъсван от привичния му труд. Даже при низшия труд човек създава проява на огнена енергия. Отнемете му труда и той неминуемо ще изпадне в разложение, другояче казано, ще загуби огъня на живота. Не трябва да се насажда понятието хора в оставка. Те стареят не от старост, а от погасване на Огъня. Не бива да се гаси Огънят в нищо, дори и в най-дребното.“ (Мория) И още: „Ще запитат – в какво е най-добрата пранаяма? С какво се изработва най-добрият ритъм? С какво се побеждава червеят на унинието? – С труда. Само в труда се образува очарованието на усъвършенстването. В труда ще дойде и огненото кръщение.“ (Мория) „Трудът води също тъй към Висшия Свят, както и знанието. Та всеки труд е познание. Тъй трудът е молитва.“ (Мория) Трудът нерядко се нарича „тежък“, „изтощителен“, „убийствен“, за него се говори като за изтезание и непоносимо бреме. В библейското предание трудът е представен като наказание, което Бог праща на Адам, задето е нарушил заповедта му: …“С мъка ще се храниш от земята през всичките дни на живота си… с пот на лицето ще ядеш хляба си…“ У много хора в продължение на много векове се е затвърдявало схващането, че трудът е мъка, а бездействието е щастие, достъпно само на охолните. Прекомерният труд е наистина изтощителен, и някои форми на труда са действително тежки. Ала те стават още по-тежки, когато им се противим. Работата е процес, а влезем ли в процеса, следва да влезем и в ритъма. Ако едно зъбчато колело в машината започне да се движи по-бавно от необходимото, то няма да спести енергията си, а ще се само-разруши – зъбците му ще бъдат изронени. Естествено формите, времетраенето, ритъмът на труда трябва да бъдат съобразени с човешките възможности. Но няма нищо по-погрешно от схващането, че бездействието е наслада и съхранение на силите, докато работата е наказание и изтощение. Никой не оспорва елементарната истина, че при работата се изразходва енергия. Обаче малцина осъзнават също тъй елементарната истина, че енергията се придобива именно когато се изразходва, а не когато седим със скръстени ръце. Можем да се храним с най-калорични храни, но ако се излежаваме, няма да натрупаме мускули. Ще натрупаме тлъстини. Можем да четем най-съдържателни и мъдри книги, но ако избягваме напрежението на мисълта, на труда и на действието, няма да разширим съзнанието си, а само безполезно ще обременяваме паметта. Човекът е като пламъка: пламъкът в горенето непрестанно се самораздава, но и непрестанно всмуква енергия. Престане ли да се самораздава, той угасва. „Отдаването е основен принцип на огнената божественост на духа. Сходството с огъня е поразително при всички стадии на развитие. От най-грубите форми на живота, до висшите преминава отдаването… На високите степени съществата приемат отдаването като радостно задължение… Тогава ние влизаме в равновесие с Огнения принцип и отдаването става получаване. Съществото приема висшите дарове вече без всяка себичност. В такъв ускорен обмен се извършва притокът на енергия. Такова постоянно възраждане обновява съзнанието и спасява от прекъсвания на съзнанието при прехода в Тънкия Свят.“ (Мория) Именно върху основата на тази органическа връзка между отдаването и получаването, се осъществява и нашето обогатяване в процеса на труда. И именно защото корелацията отдаване-получаване има своите чисто физически аспекти, Живата Етика ни запознава дори с физическите условия, които са най-подходящи за дейността ни: „Кое външно условие е необходимо за качеството на работата? – Светлината. Само светлината прави работата производителна и полезна. Пеперудата може да лети, додето нейният многоцветен прашец не е изтощен. У човека съществува същата тази многоцветна сила и тя възприема посредством фотоплазмата мощта на светлината. Различни плазми са посредници между видимото и невидимото…“ „Най-добрите съединения със светлината се получават заран, затова не засенчвайте утринната светлина. Работете на светло, решавайте на светло, съдете на светло, тъгувайте на светло, радвайте се на светло… Лъчите на слънцето трябва да бъдат оценени като световно съкровище.“ (Мория) Действията, водещи до самоусъвършенстване, не се изчерпват с труда. Те обхващат нашето поведение в обществото, нашите отношения с хората, нашите реакции спрямо проявите на злото. Учението няма нищо общо с принципа за непротивене на злото, представян нерядко като християнски принцип. Истината е, в скоби казано, че Исус никога не е проповядвал подобна идея, а с камшик в ръка е изгонил търговците от храма. И Живата Етика, като ни предпазва, както вече видяхме, от нетърпимостта, безплодното отрицание и безсмислените дискусии, в същото време гледа на борбата срещу злото като на елементарен човешки дълг. В случая става дума не само за проява на филантропия, а и за естествена самоотбрана, защото ако не реагираме на злото, то ще ни смачка. „Нека не се смущават от моите изисквания за борба -казва Учителят. – Стоящите на едно място, хиляда пъти повече се подлагат на опасност, от онези, които се стремят. Естествено, нека устремът бъде в сърцето и в мислите, а не само в нозете.“ Пътят на самоусъвършенстване е безспорно сложен, труден, съпроводен с множество изпитания. Тръгналият по този път скоро дори изпитва усещането, че изпитанията, вместо да намаляват, все повече се умножават. Малодушният започва даже да мисли, че вместо да бъде награден, бива наказван за старанието си, и подобна мисъл нерядко го отхвърля задълго или завинаги встрани от пътя. Каза се, че съществуват злотворни сили, противопоставящи се на всяко добро начинание. Но с тях или без тях, на всеки от нас общо взето са орисани от Кармата определен дял изпитания, през които, искаме или не искаме, ще трябва да минем. И изборът на правилния път в никакъв случай не умножава броя на изпитанията, а само съкращава времето на тяхното изживяване. Оттук и нашето впечатление, че препятствията се умножават. „Да, всеки поел по пътя на служене на Общото Благо, неизбежно е подложен на всевъзможни изпитания, които са последици на усилената духовна и мисловна работа, а също и на ускорено изживяваната карма. Та нали всеки мисловен процес изменя нещо в нашата карма. Затова ако той е насочен към доброто строителство, то произтича и съответно пречистване, но тия пречиствания биват болезнени. Хубаво е, ако успеем да обикнем трудностите, защото само личният опит, личните преживявания и страдания ни научават на великото търпение и милосърдие, качества, лежащи в основата на всички постижения.“ (Мория) Прочее, страданията са неизбежни. Ала те съвсем не са наказание или проверка от страна на Учителя, нито са неотменимо предписани от Космическия закон. Законът на при-чинността и на еволюцията наистина ги допуска в неизброимите множества на диференциация, на трансмутация и на създаващи се причинни връзки, но не ги програмира фатално. Творец на човешките страдания е самото човечество и затуй справедливостта на Висшия закон изисква човечеството да жъне страданията, които тъй лекомислено е посяло. „Навсякъде се посочва, че страданието е най-добро пречистване и съкращаване на пътя. Несъмнено, в съществуваме земни условия това е така. Но могло ли е да се създава Творението с неотменимото условие на страданието? Естествено, великото творчество не ще предвижда необходимост от страдание. Хората сами с ужасяваща старателност са се вмъкнали в кръга на страданието. Цели хилядолетия хората се стараят да се превърнат в двуноги. Те се опитват със злоба да угнетяват атмосферата на Земята. Наистина всеки лекар ще потвърди, че без зло няма да има и страдание. Умението да се избавим от страдание ще наречем стремеж към доброто.“ (Мория) Ако се постараем да разберем простата истина, че при реалните условия, създадени от човечеството, страданията и трудните изпитания са неотменими, вероятно и с по-голямо самообладание ще погледнем на тях. Някои вождове в древността са изгаряли всички мостове зад войската си, та да бъде ясно, че има само един единствен път – пътят напред. Когато съзнаем, че има само един път и че всички отклонения водят до далеч по-големи мъки или до самоунищожение, тогава навярно по-мъжествено ще приемем неизбежното. Не е изключено да разберем, че то е колкото неизбежно, толкова и необходимо за нас, както са ни необходими стръмните стъпала, щом веднъж сме решили да се движим нагоре. „Всички обстоятелства са добри, ако действието на срока е неминуемо. Пожарът осветява пътя. Гърмът буди в часа за бдение. Пороят измива калта от пътя. Няма насрещни явления. Нашите лъчи покриват с купол на безопасност… Само когато промяната на пътя е полезна, изпращаме запрещение и ново нареждане. Понякога е по-полезно да се заобиколи планината, отколкото да се изтощаваш, преодолявайки отвесни стръмнини.“ „Няма какво да отричаме, защото съществуващото е неотрицаемо, а ни остава да прилагаме. Тогава не може да има нито огорчения, нито отчаяние, но само подкрепа. Ние познаваме всички треви, израсли на нашата поляна. Ние познаваме всичките им свойства и затуй не ги наричаме плевели. Всяка е вредна извън срока, всяка е полезна, когато е неминуема.“ (Мория) Горните истини, при цялата си убедителност, едва ли ще бъдат приети лесно от някои хора. Други ще ги приемат на думи, ала ще продължават да се съпротивляват вътрешно. Самоусъвършенстването е привлекателно, когато ни се представя като сбор от способи за поддържане на здравето, като спокойна размисъл с книга в ръка, или като духовно общуване с Учителя. Но когато от нас се изисква напрежение, смелост, готовност за рискове и за борба, ние обикновено решаваме, че Самоусъвършенстването може да почака, че сега не е точно моментът да почваме такава сериозна работа, защото толкова други грижи ни тежат на главата, защото семейството…, защото околните… В подобна реакция няма нищо престъпно. Хората са това, което са и – както вече се посочи – твърде малък е броят на смелите, готови изцяло и без уговорки да приемат Живата Етика за свое верую. Учителят сам забелязва по тоя повод: „Някои ще ви кажат – ние сме готови да разберем основите на Братството. Ние сме готови да изграждаме сътрудничеството, обаче сме обкръжени от такива непоносими условия, че не можем да проявим по-добра готовност. Наистина, могат да съществуват такива условия, които не позволяват да се приложи туй, за което сърцето вече е готово. Няма да излагаме на опасност невинните труженици. Те могат да приложат умението си при други условия. Дотогава нека строят Братството мислено. Те могат с такъв строеж да очистват околното пространство и такава мисъл ще бъде вече целебна. Но нека не изпадат в самомнението, че да се строи мислено е вече достатъчно. Не, пътникът ще утвърди достижението с човешки ръце и нозе. Също тъй, макар и да закриляме обременените, но ще ги предупредим да не се поддават на неоправдан страх. Не може да съществуват размишления за Братството, когато умът се гърчи от страх. Най-добрият достъп до Братството се затъмнява от страха. Да не забравяме, че хората са свикнали да се боят от всичко и винаги.“ (Мория) Осъзнаването неизбежността на изпитанията и проумяването на техния смисъл ще ни отърват от унинието и безпокойството и ще отворят място в сърцето ни за радостта. Защото страданието е относително, а радостта – безпределна, защото превъзмогнатата мъка е най-верният път към радостта. В една беседа на Учителя е казано: „Знаете даже в трудни дни, че силата произтича от радостта. Отдавна съм казвал, че „радостта е особена мъдрост“. Тъкмо така е, защото радостта трябва да се забелязва, трябва да се разпознава и осъзнава. Унилите хора се помрачават с беди и горести. В това мрачно покривало те не могат да видят радостта. През мрежата на скръбта хората слепеят и губят сили. Те не могат да помогнат на себе си. Не допускат и нашата помощ, защото унинието и раздразнението са непроходими. Като че ли никой никога не е говорил на хората за вредата от унинието.“ „Наричат унилите хора обезправени. Помислете над последната дума. А кой е лишил такива хора от присъщото им право? Преди всичко те сами са се лишили от възможности. Те отдавна са започнали своето разрушение. Недоволството, злобата, раздразнението са пресекли пътя към радостта. Тъмните помисли са ги лишили от извора на сили. Себичността е попречила да разпознаят радостта. Себичността е шепнела: радостта е само в личната изгода. По такъв начин най-плодоносната радост се е скривала зад безобразните купища на унинието. Слепците на унинието са най-жалките двуноги.“ „Човек притежава висшия дар да изпитва радост. Високото чело е дадено, за да се види Висшето. От далечните светове до малкото цвете – всичко предлага радост на хората. При всяка радост приижда нов запас от сили, защото ще произтече напрежение, което ще отвори още едни врати.“ „Кой е дал право на хората да си въобразяват, че те са завинаги обезправени? Невежеството е изкрещяло тази лъжа. Но мъдрият герой даже в часа на преследване знае, че пътят към радостта не е затворен. Хората забравят простата истина, че всичко се намира в движение. Скръбта се забравя, но искрите на радостта сияят завинаги. В нашия дълъг живот ние можем да потвърдим, че радостта е незабравима и служи за приток на мощ. Щастливи са тия, които и в Тънкия свят могат да утвърждават радостта. Когато ние казваме – „радостта бърза“, тя наистина се приближава. Но хората често не желаят да я забележат, защото са свързани с преднамерено внушение. Така радостта може да остане назад, без желаното следствие. Огледайте се нашироко и съберете всички пламъци на радостта.“ Радостта не следва да се смята за някакъв празничен десерт на нашата духовна трапеза. Тя трябва да бъде за нас всекидневно явление, защото именно тя предизвиква ония повишени вибрации, които ни осигуряват успеха, защото именно нейното сияние очиства съзнанието от всички злотворни токове на униние, колебание, съмнение. „С какво да постигнем успеха? Запомнете – с радостта. Не с униние, а с радост. Не допускайте мисълта, че ние разсъждаваме за възможност или невъзможност на успеха… Ние винаги препоръчваме радост. Трябва да признаете и да си спомните, че сте сполучвали, когато сте се радвали. Естествено, това не е веселието на теленцето сред поляната, а творящата радост, която преобразява трудностите… Радвайте се и сред цветята, и сред снега, също пълен с благоухание -радвайте се!“ (Мория) Едно качество, твърде необходимо при всяка продължителна работа, е търпението. Обикновено ние смятаме, че търпението е въпрос на нерви, но то всъщност е въпрос на знание. Който знае как и кога расте цветето, той няма да го дърпа нагоре, за да ускори растежа му, нито ще се опитва да разтваря с груба ръка цветовете му. Всяко нещо е резултат на определени процеси с определени качества и продължителност или, както се казва, всяко нещо – с времето си. Лекият ентусиазъм може да има някакъв ефект при еднократно действие, ала е безполезен в дълготрайната работа, защото както бързо е пламнал, тъй бързо и угасва. В едно свое писмо Елена Рьорих забелязва, че без търпението „е невъзможно да започне самоусъвършенстването. Търпението лежи в основата на всички достижения, затова то е и най-голямото качество.“ Сполуките няма да дойдат вкупом и изведнъж. Преди тях ще има неизбежни несполуки. Не следва да ги приемаме безучастно, обаче не следва и да се дразним. Трябва да гледаме на тях като на поуки за бъдещето, да виждаме в тях какво още не ни достига и да умеем – без да се самообвиняваме и самонаказваме – да бъдем безпощадни в самооценките си: „Към кого трябва да се отнесеш особено сурово? Естествено, към самия себе си. Как следва да се носи Учение-то? – Насаме. Как да се премине между лицемерието и нахалството? – Не край външни свидетели, а като си бъдеш сам съдия! Всеки сам тачи своето достойнство, всеки също тъй оценява бисера на съзнанието си.“ „Трябва да умееш пред себе си да носиш Учението, като последен огън, като последна храна, като последна влага. Трябва да проявиш обич и грижливост като към последна възможност.“ (Мория) Без овладяване на търпението ние няма да стигнем и до самообладанието, а без самообладанието е невъзможно да продължим към висшите стадии на самоусъвършенстването. „Самообладанието – изтъква Учителят – е твърде сложно качество. То се състои от мъжество, търпение и състрадание. Но мъжеството не трябва да преминава в гняв, състраданието не трябва да граничи с истерия и търпението не бива да бъде лицемерие. Тъй сложно е самообладанието, обаче то е неизбежно нужно при навлизане във Висшите светове. Следва твърде грижливо да се развива това синтетично качество.“ Самообладанието е преграда срещу променливите настроения и срещу неблагоприятните странични влияния. Човек понякога се чувства обладан от безпричинна умора, апатия, съмнения в смисъла на предприетата работа, изкушение да прекрати или да отложи започнатото. Такъв човек е като кола, за която не знаеш ще успееш ли да запалиш мотора, а ако го запалиш, не си сигурен докога ще работи. С подобна кола е неразумно да се тръгне на път, а още повече – на дълъг път. Трябва да бъдем неподвластни, както на емоционалните капризи, така и на насрещните пространствени въздействия и в същото време трябва да бъдем винаги готови да приемем благотворните мислени послания и да ги превърнем в дела. Това състояние на готовност, наподобяващо работата на приемник, настроен на определена вълна, е резултат на настойчивост и търпение, то не се получава изведнъж. „Постоянната готовност е качество, което трябва да се създава. Готовността не е нервен порив, не е временно напрежение, готовността е хармония на центровете, винаги открити за възприятие и въздействие. Човекът, изпълнен с хармония, винаги получава и винаги дава. Същността му винаги укрепва в непрестанен ток. Няма даване без получаване. Да се прекъсне такъв ток означава смърт на движението. Всезнаещият ще бъде и вседаващ.“ „… Постоянната готовност е продукт на здрава психическа енергия.“ (Мория) Трябва добре да разберем думите: „готовността не е нервен порив“. Защото Учителят често говори за напрежение и понякога това понятие се възприема в смисъл на изкуствено напрягане. Ние знаем от опит, че изкуственото напрягане, освен дето е съпроводено с неприятно усещане, но не е и добър помощник в работата. То пречи на ясната мисъл и на спокойното действие, без да говорим за туй, че предизвиква безполезно изтощение. („Всяко прекомерно напрягане би противоречило на хармонията.“ Мория) „Напрежение“ следва да се разбира точно в смисъла на аналогичния термин в механиката – като интензивност на вътрешните сили. И значението на интензивността в духовния ни живот не е много по-различно от проявите й във физическия свят. Напрежението означава повишен магнетизъм, а повишеният магнетизъм означава на свой ред обилен приток на енергия. С други думи, то не изтощава, както обикновено се мисли, но подпомага натрупването на психическа енергия. Затуй и напрежението е винаги плодоносно, докато вялото състояние е всякога безплодно. Възприемането на Учението, както вече видяхме, няма нищо общо с показните церемонии и ритуалните посвещения. Живата Етика се опира на естествеността и простотата. Но естественост не значи разпасаност и простота не означава принизяване. В работата ни върху Учението и в мисълта ни към Учителя трябва да има сериозност и уважение. Не защото нашето уважение е толкова нужно някому, а защото е необходимо на самите нас. Смисълът на самоусъвършенстването е да се издигнем до висотата на Великите принципи, а не да снизим тия принципи до личното си ниво. Да ги обсъждаме с пренебрежението, с което обсъждаме проблемите на всекидневието, да внасяме в сериозния разговор неуместни шеги, това означава да обезсмисляме и Учението, и собствените си усилия да се приближим към него. На този въпрос е посветен един параграф от „Община“, който ще цитираме почти изцяло: „Мои млади приятели, вие отново сте се събрали в името на Учението и отново у вас се е получила вечер с гости. При туй, казано е и повторено, че часът за беседа върху Учението следва да бъде лишен от делнични сплетни. Нека този час бъде по-рядко, но качеството му трябва да бъде съхранено. Вие идвате по малките улички, вие превъзмогвате умората на трудовия ден, вие носите частица от общото благо, но струпаните вещи в познатото помещение разбиват вашия стремеж и вие незабелязано се превръщате в прашни обитатели. Не стига туй, някой от вас забелязва случилото се и се превръща в доброволен наставник и потъва в дребнавичко раздразнение. Тъканта на беседата е разкъсана и започва недостойно шепнене. Ние молим да бъдете поне един час съзнателно отговорни хора. Ако ви е труден един час в седмицата, то по-добре срещнете се след четиринадесет дни. Съумейте да изключите през това време всички безпокоящи животински привички – пушене, вино, ядене, дребни сплетни, обсъждане на дребни дела, осъждане и гняв. Събрали се, поседете няколко минути в мълчание. А ако някой от вас не намери сили да просветли съзнанието си, нека мълчаливо излезе отново в студа и мрака. Ние сме врагове на всяка насилствена магия, обаче естественият контрол на съзнанието трябва да стане условие за реални построения… Положете усилия да придадете на беседите красота, простота и чистота.“ „Нека най-неочакваните проблеми на знанието, най-смелите образи на красотата ви изтръгнат от душния ъгъл. Разберете, искам да ви видя, макар и временно, особени и съдържателни. Тези зърна на съвместното мислене ще ви дадат настойчивост за достиженията. Не само решителност, но и настойчивост е нужна.“ „Разберете концентрацията като опит на съзнанието. Нека ви видят да вървите устремено и съзнателно.“ (Мория) В този смисъл Учителят ни говори, че при възприемане на Учението е необходима определена тържественост. Става дума не за баналната показна тържественост, а за особеното вътрешно чувство, произтичащо от съзнание за значението на мислите, важността на действията и величието на Този, който ни наблюдава и оценява. Тържественост, в смисъла на съсредоточеност, на извисеност на духовното ни същество. „Да бъдем тържествени. Да не добавяме смут към напрежението на пространството. Няма да проявяваме суетене, когато можем да предчувстваме действията. Няма да се скрием в облак прах, когато трябва да имаме чиста далнина. Да изречем слово на обич като здрав щит.“ (Мория) Ако в мислите ни, отправени към Учителя, трябва да звучи тържественост, то в отношенията ни с околните трябва да има търпимост. След като говорихме за нетърпимостта, този въпрос, макар и от обратен аспект е вече засегнат. Следва само да припомним, че и в тоя случай не става дума за етикеция или благонравие, а за поука с принципиално и съвсем практическо значение, почерпена от многовековния и, уви, горчив човешки опит. „Ще запитат – как да защитаваме Учението, без да отговаряме на нападките? Най-добрата защита ще бъде развиване на действието в невраждебна посока. Враждебните твърдения могат да бъдат разбити със създаването на нови крепости. Знаете, че ние не избягваме враговете, но не бива да се хабят сили по тях.“ (Мория) И още: „По-рано сте чели: „И възрадва се духът мой на Бога, моят Спасител“, а сега кажете – „И възрадва се духът мой на Бога, твоят Спасител.“ „Тържествено говоря – в това е спасението. „Да бъде твоят Бог!“ Така кажете на всеки и, разменили си Бога, тръгнете към Единния.“ Тия думи са от изключителна важност за разбиране смисъла на Живата Етика. За разлика от толкова движения, стремящи се да печелят престиж чрез отричане на „конкурентните“ школи, Живата Етика се основава не на отрицанието и противопоставянето, а на търпимостта и сътрудничеството. Да се стремим към сътрудничество – това е още един начин да се стремим към самоусъвършенстване. Сътрудничество не се постига насила нито със случайни хора. Но представи ли ни се случай да установим връзка с такива, които също като нас искрено се стремят към истината, подобен случай трябва да бъде използван. Защото усилията на трима души, събрани в името на едно общо дело, не се равняват на механичния сбор на тия усилия, а прерастват в далеч по-голяма величина. Единодействието представлява могъща енергия, независимо дали сме заедно или си сътрудничим от разстояние: „Полезно е приятелите да се съветват, да си изпращат взаимно в определен час добри мисли. В такова действие ще има не само укрепване на доброжелателството, но дезинфекция на пространството. Последното е твърде необходимо. Отровните еманации не само заразяват човека, но и се наслояват върху околните предмети. При туй такива наслойки са винаги трудно отстраними. Те могат да съпровождат предметите и на далечни разстояния… Добрите мисли ще бъдат най-добър пречиствател на обстановката… Но трябва да се учим на такива послания. Те могат да не съдържат определени думи, а само да насочват добро чувство. Така сред обичайния живот може да се твори много добро. Всяко такова послание е като очистителна мълния.“ (Мория) Не само в книгата, многозначително озаглавена „Община“, а и на редица други места Учителят ни разкрива значението на сътрудничеството. Идеята за общината обаче не следва да се разглежда като проект за създаване на селища от съмишленици, по примера на различните секти. Адептьт няма предвид елементарните форми на общежитие, превръщащи се с течение на времето по-скоро в принуда, отколкото в благоприятна обстановка. И Общината, за която става дума, е духовна община, а не физическо местожителство. Елена Рьорих пише: „Учението на Живата Етика никъде не настоява за тясно общежитие. Даже обратното, предупреждава именно против телесната блъсканица. Непрестанно се повтаря, че сътрудничеството трябва да се проявява във всекидневния бит, при всички условия, в които ни е поставил животът. Но телесната блъсканица и всякакви дреболии на живота създават тежка атмосфера, в която вместо единство се засилва злостното разединение. Нужно е съзнателно сътрудничество винаги, навсякъде и във всичко. Обаче всички изкуствени обединения не са водили и няма да доведат до нищо добро.“ „Може успешно да си сътрудничим и когато се намираме в различни градове и даже страни.“ „И тъй, общината следва да се разбира не в тесен, а в най-широк смисъл. Именно като сътрудничество с цялото човечество, с всички светове, с всичко съществуващо. Хората тъй страдат от недостиг на дружелюбно отношение един към друг, затова отделянето им в затворени общини още повече ще укрепи отчуждението им от световната община, която вмества в себе си цялото човечество, всички планове на битието.“ Освен възможното сътрудничество с приятели и близки, съществува и по-висша форма на духовно общуване – връзката с хора, които са далеч пред нас в еволюцията си. Така възниква въпросът за Учителя. Разбира се всеки по-издигнат човек може да бъде до известна степен учител на всеки по-изостанал. А ако даден човек е значително напреднал в развитието си, той може да напътства духовно и големи групи хора. Такъв е бил случаят с Елена Блаватска, както по-късно и с Елена Рьорих. Не е изключено обаче да сме лишени от контакт с човек, заслужаващ да бъде наш ръководител и дори да нямаме връзка с обикновени съмишленици. Не е ли съвсем нормално при такова положение да се усетим изолирани, изоставени сами на себе си? Възможно е наистина да се поддадем на подобно усещане, особено ако още не сме опознали добре Живата Етика. В един параграф Учителят казва, сякаш между другото: „Трябва да се осланяте на незнайните и невидимите“. Това, естествено, съвсем не е казано между другото. В началото на пътя, а дори и по-късно, ние рядко си даваме сметка, че щом сме тръгнали, значи вече не сме сами. Ако стремежите ни са достатъчно дълбоки и чисти, можем да бъдем уверени, че около нас вече има такива незнайни и невидими, готови да ни помогнат, поне дотолкова, доколкото им даваме подобна възможност. Това не са непременно Великите Учители, а са светли същества от Тънкия свят, привлечени от нашите благородни вибрации. Що се отнася до Адепта, към когото е устремена мисълта ни, то връзката с него зависи изцяло от самите нас. Ако усилията ни са достатъчно настойчиви, ако доверието ни е достатъчно силно, ако обичта ни е достатъчно пламенна, Великият Дух не може да не ни забележи: „Когато ученикът е готов, явява се и Учителят. „(Мория) Не случайно споменаваме за доверие и обич. Както е казано в една от книгите, „Учителят не се нуждае от почитание, но доверието към Учителя ще бъде единствена жизнена връзка с Висшия Свят.“ Колкото до обичта, тя е най-късият път към всяко достижение. Обичта към хората, към Адепта, към Йерархията. „Мярката на разбиране е степен на обич. Можеш да научиш редовете дословно и все пак да си останеш мъртвец, ако знанието не се съгрее от обич.“ „Истина е, когато се научат да документират еманациите на чувствата, ще видят, че именно обичта преди всичко привлича огъня на пространството. Който е казал – обичайте се един друг, той е бил истински Йога… В сравнение със сиянието на обичта, най-силната ненавист дава върху отражението само гнусно петънце. Затуй обичта е истинската реалност и ценност.“ „Говоря за обичта не отвлечено, а като физиолог. Смятам, че ако необходимостта е двигател, то обичта е просветител. „(Мория) Споменаваме за доверие и за обич като за две неща, но в отношението ни към Учителя те са едно и също чувство, онова пламенно чувство, което при достатъчно устремление, ще предизвика съответен отзвук от страна на Учителя и така между ученик и Ръководител ще се установи онази жива сърдечна връзка, наричана „Сребърна нишка“. Тази връзка не се установява лесно, ала веднъж установена, тя завинаги ни дарява сили и закрила, защото е нетленна. И тежко на онзи, който, получил Сребърната нишка, се окаже недостоен за нея и предизвиква прекъсването й. Той ще понесе възможно най-тежката съдба – съдбата на предателя. Именно затуй Сребърната нишка не се дава прибързано. Именно затуй самите ние следва да се уверим в качествата и възможностите си, преди да се устремим към нея. „Сребърната нишка е символ на сияеща връзка и доверие. Представата за връзка може да бъде доведена до такава яснота, че нишката да бъде като осезаема. Образът на Ръководителя не ще ни изостави, както и свързващата нишка. Но волята е свободна, тя може да скъса струните на всяка арфа. Вече съм казвал как жално звучат завинаги разкъсаните струни. Наистина, даже в дима на най-ужасното обсебване се чуват стенанията на разкъсаните струни.“ (Мория) Дори без да сме напреднали особено по пътя на ученичеството, никой няма да ни запрети да се обръщаме мислено към Учителя или да носим образа му в сърцето си. Такова състояние на съзнанието може само да ни пречиства и да ускорява създаването на сребърната нишка. Обръщението към Висшите Духове е прието от древността да се нарича молитва. Дали ще го назовем молитва, или мислено послание е без особено значение. По-важно е какво ще бъде неговото съдържание. „Човек моли за прошка и не изменя начина си на живот. Човек скърби за нещастията си, но не изоставя ни една от привичките, довели го до състоянието на скръб. Ала само молитвата за прошка няма смисъл, ако не се съпровожда с поправяне на живота.“ (Мория) „Молитвата е възнасяне и възхищение. Молитвата, с която измолваш нещо за себе си, е по-късно явление. Как може човек да се моли за себе си? Сякаш Висшата Мъдрост не знае какво е нужно на човека!“ (Мория) За съжаление ние най-често се молим, за да се предпазим от нещо или, за да получим нещо, сиреч и в двата случая – от себичност. Подобни молитви са унизителни, без да говорим, че са и празно губене на време. Мислените послания следва да бъдат насочени единствено към Общото Благо. Колкото по-къси са – толкова по-добре. Още по-добре е, ако представляват не фрази, а една безсловесна идея и едно силно, излъчено към Учителя чувство. Именно в тоя смисъл Адептът говори и за известния мантрам АУМ: „Защо да се произнася Аум, ако може да се каже молитва. Всъщност то е същото, само че по древността и изтънчеността си съзвучието Аум ще бъде по-силно по вибрации.“ Но и в този случай основното ще бъде духовното послание, съпровождащо нашия мантрам. Ако подобно послание липсва, или ако то е вяло и незначително, произнасянето на Аум в най-добрия случай ще има стойност на дихателно упражнение. Именно затуй споменахме и за предимствата на безсловесната мисъл. Думите имат тази слаба страна, че бързо се заучават наизуст, а подир туй започват и механически да се повтарят, все по-опразнени от съдържание. Колкото повече живеем с мисълта за Учителя, толкова повече той ще заема наистина реално място в живота ни. Това ще бъде и пътят към естествената ни връзка с Адепта, която ще се установи неусетно и за самите нас, просто, действително и без всякакви чудеса. В Живата Етика дори се споменава, че стига да желаем, бихме могли да предвидим в дома си един стол за Учителя в някой спокоен кът. Тази битова подробност съвсем не означава, че Учителят без друго ще ни посети във видим образ, а още по-малко във физическо тяло, но тя не е и случайна. Адептът може и да не се нуждае особено от нашия стол, но този стол означава, че домът ни е отворен винаги за Адепта, а в такъв дом няма място за нечистотия в обстановката и в отношенията. „Мястото на Учителя в най-добрия ъгъл не е суеверие. Това е мястото за поканения на трапезата. Той може да влезе всяка минута и ще покажат, че са го очаквали. Този постоянен знак на очакване и готовност е като зов в отворения прозорец. Сред съзиданията и битките да оставим време и за мигновена усмивка.“ (Мория) Духът на Учителя може наистина понякога да витае в нашия дом – ако сме го заслужили. Духът на Учителя без друго ще се отзове на молитвите ни – ако сме го заслужили. Духът на Учителя наистина ще ни предостави всичко необходимо за дългия път – ако и ние сме готови да отдадем всичко от себе си. „Нашият идеал не е да бъдем Учители, а сътрудници. Ала затова е необходимо твърдото съзнание, че взаимно ще бъде принесено на полза решително всичко. Когато признаците на такова принасяне са налице, тогава се изгражда овладяването на физическия свят.“ (Мория) Този етап на сътрудничество с Учителя може да бъде близък за някои, а за други – твърде далечен. Защото, като казваме, че всичко зависи от нас, ние нямаме предвид само субективните желания. Всеки има зад гърба си многовековния опит на не един живот, и за различните хора опитът е различен, и някои от нас, без сами да подозират, вероятно вече са тръгнали по пътя в някое предишно съществуване и може би дори са изминали не малко разстояние. Само че този път е дълъг. Разстоянията в света на Безпределността винаги изглеждат твърде големи за нашите земни мащаби. VIII „Устремете се към бъдещето. Текущото време трябва да се приема като мост над гърмящия поток.“ (Мория) Материята, която ни занимава е от такъв характер, че непрекъснато си служим с понятието Учител, като при това ;. го пишем с главна буква, за да стане ясно, че не се касае за какъв да е учител. И когато споменаваме за Махатмите или за Великите Учители на Бялото Братство, би следвало да се знае какво точно имаме предвид. „Никога не забравяйте – пише Елена Рьорих, – че Махатмите на Братството са тия седем Най-велики Духове, които са дошли от висшите планети на Земята в края на третата раса, за да ускорят еволюцията на нашето човечество. Тяхната духовна сила, тяхното величие не могат да се сравнят с никакви признати човешки гении…“ Дейността на Учителите протича в сфери и форми, съвсем непроницаеми за обичайното разбиране. Ние дори не можем да си представим колосалното напрежение на тяхната работа при все по-честите кризисни моменти за планетата. Именно затуй трудно можем да очакваме, че ще видим някой от Учителите да пътува из големите градове и да изнася лекции за любознателната публика. За да приключим с тоя въпрос, ще цитираме следващия пасаж от едно писмо на Елена Рьорих: „Не трябва да се мисли, че Последният Велик Учител ще се яви в плът и ще ходи сред нас, поучавайки, както това са правили Буда и Христос. Всяка епоха изисква своите прояви. Затуй и типът на Учителя, движещ се с група ученици от селище в селище, вече е потънал в Лета. Някои Старши братя сега още носят физическо тяло за особени цели, но не за срещи с тълпите…“ „Трябва да се разбере, че Великите Властелини приемат и запазват един или друг образ в съответствие с нуждите на Света. Защо е тъй трудно да си представите, че Великата Индивидуалност не се нуждае от физическо тяло за своите прояви? Освен туй, фактите на миналото и примерите на съвременния живот ни показват как са били посрещани и с какво са били съпровождани всички появи на Великите Духове сред невежествените двуноги. В най-добрия случай те са били награждавани с епитета шарлатан или шпионин, а по-точно и с двата…“ „Величайшата Индивидуалност не може да се появи сега сред хаотичното мислене и вибрациите на разюзданите тълпи. Великите Властелини следват във всичко закона на целесъобразността. И тъй, разберете, че при състоянието на съвременното човечество проявата на Височайшето Его във физическа обвивка е съвсем невъзможна и би била разрушителна за цялата еволюция. Великият Властелин, невидимо видим, ще ръководи и вече ръководи, обгърнат от всички Лъчи, мощна но незрима лаборатория. Скоро, скоро тези Лъчи ще бъдат насочени за пробуждане на духа в човечеството…“ Вече се изясни, че хората са твърде различни по своите способности и степен на развитие. Каза се също, че това неравенство не свидетелства за „несправедливостта“ на Космическия закон, а напротив, говори за пълното безпристрастие на причинността и на Кармата. Всяка индивидуалност носи в себе си огненото зърно на Безсмъртния Дух – и в това е равенството. Но развитието на всяка индивидуалност е и развитие на свободната воля с всички произтичащи от това последствия – и оттук е неравенството. Всеки сам по свой път и с различно усилие се движи през етапите на превъплъщенията. Така се създава една огромна амплитуда между все по-бързо напредващите и все повече изоставащите. „Обширна е областта на човечеството, с върха си тя докосва Висшия Свят в лицето на героите; долу тя произвежда космическа смет, която изпълва с камъни съседните планети. Неизмеримо е разстоянието между героя, вече осенен от Светлината на Висшия Свят и утайките на сметта.“ „Трудно е да си представим, че потенциалът на основната енергия е бил даден на всеки човек, но колко различно са се отнесли хората с великия дар! Даже въображението не може да обгърне такава пропаст.“ (Мория) Нека оставим настрана безнадеждно проигралите своето съкровище, деградирали дотам, че да бъдат изхвърлени от цикъла на човешката еволюция и да се превърнат, както казва Адептът, в камъни на съседните планети. Нека оставим настрана и другите, за които все още не е ясно дали ще бъдат сполетени от подобна печална участ, или ще намерят сили да се изтръгнат от гибелта. Остават онези, които действително заслужават да бъдат наричани човеци. Ала амплитудата и тук е огромна – от едва прохождащите и още неукрепнали сътрудници, до великите Учители и дори още по-нагоре. Една гигантска пирамида или, ако щете, една необозрима стълба, от нашия тъмен свят до сиянието на Далечните светове. Тази необятна стълба наричаме Йерархия на Светлината. Йерархията на Светлината няма нищо общо с установените от хората земни йерархии. Възлизането тук е еднакво достъпно за всеки. То не носи никакви облаги, особено ако не сме свикнали да приемаме за облаги все по-голямото напрежение и все по-високата отговорност. Най-сетне, то не се регламентира от стоящите на върха, а от неотменим космически закон. Макар да изглежда съвсем ясен и естествен, законът на Йерархията трудно се разбира. Много хора смятат, че приемайки го, се лишават от свободата си. Те дори не си дават сметка, че космическият закон е напълно безучастен към нашето приемане или неприемане. Той просто съществува. Не съзнават, че той не е потискане, а движение нагоре. Че не е израз на ничия воля за господство, а е обективен принцип на еволюцията. Че отказът да се присъединиш към Йерархията на Светлината не ти осигурява свобода, а автоматически те подчинява на йерархията на мрака, дори без да го искаш и без да го съзнаваш, защото във Вселената има само Светлина и мрак и между тях не съществуват неутрални територии. „Да, – пише Елена Рьорих – нищо не предизвиква толкова възмущение у средния интелигент, както понятието за Йерархия. Всички те така се боят да изразят признанието си към някакъв висш авторитет и в същото време на всяка крачка се подчиняват на съжденията и постановленията на нищожества. Това откъсване от висшето и подчинение на низшето или изравняване с низшето е и проклятието на нашето време, водещо към разложение и към преждевременна гибел на планетата.“ Фактът, че хората отбягват единственото начало, което може да им осигури спасение, наистина е чудовищен абсурд, обясним само с бясно разгърналата се дейност на тъмните сили в нашия физически свят. Мрачната стихия при бушуването си увлича в бездната множество немощни духове, но тя е безсилна пред крепостта на Йерархията. „От всички водещи принципи, принципът на Йерархията е най-мощният“ – казва Учителят. И още: „Нужно е да се помни, че връзката с Йерархията е поздрава от броня. С какво много воини и вождове са избягнали преките опасности? Именно с връзката с Висшите. Постигането на такава връзка изисква постоянно да се държи в сърцето образа на Властителя. Може да се мине през най-непроходими пропасти, ако връзката с Властителя е здрава.“ (Мория) Нашето време с огромните си рискове е тъкмо съдбоносно минаване над пропаст. Затуй и връзката с Йерарха е по-съдбоносна от всякога. Подир хилядолетия на материално развитие ние можем без сянка на колебание да установим, че днешната цивилизация представлява твърде немощно и доста съмнително достижение. Във века на космическите полети и електронните апаратури нравственото съзнание на най-видни представители на цивилизацията е по-ниско от това на дивака. Човечеството нерядко си е въобразявало, че еволюира, докато в действителност е еволюирала само кройката на дрехите. „Човечеството често без нужда е прекроявало дрехите си. Ту без мярка е скъсявало, ту е мъкнало подире си цели опашки. Ръкавите са се влачели по земята или са изчезвали съвсем. Ту горната част е била широка, ту долната е била необхватна. Като че ли на ръката не е било все едно в какъв ръкав ще сграбчи съседа за гърлото.“ (Мория) Велика еволюция, наистина. И все пак, еволюцията се е извършвала, макар и не от кроячите на дрехи, нито от изобретателите на нови способи за узаконен грабеж. Еволюцията се е извършила, извършва се и ще се извършва. Такъв е Космическият закон. Въпросът за нас е – ще възлизаме ли нагоре, включени в течението на еволюцията, или ще бъдем изхвърлени от центробежните сили пън от светлата спирала, в бушуващите тъмни вълни на хаоса. „Естествено, еволюцията ще се осъществи, но защо да бъдем премазани, когато е съдена песен на радост!“ (Мория) Песимистите виждат в разрушителните процеси на варварщина и насилие в съвременния свят достатъчно ясно доказателство за това, че идеята за човешката еволюция е само трагична илюзия, че мисълта да се строи ново общество от този стар, негоден материал е нелепост. Подобни мнения, при цялата си външна мотивираност, са неоснователни и вредни. Те твърде много напомнят за оная нещастна наша слабост – самосъжалението. Под предлог, че ни отварят очите за реалността, те всъщност ни изпълват с униние и страх. Вече се каза, че наистина минаваме през изключително тежък период. Това е Кали-Юга, Черното време. Но нека си спомним, че всеки период има своя край и че болката винаги предхожда радостта. След мрачините на Кали-Юга неотменимо се възцарява сиянието на Новата Ера, на Сатиа-Юга. Разбира се и в този случай някой може да възрази: А щом идването на Новата Ера е предречено, не е ли по-добре да я дочакаме и тогава да пристъпим към ново поведение и нови взаимоотношения, вместо да се блъскаме да строим в такива враждебни условия, при които строежът ни е обречен на провал? Наистина, илюзия е да се мисли, че сред сегашните условия може изцяло да се изгради и завърши едно ново общество. Но обществото на бъдещето не е въпрос на бъдещето, а на настоящето. За да се оформи в цялата си красота утре, то трябва да бъде подготвено още днес. „Може ли да се построи животът сред ненавистничеството в края на Кали-Юга? Но цялото задание на бъдещата Сатиа-Юга, трябва да се изрази още сега сред враждата и унищожението.“ (Мория) Да насочваме силите си към задачите на бъдещето, това именно означава на практика да се движим по възходящата спирала на еволюцията. „Главното недоразумение – казва Учителят – си остава в това, че хората се готвят за смъртта, вместо да се възпитават за живота.“ Ние трябва да се възпитаваме за живота, а той не е зад гърба ни, но пред нас. Ние трябва да се възпитаваме за онова, което идва и което бихме желали да дойде, а то е светлата ера на Сатиа-Юга. И нека неизбежните опасности будят не уплаха, а смелост. И нека препятствията ни се представят не като катастрофа, а като нови възможности. И нека заобикалящият ни мрак не потиска духа, а го насочва към звездите. Както е казал Учителят: „Понеже наоколо е тъй тъмно, нека помислим за Светлината.“ ПОСЛЕСЛОВ КЪМ НОВОТО ИЗДАНИЕ Намерението ми да публикувам кратък и популярен очерк за Учението Жива етика или Агни Йога датира от есента на 1978. Живеехме още в мразовития климат на Студената война и под строгия диктат на партийните догми, доказали – за кой ли път – своята непоколебимост при сразяване на Пражката пролет. Но от пражкото покушение върху волята за свободен живот бяха минали вече близо десет години. Тежкият спомен почваше да избледнява. Ръководителите на соцстраните даваха вид, че нищо особено не се е случило. Животът продължаваше, а обещаното светло бъдеще бе пак тъй сияйно и все така недостижимо, без грандиозни скокове, но и без катастрофални сривове. Застойно време. Тъкмо през това застойно време у нас в областта на културата бе започнало някакво обнадеждаващо затопляне. Някои ветерани го посрещнаха с неприязън, убедени, че всяко затопляне предизвиква опасно размекване. Скептиците също бяха подозрителни. Практиката ги бе научила, че единствено лошите промени са трайни. Колкото до добрите, те -едва започнали – приключват бързо, удавени в безбрежната рутина. Нещо подобно действително щеше да се случи и с нашенското духовно затопляне, ала не внезапно и не веднага. Относителната продължителност на нашенския освежителен полъх се дължеше вероятно на това, че той бе започнал почти неуловимо именно като лек полъх, а не като заплашителна буря. Казано е, че не следва да се налива младо вино в стари мехове, но по онова време у нас, при липса на друга възможност, тъкмо това се правеше. Стари мехове в случая – колкото щеш. Красиви лозунги – с лопата да ги ринеш. Под път и над път се повтаряше, че човек – това звучи гордо, че трябва да работим по законите на красотата, понеже ние строим завода, а той строи нас, че трябва да се борим за мир и дружба между народите и пр. и пр. – репертоарът на примамливото словоблудство е известен още от Френската революция, издигнала принципа на Свободата, Равенството и Братството, преди да утвърди принципа на гилотината. Поривът към обновление през 70-те години се изразяваше отпърво именно в този външно невинен стремеж за леко изместване на акцентите от папагалското повтаряне на опразнени от съдържание формули за човечност и красота, към възстановяване на техния истински първоначален смисъл. Целта на операцията обаче не бе трудна за отгатване и троглодитите на партийното мислене бързо разбраха това, което някои днешни коментатори се правят, че не разбират. „Какъв реформатор е била тази Живкова, бе? – дразнят се те. – Ами че тя постоянно си служеше с комунистическа фразеология!“ Вярно, служеше си. Понеже по онова време някои неща нямаше как да се казват направо, а просто се подразбираха. И понеже не може да пледираш за мъдри спокойни решения, като крещиш „Долу царя!“ Особено ако царят в случая е собственият ти баща. Споменавам Людмила Живкова не само защото по онова време тя бе начело на Комитета за култура, сиреч отговаряше официално за развитието на процесите в духовната сфера, а защото новаторската й роля далече надхвърляше обичайния административно-управленски стил на ръководство. „Людмила Живкова – както ще заяви по-късно Святослав Рьорих, – е единственият в XX век държавен деец, видял в Живата етика огромните възможности за усъвършенстване и одухотворяване на държавния строй чрез културата и високата философска мисъл“. Делото на Людмила стана пресечна точка между въжделенията на една необичайна личност, дълбоко предана на благородния си идеал, и напреженията, натрупани в духовния ни живот от онзи период. В прелома, белязал нейния житейски път, намери израз и копнежът на множество дейци на културата за изтръгване от диктата на идеологическите канони, от кодекса на задължителните отговори по всички житейски въпроси, от безпощадната принуда върху всеки творчески или просто човешки порив. Днес, четвърт век по-късно, додето подготвях за печат настоящето ново издание на книжката си, изпитах искрено недоумение пред своята някогашна наивна надежда, че очеркът ми би могъл да види тогава бял свят. Единственото обяснение на тази просто душна надежда бе самоотверженото поведение на Людмила. Тя вече на практика беше доказала, че с политическото си влияние и с упорството си е в състояние да реализира неосъществими до вчера неща. Няколко месеца по-рано бе ме помолила да преведа някоя от книгите на Николай Рьорих, слабо познат у нас и то като отявлен мистик. Преведох сборника стихове „Писмена“ (носещ в първото си издание красноречивото название „Цветя от градината на Мория“). Невероятно, но факт – книгата веднага бе публикувана. Приготвих и монография за живописта на Рьорих. Монографията също излезе бързо от печат – едно луксозно, според тогавашните критерии, издание, съпроводено с предговор от Живкова. Пък тя организира голяма изложба от картини на Николай Рьорих, а също научна сесия, посветена на делото му като мислител и художник. Днес всички тези инициативи изглеждат естествени и обикновени. Толкова обикновени, та по правило биват забравяни или пренебрежително отминавани. Но в онези години те изискваха от Людмила да поема съответни политически рискове, включително риска да влезе в конфликт с баща си. Което в крайна сметка и стана. Подир споменатите по-горе инициативи съвсем логично беше да помислим и за обнародване на някои произведения от поредицата „Агни Йога“, а също и на встъпителен очерк, чието написване бе възложено на мен. Вече съм разказвал историята на това нереализирано начинание, тъй че тук ще спестя излишните подробности. Отпърво Живкова възприе с ентусиазъм идеята, но по-късно реши, че не бива да бързаме, че сега не е моментът и трябва да почакаме. Подозирах, че разговорите ни се подслушват и бях убеден, че беше й даден настойчивият съвет да си опича акъла и да внимава какви ги върши. Междувременно бях вече написал встъпителния си очерк, който на практика се оказа встъпление към едно тягостно дългогодишно мълчание, чак до 1991. Людмила за една нощ го прочете и с обичайния си оптимизъм отсече, че трудът ми не е отишъл напразно и че очеркът без друго ще излезе, щом като му дойде времето. Само че когато това време наистина дойде, Мила отдавна вече си беше отишла. Машинописът ми, озаглавен първоначално „Учителят и Учението“, бе изваден през 1991 от чекмеджето, отупан от праха и лекомислено издаден от Николай Петев в тираж, който днес би изглеждал направо фантастичен. Книгата, озаглавена вече „Тайното учение“, се изчерпа бързо, вероятно поради обстоятелството, че родният пазар още не бе пренаситен от стотиците далеч по-привлекателни съчинения на чуждоземни автори. Изобилието и разнообразието на всевъзможна литература, предлагана днес на читателите, е наистина едно от големите завоевания на обществото ни след промяната. За жалост, както често се случва, доброто има и свое опако. Цената на книжната продукция отдавна вече драстично се разминава с финансовите възможности на масовата публика. Също тъй неприятно, макар и неизбежно е, че част от тази продукция едва ли си заслужава да бъде купувана. Това важи и за не малко образци на тъй наречената езотерична литература. Злоупотребявайки с обичайното любопитство към свръхестественото, всевъзможни самозвани йоги, гуру или професори по окултни науки спекулират с порива към една спасителна вяра, подменяйки я с пошлостите на суеверието. Така сред комерсиалната врява на различните лъжепророци заглъхват спокойните и ведри гласове на истинските апостоли на правдата и доброто. Циниците ще кажат: „Ами нека викат по-силно тези апостоли, та да ги чуем!“ Само че това не са учители по надвикването. Нещо повече, тяхната повеля е проста и ясна: „Не натрапвайте никому Учението! Не вербувайте последователи!“ Което струва ми се, едва ли означава, че ние, обикновените последователи, трябва без друго да мълчим. Всяка сърдечна беседа за мисията на тези висши същества ще бъде от полза, не за тях, а за самите нас. Би могло да се възрази, че вместо да се четат или слушат беседи за учението, по-полезно ще бъде да се запознаем с указанията на самите Учители. Така е. Ако при първото издание на настоящия труд тия указания все още не бяха достъпни за широката публика, то днес по-голямата част от книгите на Агни Йога са вече преведени на български език и обнародвани. В такъв случай за какво са необходими посредници, нагърбили се да ни обясняват това или онова. Нали най-точните сведения за Учението могат да се почерпят от самото Учение. Уви, практиката показва, че хората, готови да жертват усилия и време за задълбочено проучване на автентичните текстове, не са толкова много. По този повод Елена Рьорих пише: „Членовете на (Рьориховското) общество би следвало сами да разберат голямата важност да разполагат с пълната поредица книги на Живата етика. Ала рядко сърцето на някого е дотам пламенно, та у него да загори желанието да се запознае с цялото Учение и да пристъпи към самоусъвършенстване… Всичко това очаква новите духове, които ще дойдат да сменят нашата залязваща, разложила се раса“. Всеобемността и сложността на част от засяганата материя в теориите и школите на окултизма предлага и широко поле за работа на тълкувателите. Библията е не само дълбока, но и обемиста книга, ала нейният внушителен обем е дребна работа, сравнен с обема на стотиците произведения, създадени от нейните тълкуватели. В този смисъл Учението също предлага неизчерпаеми възможности: за всеки термин или всеки негов принцип могат да се напишат цели обемисти томове. Такива томове впрочем са вече наистина написани -дори на нашия пазар могат да се намерят обширни монографии за Кармата, за прераждането или за задгробния живот. Задачата на моята малка книга е далеч по-скромна и достатъчно ясно набелязана в изложението, за да я преповтарям тук. Думите ми не са отправени към читателя специалист, между другото и затуй, че сам не се смятам за голям специалист. Далеч съм от опасната амбиция да подменям Учението с лични импровизации или, както казва Морис Магр, да го изопачавам, додето го обяснявам. Не да подменям Учението, а да насоча добронамерения читател към неговото усвояване – такава е била моята цел. В името на същата цел се явява и настоящето ново издание. То е донейде носталгичен отглас на някогашната младежка вяра, че бихме могли поне мъничко да помогнем за промяната на света към нещо по-добро. Но тази ми цел вероятно е рожба и на една горчивина, – на тягостното чувство, което ме обзема пред хаоса на днешното книжовно пазарище, където всеки хвали стоката си, докато безценните скри-жали на учението са не само забравени, но и неоткриваеми сред грамадите на предлаганата с рекламни крясъци стока. Чувал съм как хора културни и „отворени“ за нестандартните възгледи обясняват този абсурд с обстоятелството, че учението“ не ни се предлагало в достатъчно популярен и конспективно строен вид. Този въпрос бе вече засегнат, тъй че добавъчните обяснения са излишни. Бих искал само да добавя, че читателите, петимни за добавъчен коментар към Агни Йога, могат да го получат от най-осведомения и най-проникновен тълкувател на Учението, цитиран често и в тази книжка. Това е Елена Ивановна Рьорих. Добре известно е, че именно Елена Рьорих е най-довереният посредник между Големите Махатми и човечеството, че тъкмо тя е най-добрият тълкувател на Жива етика, че чрез нейните съчинения (подписвани от скромност винаги с псевдоними) и чрез стотиците, а вероятно и хиляди писма до следовници от целия свят, тя пояснява и утвърждава идеите на Агни Йога. Но Елена Рьорих не е просто доверен посредник. По своеобразния уникален окултен начин на сътрудничество с Учителите тя изиграва такава неоценима роля, та бива наречена от тях „Майка на Агни Йога“. Догадките за начина, по който Елена Ивановна Е получавала указанията на Бялото Братство, предизвикват многократно спорове и произволни тълкувания. Вече беше посочено, че тя отхвърля в кореспонденцията си примитивните съждения по въпроса: „Не е необходимо да намерим Учителя в съседната къща. Ръководството може да се осъществи и от разстояние“. Опровергано е и мнението за т.нар. „автоматично писмо“, практикувано от някои медиуми и което, според Елена, е степен и форма на обсебване: „Самата аз никога не съм писала автоматически“, отбелязва тя. Елена Рьорих не е медиум, а творец в най-висшия и благороден смисъл на думата. Не в смисъл, че тя досъчинява и дописва указанията на Учителя си, а в смисъл, че те добиват най-верния си словесен израз и стават достояние на човечеството, благодарение на уникалното сътрудничество между Духа на един велик Махатма и Егото на една жена с необичайни психически способности, пребиваваща все още в грубите условия на физическото поле. Именно за особеностите на това невероятно сътрудничество авторката разказва в раздела „Огнен опит“, поместен в сборника „На прага на Новия свят“, публикуван за първи път през 1993 в Москва от Международния Рьориховски Център. В първия раздел на книгата авторката описва някои свои сънища – от детството до зрелостта. Това са красиви, странни и пророчески видения, които – обединени по такъв начин – придобиват особена внушителност. „Събрах всички свои сънища и видения, – пише Елена Ивановна Рьорих в 1949. – Получи се грандиозна картина, наистина Апокалиптична.“ Третият раздел е съставен от 30 писма на Елена Ивановна, непубликувани до този момент, и засягащи периода подир края на Втората световна война (1945-1949). Особено интересен и принципно важен е вторият раздел „Огнен опит“, от който получаваме редица непознати подробности за Бялото братство, за загадъчната Шамбала и за окултното сътрудничество на Елена Рьорих с нейния Учител. По повод на изключителната роля, която Елена Рьорих изпълнява в утвърждаване на Агни Йога, Учителят Мория казва: „Ние имаме на нашата планета довереница, изпила чашата на опита. Тя ни е изпратена като свидетелка на космическите явления, като носителка на Моите заръки, като ваша пророчица на бъдещето.“ Страниците от дневника, публикувани под надслов „Огнен опит“, са свързани с един твърде ранен етап от работата с Учителя и в един кратък обсег от шест месеца. Но сътрудничеството с Бялото братство е продължило още дълги години, чак до есента на 1955, когато Елена Рьорих завършва земния си път в градчето Калимпонг, разположено в Източните Хималаи. Един невероятен път, уникален по своята красота, но и по жестоките си страдания, осеян с тежки препятствия, понеже открай време мисията на всички велики Пратеници е била белязана с изпитания и страдания. „Докараха ме тук почти полумъртва, – пише тя в едно от късните си писма. – Наложи се да викат лекар и сестра от Бомбай… Вече съм на 70 години и съм преминала Огнената Йога… колко неземно трудно е да поемеш огнените енергии с физическото си тяло… Сърцето ми често замира. ..Ай времето ми не стига, защото много часове отиват за съобщенията (от Учителя) и преписването им. Зрението ми също е отслабнало и ми е трудно да продължавам записките си… Всички тези записки следва да бъдат поставени в ред, а притокът на нови не секва…“ Записките… Нейните дневници за връзките с Братята от Шамбала, в продължение на десетилетия, нейните лични съчинения, ката и не видели бял свят, нейните стотици непубликувани писма… Запитах веднъж Светослав Рьорих съществуват ли необнародвани материали, останали от майка му, като имах пред вид, че публикацията на поредицата Агни Йога прекъсва през 1938. Отговори ми утвърдително, като поясни, че става дума за ръкописи от хиляда страници. – Не е ли възможно поне част от тия хиляди страници да бъде обнародвана? – продължих да питам. – Всичко може да бъде обнародвано, но времето още не е дошло. Естествено, че времето още не беше дошло, като имам предвид, че разговорът се водеше през пролетта на 1978. А Святослав добави: – Майка ми сама е определила сроковете за публикациите. През 1990 той предостави на Международния Рьорихов Център цялото непубликувано книжовно наследство на майка си, заедно със задължението да се съблюдават сроковете. Но ако МРЦ стриктно спазва ангажиментите си, намират се и фактори, чиито действия се определят единствено от комерчески интереси. Така или иначе, непубликуваната част от духовното наследство на Елена Рьорих е в надеждни ръце и в едни или други срокове предстои да стане достояние на човечеството. По тоя начин, макар и напуснала физическия свят, тя ще продължава да ни напътства през мрачините на страшната Кали Юга към светлите простори на предречената Кали Юга. Нали затова Учителите на Бялото братство я бяха нарекли Урусвати, което значи Утринна звезда или казано по нашенски Зорница. Книгата е сканирана, разпозната и предоставена от Спиралата 72
1.1 2.1 3.1 4.1 4.2 4.3 5.1 6.1 7.1 8.1 9.1 10.1 10.2 11.1 11.2 12.1 12.2 13.1 13.2 14.1 14.2 15.1 15.2 16.1 16.2 17.1 17.2 18.1 18.2 19.1 20.1 20.2 21.1 21.2 22.1 22.2 23.1 23.2 24.1 24.2 25.1 25.2 26.1 26.2 27.1 27.2 28.1 28.2 29.1 29.2 30.1 30.2 31.1 31.2 32.1 32.2 33.1 33.2 34.1 34.2 35.1 35.2 36.1 36.2 37.1 38.1 39.1 40.1 41.1 42.1 42.2 43.1 43.2 44.1 45.1 45.2 46.1 47.1 48.1 49.1 49.2 49.3 49.4 50.1 50.2 50.3 50.4 50.5 50.6 50.7 50.8 50.9 50.10 50.11 50.12 50.13 51.1 51.2 51.3 52.1 52.2 52.3 53.1 53.2 53.3 53.4 53.5 53.6 53.7 53.8 53.9 54.1 54.2 54.3 54.4 54.5 55.1 55.2 55.3 55.4 55.5 56.1 56.2 56.3 56.4 56.5 56.6 57.1 57.2 57.3 58.1 58.2 58.3 59.1 59.2 59.3 60.1 60.2 60.3 61.1 61.2 61.3 61.4 61.5 61.6 61.7 62.1 62.2 62.3 62.4 62.5 62.6 63.1 63.2 63.3 63.4 63.5 64.1 64.2 64.3 64.4 65.1 65.2 65.3 65.4 66.1 67.1 68.1 68.2 68.3 68.4 69.1 70.1 71.1 72.1 72.2 72.3 72.4 72.5 73.1 73.2 74.1 74.2 74.3 74.4 75.1 75.2 75.3 75.4 76.1 76.2 76.3 77.1 77.2 77.3 77.4 77.5 77.6 77.7 77.8 77.9 77.10 78.1 78.2 78.3 78.4 78.5 78.6 78.7 78.8 79.1 79.2 79.3 79.4 79.5 79.6 79.7 80.1 80.2 80.3 80.4 80.5 81.1 81.2 81.3 81.4 82.1 82.2 82.3 82.4 82.5 83.1 83.2 83.3 83.4 83.5 83.6 83.7 83.8 83.9 84.1 84.2 85.1 85.2 85.3 85.4 85.5 85.6 85.7 86.1 87.1 88.1 88.2 88.3 88.4 88.5 89.1 89.2 89.3 89.4 89.5 89.6 89.7 89.8 90.1 90.2 90.3 90.4 90.5 91.1 91.2 91.3 91.4 92.1 92.2 92.3 92.4 92.5 92.6 92.7 92.8 93.1 93.2 93.3 94.1 94.2 94.3 94.4 94.5 94.6 94.7 95.1 95.2 95.3 95.4 95.5 96.1 96.2 97.1 97.2 97.3 97.4 97.5 98.1 98.2 98.3 98.4 98.5 99.1 100.1 101.1 101.2 101.3 101.4 101.5 101.6 102.1 102.2 102.3 102.4 103.1 103.2 103.3 103.4 103.5 103.6 103.7 103.8 103.9 104.1 104.2 104.3 104.4 104.5 105.1 105.2 105.3 105.4 105.5 106.1 106.2 106.3 107.1 107.2 107.3 107.4 107.5 107.6 108.1 108.2 108.3 108.4 108.5 109.1 109.2 109.3 109.4 109.5 109.6 109.7 110.1 110.2 110.3 110.4 111.1 111.2 112.1 113.1 114.1 114.2 114.3 114.4 114.5 115.1 115.2 115.3 115.4 115.5 116.1 116.2 116.3 116.4 116.5 116.6 116.7 116.8 117.1 117.2 117.3 117.4 117.5 117.6 118.1 118.2 118.3 118.4 118.5 118.6 118.7 119.1 119.2 120.1 120.2 120.3 121.1 121.2 121.3 121.4 121.5 122.1 122.2 122.3 123.1 124.1 125.1 125.2 125.3 126.1 126.2 127.1 127.2 127.3 127.4 127.5 127.6 127.7 127.8 128.1 128.2 129.1 129.2 129.3 129.4 129.5 130.1 130.2 131.1 131.2 131.3 131.4 131.5 131.6 131.7 131.8 131.9 131.10 132.1 132.2 132.3 132.4 132.5 133.1 133.2 133.3 133.4 133.5 133.6 133.7 133.8 133.9 133.10 133.11 134.1 134.2 134.3 134.4 134.5 134.6 134.7 135.1 135.2 136.1 136.2 136.3 136.4 137.1 137.2 137.3 137.4 137.5 137.6 137.7 137.8 138.1 138.2 138.3 138.4 138.5 138.6 138.7 138.8 138.9 138.10 138.11 138.12 138.13 138.14 139.1 139.2 140.1 140.2 140.3 140.4 140.5 141.1 141.2 142.1 143.1 144.1 144.2 144.3 144.4 144.5 145.1 145.2 145.3 145.4 146.1 146.2 146.3 146.4 146.5 146.6 147.1 147.2 147.3 147.4 147.5 148.1 148.2 148.3 148.4 148.5 148.6 148.7 148.8 148.9 148.10 148.11 149.1 149.2 149.3 149.4 149.5 149.6 149.7 149.8 149.9 149.10 149.11 149.12 149.13 149.14 150.1 150.2 150.3 150.4 150.5 150.6 150.7 150.8 150.9 150.10 151.1 151.2 151.3 151.4 151.5 151.6 151.7 151.8 152.1 152.2 152.3 152.4 152.5 153.1 153.2 153.3 153.4 153.5 154.1 154.2 155.1 155.2 155.3 156.1 156.2 156.3 156.4 156.5 156.6 156.7 156.8 157.1 157.2 157.3 157.4 157.5 157.6 157.7 157.8 158.1 158.2 158.3 158.4 159.1 159.2 159.3 159.4 159.5 159.6 159.7 160.1 160.2 160.3 160.4 160.5 160.6 160.7 160.8 160.9 160.10 161.1 161.2 161.3 161.4 161.5 162.1 163.1 164.1 164.2 164.3 164.4 165.1 165.2 165.3 165.4 165.5 165.6 166.1 166.2 166.3 167.1 167.2 167.3 167.4 167.5 167.6 168.1 168.2 168.3 169.1 169.2 169.3 169.4 169.5 170.1 170.2 170.3 170.4 170.5 170.6 171.1 171.2 171.3 171.4 171.5 172.1 172.2 172.3 172.4 172.5 172.6 172.7 172.8 173.1 173.2 173.3 173.4 174.1 174.2 174.3 174.4 174.5 174.6 175.1 175.2 175.3 175.4 176.1 176.2 176.3 176.4 176.5 177.1 177.2 177.3 177.4 177.5 178.1 178.2 178.3 178.4 179.1 179.2 179.3 180.1 181.1 182.1 182.2 183.1 183.2 183.3 183.4 183.5 183.6 183.7 184.1 184.2 184.3 184.4 185.1 185.2 185.3 185.4 185.5 185.6 185.7 185.8 186.1 186.2 186.3 186.4 187.1 187.2 187.3 187.4 187.5 187.6 188.1 188.2 188.3 188.4 189.1 189.2 189.3 189.4 189.5 189.6 189.7 189.8 189.9 190.1 190.2 190.3 190.4 190.5 190.6 190.7 190.8 190.9 191.1 191.2 191.3 191.4 192.1 192.2 192.3 192.4 192.5 193.1 193.2 193.3 194.1 194.2 194.3 194.4 194.5 194.6 194.7 194.8 194.9 195.1 195.2 195.3 195.4 195.5 195.6 195.7 195.8 195.9 196.1 196.2 196.3 196.4 196.5 196.6 196.7 196.8 197.1 197.2 197.3 197.4 197.5 197.6 197.7 197.8 197.9 197.10 197.11 197.12 198.1 198.2 198.3 198.4 198.5 198.6 199.1 199.2 199.3 199.4 199.5 200.1 201.1 201.2 201.3 201.4 201.5 201.6 202.1 202.2 202.3 202.4 202.5 202.6 203.1 203.2 203.3 204.1 205.1 206.1 206.2 206.3 206.4 206.5 206.6 207.1 207.2 207.3 208.1 208.2 208.3 208.4 208.5 208.6 208.7 208.8 209.1 209.2 209.3 209.4 209.5 209.6 210.1 210.2 210.3 210.4 210.5 210.6 210.7 210.8 211.1 211.2 211.3 211.4 212.1 212.2 212.3 212.4 212.5 212.6 212.7 212.8 212.9 213.1 213.2 213.3 213.4 214.1 214.2 214.3 214.4 214.5 214.6 214.7 214.8 215.1 215.2 215.3 215.4 215.5 215.6 216.1 216.2 216.3 216.4 216.5 217.1 217.2 217.3 217.4 217.5 218.1 218.2 218.3 218.4 218.5 219.1 219.2 219.3 219.4 219.5 219.6 219.7 219.8 219.9 219.10 220.1 220.2 220.3 220.4 220.5 220.6 221.1 221.2 222.1 222.2 222.3 222.4 222.5 222.6 222.7 222.8 223.1 223.2 224.1 224.2 224.3 224.4 224.5 224.6 224.7 224.8 224.9 224.10 224.11 224.12 225.1 225.2 226.1 226.2 227.1 227.2 227.3 227.4 228.1 228.2 228.3 228.4 229.1 230.1 231.1 231.2 231.3 231.4 231.5 231.6 232.1 232.2 232.3 232.4 232.5 233.1 233.2 233.3 233.4 233.5 233.6 233.7 233.8 233.9 234.1 234.2 234.3 234.4 234.5 234.6 234.7 235.1 235.2 235.3 235.4 236.1 236.2 237.1 237.2 237.3 237.4 237.5 238.1 238.2 238.3 238.4 239.1 239.2 239.3 239.4 240.1 240.2 240.3 240.4 241.1 241.2 241.3 242.1 242.2 242.3 243.1 243.2 243.3 243.4 244.1 244.2 244.3 245.1 245.2 245.3 245.4 246.1 246.2 246.3 246.4 246.5 246.6 246.7 246.8 247.1 247.2 247.3 247.4 248.1 248.2 248.3 248.4 248.5 248.6 248.7 249.1 250.1 250.2 250.3 251.1 251.2 251.3 251.4 251.5 252.1 253.1 254.1 254.2 254.3 254.4 254.5 254.6 254.7 255.1 255.2 255.3 255.4 255.5 255.6 256.1 256.2 256.3 256.4 256.5 256.6 256.7 257.1 257.2 257.3 258.1 258.2 258.3 258.4 258.5 258.6 258.7 258.8 259.1 259.2 259.3 259.4 260.1 260.2 260.3 260.4 260.5 260.6 260.7 261.1 261.2 261.3 261.4 261.5 261.6 261.7 262.1 262.2 262.3 262.4 262.5 263.1 263.2 263.3 263.4 263.5 264.1 264.2 264.3 264.4 264.5 264.6 264.7 264.8 265.1 265.2 265.3 265.4 266.1 266.2 266.3 266.4 266.5 267.1 267.2 267.3 267.4 267.5 268.1 268.2 268.3 268.4 268.5 268.6 268.7 268.8 268.9 268.10 269.1 269.2 269.3 270.1 270.2 271.1 271.2 271.3 272.1 272.2 272.3 272.4 272.5 272.6 272.7 273.1 273.2 273.3 273.4 273.5 274.1 275.1 276.1 276.2 276.3 276.4 276.5 277.1 277.2 277.3 277.4 278.1 278.2 278.3 278.4 278.5 278.6 279.1 279.2 279.3 280.1 280.2 280.3 280.4 280.5 281.1 281.2 281.3 281.4 282.1 282.2 282.3 282.4 282.5 283.1 283.2 283.3 283.4 283.5 283.6 284.1 284.2 284.3 284.4 284.5 284.6 285.1 285.2 285.3 286.1 286.2 286.3 287.1 287.2 287.3 287.4 288.1 288.2 288.3 288.4 289.1 289.2 289.3 289.4 289.5 289.6 289.7 289.8 290.1 290.2 290.3 290.4 290.5 290.6 291.1 291.2 291.3 291.4 292.1 292.2 292.3 292.4 292.5 292.6 292.7 293.1 293.2 293.3 293.4 294.1 294.2 294.3 294.4 294.5 295.1 295.2 295.3 295.4 295.5 295.6 295.7 296.1 296.2 296.3 296.4 296.5 296.6 296.7 297.1 297.2 297.3 298.1 299.1 300.1 300.2 300.3 301.1 301.2 301.3 301.4 301.5 301.6 302.1 302.2 302.3 302.4 302.5 303.1 303.2 303.3 303.4 304.1 304.2 305.1 305.2 305.3 306.1 306.2 306.3 306.4 306.5 306.6 307.1 307.2 307.3 308.1 308.2 308.3 309.1 309.2 309.3 309.4 309.5 310.1 310.2 310.3 310.4 310.5 311.1 311.2 311.3 311.4 311.5 311.6 311.7 312.1 312.2 312.3 312.4 312.5 313.1 313.2 313.3 313.4 313.5 314.1 314.2 314.3 315.1 315.2 315.3 315.4 315.5 316.1 316.2 316.3 316.4 316.5 316.6 316.7 317.1 317.2 317.3 317.4 318.1 318.2 318.3 318.4 318.5 318.6 319.1 320.1 320.2 320.3 321.1 321.2 322.1 323.1 324.1 324.2 324.3 324.4 325.1 325.2 325.3 325.4 325.5 325.6 325.7 326.1 326.2 326.3 327.1 327.2 327.3 327.4 327.5 327.6 328.1 328.2 328.3 328.4 328.5 328.6 329.1 329.2 329.3 330.1 330.2 330.3 331.1 331.2 331.3 331.4 331.5 331.6 331.7 332.1 332.2 333.1 333.2 333.3 333.4 333.5 334.1 334.2 334.3 334.4 334.5 335.1 335.2 335.3 335.4 335.5 335.6 336.1 336.2 336.3 336.4 337.1 337.2 337.3 338.1 338.2 339.1 339.2 339.3 339.4 339.5 339.6 339.7 339.8 340.1 340.2 340.3 341.1 341.2 341.3 341.4 341.5 341.6 342.1 342.2 342.3 342.4 343.1 343.2 344.1 344.2 344.3 344.4 345.1 345.2 345.3 345.4 345.5 346.1 346.2 346.3 346.4 347.1 347.2 347.3 347.4 348.1 348.2 348.3 348.4 348.5 348.6 348.7 349.1 350.1 350.2 350.3 350.4 350.5 351.1 351.2 351.3 351.4 351.5 352.1 352.2 352.3 352.4 353.1 353.2 353.3 353.4 353.5 353.6 354.1 354.2 354.3 355.1 355.2 355.3 356.1 357.1 358.1 358.2 358.3 358.4 358.5 359.1 359.2 359.3 359.4 360.1 360.2 360.3 360.4 360.5 360.6 360.7 360.8 360.9 361.1 361.2 361.3 361.4 361.5 361.6 361.7 361.8 362.1 362.2 362.3 362.4 362.5 363.1 363.2 363.3 363.4 363.5 363.6 364.1 364.2 364.3 364.4 364.5 364.6 364.7 364.8 365.1 365.2 365.3 365.4 365.5 365.6 365.7 366.1 366.2 366.3 366.4 366.5 366.6 366.7 366.8 366.9 367.1 367.2 367.3 367.4 367.5 367.6 367.7 367.8 367.9 367.10 368.1 368.2 368.3 368.4 368.5 368.6 368.7 368.8 368.9 369.1 369.2 369.3 369.4 369.5 369.6 369.7 369.8 370.1 370.2 370.3 370.4 370.5 370.6 370.7 370.8 370.9 370.10 370.11 371.1 371.2 371.3 371.4 371.5 371.6 371.7 371.8 371.9 371.10 371.11 372.1 372.2 372.3 372.4 373.1 373.2 373.3 373.4 373.5 373.6 373.7 373.8 373.9 373.10 373.11 373.12 374.1 375.1 376.1 376.2 376.3 376.4 376.5 377.1 377.2 377.3 377.4 377.5 377.6 377.7 377.8 377.9 377.10 378.1 378.2 378.3 378.4 378.5 378.6 378.7 378.8 378.9 379.1 379.2 379.3 379.4 379.5 379.6 379.7 379.8 379.9 380.1 380.2 380.3 380.4 380.5 380.6 380.7 380.8 380.9 381.1 381.2 381.3 381.4 381.5 381.6 381.7 381.8 381.9 381.10 381.11 382.1 382.2 382.3 382.4 382.5 382.6 383.1 383.2 383.3 383.4 383.5 383.6 383.7 383.8 383.9 383.10 383.11 383.12 383.13 383.14 383.15 384.1 384.2 384.3 384.4 384.5 384.6 384.7 385.1 385.2 385.3 385.4 386.1 386.2 386.3 386.4 386.5 386.6 386.7 386.8 386.9 387.1 387.2 387.3 387.4 387.5 387.6 387.7 387.8 387.9 387.10 388.1 388.2 388.3 388.4 388.5 388.6 389.1 389.2 389.3 389.4 389.5 389.6 389.7 389.8 390.1 390.2 390.3 390.4 390.5 390.6 390.7 390.8 390.9 390.10 391.1 391.2 391.3 391.4 391.5 391.6 391.7 391.8 391.9 391.10 391.11 392.1 392.2 392.3 392.4 392.5 393.1 393.2 393.3 393.4 393.5 393.6 393.7 393.8 393.9 393.10 394.1 394.2 394.3 394.4 394.5 394.6 395.1 395.2 395.3 396.1 396.2 396.3 396.4 396.5 397.1 397.2 397.3 397.4 397.5 398.1 398.2 398.3 398.4 398.5 398.6 398.7 399.1 399.2 399.3 399.4 399.5 399.6 399.7 399.8 400.1 400.2 400.3 400.4 400.5 400.6 400.7 400.8 401.1 401.2 402.1 402.2 402.3 402.4 402.5 402.6 403.1 404.1 405.1 405.2 405.3 405.4 405.5 405.6 405.7 405.8 406.1 406.2 406.3 406.4 406.5 406.6 406.7 407.1 407.2 407.3 407.4 407.5 407.6 407.7 407.8 407.9 407.10 407.11 407.12 407.13 408.1 408.2 408.3 408.4 408.5 408.6 409.1 409.2 409.3 409.4 409.5 409.6 409.7 409.8 409.9 410.1 410.2 410.3 410.4 410.5 410.6 411.1 411.2 411.3 411.4 411.5 411.6 411.7 411.8 411.9 411.10 412.1 412.2 412.3 412.4 412.5 412.6 412.7 412.8 412.9 412.10 412.11 412.12 412.13 412.14 412.15 412.16 413.1 413.2 413.3 413.4 413.5 413.6 413.7 413.8 414.1 414.2 414.3 414.4 414.5 414.6 414.7 414.8 414.9 414.10 415.1 415.2 415.3 415.4 415.5 415.6 415.7 415.8 416.1 416.2 416.3 416.4 416.5 416.6 416.7 416.8 416.9 416.10 416.11 417.1 417.2 417.3 417.4 417.5 417.6 417.7 417.8 417.9 418.1 418.2 418.3 418.4 418.5 418.6 418.7 418.8 418.9 419.1 419.2 419.3 419.4 420.1 420.2 420.3 420.4 420.5 420.6 420.7 420.8 420.9 420.10 420.11 420.12 421.1 421.2 421.3 421.4 421.5 421.6 421.7 421.8 421.9 421.10 421.11 421.12 421.13 421.14 422.1 422.2 422.3 422.4 422.5 422.6 422.7 422.8 422.9 422.10 423.1 423.2 423.3 423.4 423.5 423.6 423.7 423.8 423.9 424.1 424.2 424.3 424.4 424.5 424.6 424.7 424.8 424.9 425.1 425.2 425.3 425.4 425.5 425.6 425.7 425.8 425.9 425.10 425.11 425.12 426.1 426.2 426.3 426.4 426.5 426.6 426.7 426.8 427.1 427.2 427.3 427.4 427.5 427.6 427.7 428.1 428.2 428.3 428.4 428.5 428.6 428.7 428.8 428.9 428.10 428.11 428.12 429.1 429.2 429.3 429.4 429.5 429.6 429.7 429.8 429.9 429.10 429.11 429.12 430.1 431.1 432.1 432.2 432.3 432.4 432.5 432.6 432.7 432.8 432.9 432.10 433.1 433.2 433.3 433.4 433.5 433.6 433.7 433.8 433.9 433.10 434.1 434.2 434.3 434.4 434.5 434.6 434.7 434.8 434.9 434.10 434.11 434.12 434.13 435.1 435.2 435.3 435.4 435.5 435.6 435.7 435.8 436.1 436.2 436.3 436.4 436.5 436.6 436.7 436.8 437.1 437.2 437.3 437.4 437.5 437.6 437.7 437.8 437.9 438.1 438.2 438.3 438.4 438.5 438.6 438.7 439.1 439.2 439.3 440.1 440.2 440.3 440.4 440.5 440.6 440.7 440.8 440.9 440.10 441.1 441.2 441.3 441.4 441.5 441.6 441.7 441.8 441.9 442.1 442.2 442.3 442.4 442.5 442.6 442.7 442.8 442.9 442.10 443.1 443.2 443.3 443.4 443.5 443.6 443.7 443.8 443.9 443.10 443.11 444.1 444.2 444.3 444.4 445.1 445.2 445.3 445.4 445.5 445.6 445.7 446.1 446.2 446.3 446.4 446.5 447.1 448.1 449.1 449.2 449.3 449.4 449.5 449.6 449.7 449.8 449.9 449.10 450.1 450.2 450.3 450.4 450.5 450.6 451.1 451.2 451.3 451.4 451.5 451.6 451.7 451.8 451.9 451.10 451.11 452.1 452.2 452.3 452.4 452.5 452.6 452.7 453.1 453.2 453.3 453.4 453.5 453.6 454.1 454.2 454.3 454.4 454.5 454.6 454.7 454.8 454.9 454.10 454.11 454.12 454.13 455.1 455.2 455.3 455.4 455.5 455.6 455.7 455.8 455.9 455.10 455.11 455.12 456.1 456.2 456.3 456.4 456.5 456.6 456.7 456.8 456.9 457.1 457.2 457.3 457.4 457.5 457.6 457.7 457.8 457.9 458.1 458.2 458.3 458.4 458.5 459.1 459.2 459.3 459.4 459.5 459.6 459.7 460.1 460.2 460.3 460.4 460.5 460.6 460.7 460.8 460.9 461.1 461.2 461.3 461.4 461.5 461.6 461.7 462.1 462.2 462.3 462.4 462.5 462.6 462.7 462.8 462.9 462.10 462.11 462.12 463.1 463.2 463.3 463.4 463.5 463.6 463.7 463.8 463.9 464.1 464.2 464.3 464.4 464.5 464.6 464.7 464.8 464.9 464.10 464.11 464.12 464.13 464.14 464.15 465.1 465.2 465.3 465.4 465.5 465.6 465.7 466.1 466.2 466.3 466.4 466.5 467.1 467.2 467.3 467.4 467.5 467.6 467.7 467.8 467.9 467.10 467.11 467.12 467.13 467.14 468.1 468.2 468.3 468.4 468.5 468.6 468.7 469.1 469.2 469.3 469.4 469.5 469.6 469.7 469.8 469.9 469.10 470.1 470.2 470.3 470.4 470.5 470.6 471.1 471.2 471.3 471.4 471.5 471.6 471.7 471.8 471.9 472.1 472.2 472.3 472.4 472.5 472.6 472.7 472.8 472.9 473.1 473.2 473.3 473.4 473.5 473.6 473.7 473.8 473.9 474.1 475.1 476.1 476.2 476.3 476.4 476.5 476.6 476.7 476.8 476.9 476.10 476.11 477.1 477.2 477.3 477.4 477.5 477.6 477.7 478.1 478.2 478.3 478.4 478.5 478.6 478.7 479.1 479.2 479.3 479.4 479.5 479.6 479.7 479.8 480.1 480.2 480.3 480.4 481.1 481.2 481.3 481.4 481.5 481.6 481.7 481.8 481.9 481.10 481.11 482.1 482.2 482.3 482.4 483.1 483.2 483.3 483.4 483.5 484.1 484.2 484.3 484.4 484.5 484.6 484.7 484.8 484.9 484.10 485.1 485.2 485.3 485.4 485.5 485.6 485.7 485.8 485.9 485.10 486.1 486.2 486.3 486.4 486.5 486.6 486.7 486.8 486.9 486.10 487.1 487.2 487.3 487.4 488.1 488.2 488.3 488.4 488.5 488.6 488.7 488.8 488.9 488.10 488.11 488.12 489.1 489.2 489.3 489.4 489.5 489.6 489.7 489.8 489.9 489.10 490.1 490.2 490.3 490.4 490.5 490.6 490.7 490.8 490.9 490.10 491.1 491.2 491.3 491.4 491.5 491.6 491.7 491.8 491.9 492.1 492.2 492.3 492.4 492.5 492.6 492.7 492.8 493.1 493.2 493.3 493.4 493.5 493.6 493.7 493.8 493.9 493.10 493.11 493.12 493.13 493.14 493.15 493.16 493.17 493.18 494.1 494.2 494.3 494.4 494.5 494.6 494.7 494.8 494.9 494.10 495.1 495.2 495.3 495.4 495.5 495.6 495.7 495.8 495.9 495.10 495.11 495.12 495.13 495.14 495.15 495.16 495.17 496.1 497.1 498.1 498.2 498.3 498.4 498.5 498.6 498.7 498.8 499.1 499.2 499.3 499.4 499.5 499.6 499.7 499.8 499.9 499.10 500.1 500.2 500.3 500.4 500.5 500.6 500.7 500.8 500.9 501.1 501.2 501.3 501.4 501.5 501.6 501.7 502.1 502.2 502.3 502.4 502.5 502.6 502.7 502.8 502.9 502.10 502.11 503.1 503.2 503.3 503.4 503.5 503.6 503.7 503.8 504.1 504.2 504.3 504.4 504.5 504.6 504.7 504.8 504.9 505.1 505.2 505.3 505.4 505.5 505.6 505.7 505.8 505.9 505.10 506.1 506.2 506.3 506.4 506.5 506.6 506.7 506.8 506.9 506.10 507.1 507.2 508.1 508.2 508.3 508.4 508.5 508.6 509.1 510.1 510.2 510.3 510.4 510.5 510.6 510.7 510.8 510.9 510.10 510.11 511.1 511.2 511.3 511.4 511.5 511.6 511.7 511.8 511.9 511.10 511.11 511.12 511.13 512.1 512.2 512.3 512.4 512.5 512.6 512.7 512.8 512.9 512.10 512.11 512.12 512.13 513.1 513.2 513.3 513.4 513.5 513.6 513.7 513.8 514.1 514.2 514.3 514.4 514.5 514.6 515.1 515.2 515.3 515.4 515.5 515.6 515.7 515.8 515.9 515.10 515.11 515.12 515.13 516.1 516.2 516.3 516.4 516.5 516.6 516.7 516.8 517.1 517.2 517.3 517.4 517.5 517.6 517.7 518.1 519.1 520.1 520.2 520.3 520.4 520.5 520.6 520.7 520.8 520.9 520.10 520.11 520.12 520.13 521.1 521.2 521.3 521.4 521.5 521.6 521.7 521.8 521.9 522.1 522.2 522.3 522.4 522.5 522.6 522.7 522.8 522.9 522.10 523.1 523.2 523.3 523.4 523.5 524.1 525.1 526.1 527.1 528.1 528.2 529.1 529.2 529.3 529.4 529.5 529.6 529.7 529.8 529.9 529.10 529.11 529.12 529.13 529.14 529.15 530.1 530.2 530.3 530.4 530.5 530.6 530.7 530.8 530.9 530.10 530.11 530.12 531.1 531.2 531.3 531.4 531.5 531.6 531.7 531.8 531.9 531.10 531.11 531.12 532.1 532.2 532.3 532.4 532.5 532.6 532.7 533.1 533.2 533.3 533.4 534.1 534.2 534.3 534.4 534.5 534.6 534.7 534.8 534.9 535.1 535.2 535.3 535.4 535.5 536.1 536.2 536.3 536.4 536.5 536.6 537.1 538.1 538.2 538.3 538.4 539.1 540.1 541.1 541.2 541.3 541.4 541.5 541.6 541.7 541.8 542.1 542.2 542.3 542.4 542.5 542.6 542.7 542.8 542.9 542.10 542.11 542.12 542.13 542.14 542.15 543.1 543.2 543.3 543.4 543.5 543.6 543.7 543.8 543.9 543.10 543.11 543.12 543.13 543.14 543.15 543.16 544.1 544.2 544.3 544.4 544.5 544.6 544.7 544.8 544.9 544.10 544.11 545.1 545.2 545.3 545.4 545.5 545.6 545.7 545.8 546.1 546.2 546.3 546.4 546.5 546.6 547.1 547.2 547.3 547.4 547.5 548.1 548.2 548.3 548.4 548.5 548.6 549.1 549.2 549.3 549.4 549.5 549.6 549.7 549.8 549.9 549.10 549.11 549.12 549.13 549.14 549.15 549.16 550.1 550.2 550.3 550.4 550.5 550.6 550.7 551.1 551.2 551.3 551.4 551.5 551.6 551.7 551.8 551.9 551.10 551.11 551.12 552.1 552.2 552.3 552.4 552.5 552.6 552.7 552.8 552.9 552.10 552.11 553.1 553.2 553.3 553.4 553.5 554.1 554.2 554.3 554.4 554.5 554.6 554.7 554.8 554.9 554.10 554.11 554.12 554.13 554.14 555.1 555.2 555.3 555.4 555.5 555.6 555.7 555.8 555.9 556.1 556.2 556.3 556.4 556.5 556.6 557.1 558.1 559.1 559.2 559.3 559.4 559.5 560.1 560.2 560.3 560.4 560.5 560.6 560.7 560.8 560.9 561.1 561.2 561.3 561.4 561.5 561.6 561.7 561.8 562.1 562.2 562.3 562.4 562.5 562.6 562.7 562.8 562.9 562.10 562.11 562.12 562.13 563.1 563.2 563.3 563.4 563.5 563.6 564.1 564.2 564.3 564.4 564.5 564.6 564.7 564.8 565.1 565.2 565.3 565.4 566.1 566.2 566.3 566.4 566.5 566.6 566.7 566.8 566.9 566.10 566.11 566.12 566.13 567.1 567.2 567.3 567.4 567.5 567.6 567.7 567.8 567.9 567.10 567.11 567.12 568.1 568.2 568.3 568.4 568.5 568.6 568.7 568.8 569.1 569.2 569.3 570.1 571.1 572.1 572.2 572.3 572.4 572.5 572.6 572.7 572.8 572.9 573.1 573.2 573.3 573.4 573.5 573.6 573.7 573.8 573.9 573.10 573.11 573.12 574.1 574.2 574.3 574.4 574.5 575.1 575.2 575.3 575.4 575.5 575.6 576.1 576.2 576.3 576.4 576.5 576.6 576.7 576.8 576.9 576.10 576.11 576.12 577.1 577.2 577.3 577.4 577.5 577.6 577.7 577.8 577.9 577.10 577.11 577.12 577.13 577.14 577.15 577.16 577.17 577.18 577.19 578.1 578.2 578.3 578.4 578.5 578.6 578.7 578.8 579.1 579.2 579.3 579.4 579.5 579.6 579.7 580.1 580.2 580.3 580.4 580.5 581.1 581.2 581.3 581.4 581.5 581.6 581.7 581.8 581.9 582.1 582.2 582.3 582.4 582.5 582.6 583.1 583.2 583.3 583.4 583.5 584.1 585.1 586.1 586.2 586.3 586.4 586.5 586.6 586.7 587.1 587.2 587.3 587.4 587.5 587.6 587.7 587.8 587.9 587.10 587.11 587.12 587.13 588.1 588.2 588.3 588.4 589.1 589.2 589.3 589.4 590.1 590.2 590.3 590.4 590.5 590.6 590.7 590.8 591.1 591.2 591.3 591.4 591.5 591.6 591.7 591.8 591.9 591.10 591.11 591.12 591.13 591.14 591.15 592.1 592.2 592.3 592.4 592.5 592.6 592.7 592.8 592.9 592.10 592.11 592.12 593.1 593.2 593.3 593.4 593.5 593.6 593.7 594.1 594.2 594.3 594.4 594.5 594.6 595.1 595.2 595.3 595.4 595.5 595.6 595.7 595.8 595.9 595.10 595.11 595.12 595.13 596.1 596.2 596.3 596.4 596.5 596.6 596.7 597.1 597.2 597.3 597.4 597.5 598.1 598.2 598.3 598.4 598.5 598.6 598.7 598.8 598.9 598.10 598.11 598.12 598.13 599.1 599.2 599.3 599.4 599.5 599.6 600.1 600.2 600.3 600.4 600.5 600.6 600.7 601.1 601.2 601.3 601.4 601.5 601.6 601.7 601.8 602.1 602.2 602.3 602.4 602.5 602.6 602.7 602.8 602.9 602.10 602.11 603.1 603.2 603.3 603.4 603.5 603.6 603.7 604.1 605.1 606.1 607.1 608.1 609.1 610.1 611.1 612.1 613.1 614.1 615.1 616.1 617.1 618.1 619.1 620.1
Self Improvement Books Self Improvement Books 2 Comments View Count: 1353 In this interesting book, The Mental Cure, Warren Felt Evans talks about the role of mental hygiene in the treatment of diseases. He illustrates beautifully the relationship between soul and the body and the potent influence of our inward states in the generation of pathological conditions of the body, and in its restoration to health. The book makes for excellent reading and I do hope you enjoy reading it as much as I did. –Harrison The Mental Cure By Warren Felt Evans TABLE OF CONTENTS Preface Chapter 1. The Relation Of The Human Mind To God Chapter 2. The Mind Immaterial, But Substantial Chapter 3. On The Form Of The Mind Chapter 4. The Division Of The Mind Into Two Departments Chapter 5. The Relation Of The Intellect To The Love Chapter 6. The Doctrine Of Degrees Chapter 7. The Spiritual Body — Its Nature And Use Chapter 8. On The Emanations Of Mind, Or Spiritual Spheres Chapter 9. Of The Doctrine Of Influx, And The Relation Of Man To The Spiritual World Chapter 10 The Relation Of Soul And Body, And Of The Material To The Spiritual Realm Chapter 11. Correspondence Of The Brain And The Mind Chapter 12. The Heart And The Lungs, And Their Relation To The Love And The Intellect Chapter 13. Correspondence Of The Stomach And The Mind Chapter 14. The Reflex Influence Of The Stomach Upon The Mind Chapter 15. Excretions Of The Body And The Mind, And Their Relation Chapter 16. The Skin: Its Connection With The Internal Organs, And Correspondence With The Mind Chapter 17. The Senses: Their Correspondence And Independent Or Spiritual Action Chapter 18. The Mystery Of Life Explained Chapter 19. Mental Metamorphosis; Or How To Induce Upon Ourselves Any Desirable Mental State Chapter 20. The Communication Of Life And Of Sanative Mental Influence Chapter 21. The Mind Not Limited By Space In The Transmission Of Psychological And Sanative Influences Chapter 22. Appetites, Intuitions And Impressions, And Their Use Chapter 23. The Sanative Power Of Words Chapter 24. The Relation Of Mental Force To Physical Strength And How To Cure General Debility Chapter 25. Sleep As A Mental State, Its Hygienic Value, And How To Induce It Chapter 26. The Will-Cure, Active And Passive Chapter 27. The Influence Of The Spiritual World Upon Mental Health And Disease PREFACE The design of the following treatise is to explain the nature and laws of the inner life of man, and to contribute some light on the subject of Mental Hygiene, which is beginning to assume importance in the treatment of disease, and to attract the attention of physiologists. We have aimed to illustrate the correspondence of the soul and body, their mutual action and reaction, and to demonstrate the causal relation of disordered mental states to diseased phyiological action, and the importance and mode of regulating the intellectual and affectional nature of the invalid under any system of medical treatment. We have also endeavored to demonstrate the value, as remedial agencies, of those subtle forces, both material and spiritual, which the improved science of the age is beginning to recognize, and to explain the laws of our interior being which render the so-called magnetic treatment so efficient in the cure of diseased conditions of the organism, and which bids fair to supplant the current and longer established therapeutic systems. We have pointed out the laws that govern the action of mind upon mind, and the transmission of vital force from one person to another, and the potent influence of our inward states in the generation of pathological conditions of the body, and in its restoration to health. While it does not profess to be a work on mental philosophy, some discussion of the nature and laws of the mind seemed to be necessary to a proper understanding of the general subject of the volume. We have endeavored to prove the essential spirituality of human nature, to elucidate its hidden, undeveloped powers, and its vital and sympathetic relations to an ever-present world of spirits interfused within this outside circumference of being. This latter idea is beginning to be looked upon as something more then a traditionary theory, on item in a creed, by a large and rapidly increasing number of intelligent persons in all countries of the world, and is a demonstrated fact that is taking its proper place in the positive science of the day. It is to be hoped the volume may prove acceptable and useful to all who feel an interest in the imperfectly explored region of human knowledge into which it attempts to penetrate with the light of philosophy. It was far from our design to present to the public an exhaustive treatise on the subjects discussed, but to give, with as much brevity as was consistent with perspicuity, fruitful hints and suggestions, to stimulate thought and lead to further inquiries. The author had but little in works on mental and physiological science to guide him in his investigations, but was under the necessity of following the light of his own researches, experiments, and intuitions. He claims no infallibility for his opinions and conclusions, but submits them to the candid judgment of all men who love truth for its own sake. (W.F.E. Claremont N.H. Feb 22nd, 1869.) Chapter 1 The Relation Of The Human Mind To God All true philosophy begins and ends in God, the fountain of all life, and love and truth. A correct knowledge of the soul involves of necessity a true conception of the Divine Being. To sunder the human mind from Him, and then study its phenomena, is to discern only effects without rising to the higher and more satisfying knowledge of things in their prime causes. The latter alone constitutes true science and real philosophy. God is the First and the Last, the Alpha and Omega, the Beginning and Ending of all finite things. In Him is life. He alone has life in Himself unoriginated and self-derived. All else lives from Him and in Him. Everything, from the insect to the angel exists by virtue of a life proceeding from Him. We live because He lives, our life being the stream of which He is the fountain, or it is a ray of which He is the central sun. This central life is everywhere and in all. It is diffused through all space and all worlds. It is the inmost essence of all created things. But God’s life is love. All that we can think of Him is included in the words Love and Wisdom. This bounds and terminates our conception of Deity. All other attributes, properties, qualities and powers of the Divine Mind must be referred to one or the other of these, and are only modifications or manifestations of these universal principles. His love is the esse of His being, as schoolmen would have called it, or that which lives in and by itself. His Wisdom is the existere thence derived, the term being used in philosophy to denote manifested or derived being. The divine intellect goes forth from the divine love., as light from fire. This conception of God is a first principle in philosophy, of which we must never lose sight. It is a fundemental verity , without which we can neither know ourselves nor Him. It is a self-evident truth, that nothing finite can exist from itself, but from something prior to itself, and this from something primal, which brings us as far as our limited powers of thought can carry us — to the causa causarum, the great first cause, whom we call God. But this divine being is One. This grand truth was long ago announced in the deserts of Arabia, by the Jewish legislator, and proclaimed anew by Jesus of Nazareth. “Hear, O Israel: the Lord our God is one Lord.” (Deut. vi.4; Mark xii.29.) Three self-existent individualities cannot be conceived. Such a propo-sition, as Herbert Spencer would say, is unthinkable. Two of them must derive their existence from the first, and that which has not being in itself is not God. It does not answer our conception of Deity. Man is a finite image of God, or in other words, he is a created form recipient of the one only life. He is manifestation and in a mitigated sense, an incarnation of the Divinity. This constitutes the true dignity of humanity. The inmost essence of every human soul is divine, using the word to express that which goes forth from God. Deeply hidden beneath all our external and sensuous coverings, and all our moral and intellectual disorders, is the inextinguishable divine spark, sometimes concealed, like a gem in the ocean abyss. God was in Christ. In him God was manifested in the flesh, as never before in the hitory of the race. The Father was in him and he was in the Father. This vivid consciousness of the indwelling divine principle, was the marked characteristic of the man Jesus. In him God became man, and the humanity divine, He seemed to himuelf and has so seemed to others, as the God-Man and the Man-God. In his personality there was a humanization of the Divine, and deification of the human. But the Deity was thus manifested in Jesus, in order that through him he might be incarnated In all humanity, so that every man might walk forth consciously to himself as a son of God and say, “I and my Father are one.” Then every human nature will be viewed as affiliated with Divinity. Then will be realized the full import of the words of Jesus: “He came unto his own, and his own received him not. But as many as received him, to them gave he power to become the sons of God.” Then will be fulfilled the dream of the Oriental philosophy, which has haunted the Eastern mind from the remotest ages. “The idea of God’s becoming man,” says Dr. Turnbull, and man becoming aod, is the mystic circle in which all their thoughts revolve. Nothing is more familiar to their minds than the possibility of divine incarnations, and the consequent possibility of human transformations. Somehow, God and man, the infinite and finite, must become one.” To evolve and to bring forth to freedom this hidden divine element in human nature is the true aim of all philosophy, and should be of thcology. This will add no new property to the soul, but only bring out to our consciousness what lies concealed within. The antagonism between the inmost divine essence in man, and the selfhood, or the blinded and disorderly activity of the mind, either acquired or hereditary, is the secret spring of all our mentsl and physical unhappiness. When the inner divine life pervades, appropriates, and controls, the more external degrees of our nature, man then returns to God, as did the humanity of Jesus. This is the hour of our glorification. This is the end of our creation, the appointed destiny of every created soul. After the lapse of ages of darkness, the son of Mary appeared in Palestine as the type and model of a new and higher development of humanity. What human nature was in him. it is the design of the infinite Love it should be in all, if not fully, at least in a degree. God is all and in all, but all things are not God. All things, singular and together, are finite or limited, and the finite cannot be the infinite, for this, to our intuitive and rational thought, is contradictory and impossible. But is God personal, or an indefinitely diffused principle? In a certain sense, He is both, one and the other. He is love and wisdom. These are the essential properties of personality. They are essentially human. An impersonal affection or intelligence is an impossible conception. He is an infinite Man, and we are men by virtue of our derivation and conception from Him. But his divine life goes forth everywhere. The sphere of His love and wisdom extends beyond the bounds of creation. The universe of mind and matter is but its ultimation or visible manifestation. The Divine being is in all things, the least and the greatest, but in the human soul in the highest degree. Here we may seek and find him, as Madam Guyon and the mystics of all ages have averred. She declares the source of the disquietude, the unrest of religious people to be, that they seek Him where He is not to be found. “Accustom yourself to seek God in your heart, and you will find him,” was her advice to the Franciscan monk, who complained that he could not attain a satisfactory consciousness of God. This pregnant utterance was only a ray of the inner light and life. May it come to every man who reads it, with the force of a new revelation. We can study human nature under two aspects or points of view: 1) As it was designed to be, and such as it is when it exists and acts according to the divine order of its creation. and stands forth an image and likeness of the Divinity. Such a study, alas, could only create an ideal model, like Plato’s perfect man. Or we should be obliged to confine our investigations to the character and state of Jesus of Nazareth, of whom men, in all ages, have said in adoring wonder, “Behold the man.” 2) We may view it as we unfortunately find it generally, in a state of moral, intellectual, and physical disorder. This is one of the most prominent facts of consciousness. The geologist, as he surveys the wreck of former generations of animals, studies them as they are, in order to find what they were. By the science of Comparative Anatomy, and under the light of his intuitions, he is able to restore the imperfect and decayed animal frame-work, and show us what it was when it moved, a thing of life, in an age on the globe long since passed, and which presents only broken relics of its living inhabitants. It belongs to a true mental philosophy to discover the source of our unhappiness, and to point out the way in which we may rise from our inharmony of mind and body to that divine and celestial order, into which the Divine Love longs to introduce us. All medical science that does not penetrate with its light to the root of our physical maladies and sufferings, but applies its remedies only to visible effects, and to the removal of temporary symptoms, is superficial and unphilosophical, and “heals the hurt of the daughter of my people but slightly.” True science is a knowledge of things in their causes, and an intelligent system of medication aims to remove the source of our suffering. This done, the effect ceases of its own accord. This will be the honest aim of this necessarily imperfect treatise on Mental Hygiene. “Philosophy is a futile, frivolous pursuit, unworthy of greater respect than a game of chess, unless it subserve some grand practical aim — unless its issue be in some enlarged conception of man’s life and destiny.” As our prescriptions will be more of a spiritual character, than is common in medical science, it will be needful to enter into some discussion of the general nature of our inner being, whose varying states are the body’s health or malady. Chapter 2 The Mind Immaterial, But Substantial There are two distinct substances in the universe. One we call mind or spirit, the other matter. It is difficult for some to conceive of a substance without attaching to it some material properties, for, to most persons, in consequence of the senses having a controlling influence over their conceptions, that which is not material is as nothing. Their thoughts seldom rise above the range of the external or sensuous degree of the mind’s action. All spiritual realities are in their thoughts materialized. The common idea of spirit is that of refined, etherialized matter, — a matter so subtle as to be impondcrable, and almost without reality. But we must learn to think of spirit and matter as discrete or distinct substances, that is, as real being, but having no properties in common. When we assert that mind is immaterial, we do not weaken the conception of the reality of its being, but we simply mean that its essence is invested with properties entirely unlike those by which matter is manifested to our senses. Yet it is the most vitally real thing in the universe. Matter is known to us by a certain combination of properties, cognizable to our senses; mind by other distinct properties or powers, known only to our consciousness or inner perceptions. Yet our knowledge of the latter is as certain as that of the other. Persons are apt to think of matter as something solid and tangible to the senses, but of spiritual substance as an etherialized, volatile essence, destitute of these qualities and consequently of reality. But what we call solidity is only force. It is simply resistance, and is more a sensation in us than a property of matter. Taking this view of it, spirit may be as solid a reality as anything in nature. Anything that causes in us the proper sensation of resistance is as solid to us as gold, or platinum. For all that we know, or can know of hardness, firmness, compactness, impenetrability, or gravity, is a force occasioning in us a particular sensation. The world of spirit is as real in itself, and to the sensations of its inhabitants, as this outside range of created things. All that we know of matter is force, as all its properties are only modifications of force. Its inmost essence may be spiritual, and what we call matter may be only the outward clothing, or ultimation, or external manifestation of some spiritual reality. The properties of matter are reduced to the single idea of force. Mind is a higher and diviner force, approaching many degrees nearer the Central Life. All force, in its origin, as well as all causation, is spiritual. Mind is a manifestation of force entirely distinct from that we call matter. Between color and thought, there is a broad distinction. They are not identical. One belongs to matter, the other to mind. One is a material, the other a spiritual property or force. We have seen that God is the Central Life, the first and only life. All life in the universe is a derivation from Him, and a manifestation or modification of this primal vital force. But His life is love. Hence His love is the first and only substance, whence all other substances emanate. Everything, from the atom to the world, from the animalcule to the angel, has the root of its being in Him. He is Love and Wisdom, two divine forces, like positive and negative. But love and wisdom, or affection and intellect, are the essential properties of personality. The divine love is not a mere idea, or an emotion, but a substance from which, by creative influx, has gone forth all other being. If we can accustom ourselves to think of Love and Wisdom in God, and will and understanding in man, as substance, an important point will be gained. But we must carefully subtract from our conception of that substance all the properties or forces of matter, such as divisibility, impenetrability; and weight. The essential conditions of all material existence are time and space. All matter exists in time and fills space. Mind or spirit is not in time, and is not limited by space. To raise the thoughts above time and space is to think spiritually. Until we can do this, all our ideas of God, of the human soul, and of spiritual and heavenly things, will be material, earthly, and sensual. Whether the soul of man be destined to endless existence, is a question that is not affected by its materiality or immateriality. The ancient philosophers, as Plato, and after him, Cicero, endeavored to maintain the doctrine, that mind in its own nature was indissoluble and indestructible. But this is not true of any finite thing in the universe. Nothing has life in itself, but all live from God. He alone has immortality or life in Himself eternally springing from the depth of His own being. Immortality depends upon the will of God. The immutability of that will is the ground of its certainty. It is true now and always will be so, that because He lives, we live also. We live by virtue of our being finite receptacles of the one and only Life. But why is not animal life, which must be referred to the same primal source, also immortal? We do not hesitate to affirm, that no life will ever be annihilated. It is the conclusion of the improved science of the day, that all force is perpetual and indestructible. What we call life is a force, a vital force. The quantum of life in the universe will never be diminished, but the forms receptive of it may change. Man is the recipient of the divine life in the highest degree. The human soul exists in three degrees, whereas animals possess only the lower or external degree. The life of animals is indestructible, but their individuality is not equally stable. The latter may cease, while the former goes forth to animate other forms. The vital force is persistent, but the external shell that contains it, is evanescent. There is no real death anywhere. The boundless universe is life. But man retains his individual and personal existence. His inner life is not only a persistent and imperishable force, springing perpetually from out the depths of the divine existence, but his affcctionsl and intellectual nature ultimate themselves in an outward form that constitutes his everlasting identity or individuality. If it be true, that all men live from the one and only Life, and that the father does not create new life in his offspring (for he has no life in himself), but that life is imparted to the receptive germ in the womb from the Lord alone, then, as Des Guys has truly shown, all men are brethren, children of a common Father. It matters not whether there was only one created pair, from whom the race has sprung, or a thousand, the brotherhood of men, and the fatherhood of God are established on an unshaken basis. And moreover, all men, of every clime and color, are sons of God and incarnations of the Divinity. All conception is an operation of the central living Force, whether in the womb of Mary or any of the millions of the daughters of Eve. In all men the Divinity becomes finitely human. The consciousness of this grand verity would be a living moral force to elevate the debased populations of the globe. Self-respect is one of the safeguards of virtue. To think meanly of human nature has a depressing moral influence. To entertain noble thoughts of the real dignity of man, ourselves and others, becomes an interior conatus or endeavor to act worthily of our divine origin, and “to do the works of God.” Chapter 3 On The Form Of The Mind It has been one of the vagaries and fantasies of the philosophy of Mind, that it has sometimes taught that our interior being which we call the soul or spirit, was without form. The mind has been taken to be a formless, unsubstantial something of which no definite idea could be conceived. It has been reduced in the conceptions of certain metaphysicians to something like a mathematical point, which is defined to be position without magnitude. Such a thing, if it be not absolutely nothing, is next to non-entity. It is at least on the dividing line between entity and nihility. Wa have seen that mind is a real and positive substance. That which is not substance is nothing. For in order to be a something or a somewhat, it must be a substance or essence. And it is self-evident that a substance cannot exist without a form, nor can a form be conceived without substance. By the constitution of our minds, and the necessary laws of thought, we are compelled to connect the ideas of substance and form. By form we mean the external manifestation of a substance, or it is the boundary of an essence. It does not belong merely to matter. Material things have shape, but perfect form does not exist in the realm of matter. The geometrical figure we cell a circle is not found except in the world of mind. There is not a straight line, nor a perfect square, nor a cone, nor a cube, in the material universe. These exist only in the world of spirit. We may find in nature rude approaches to these mathematical forms, but under a powerful combination of lenses they are found not to answer the definition of those geometrical figures. They are purely mental creations, and can never be realized in the outer world. The shape of the body is a resemblance, or an external manifestation of the spiritual form, the inner man. Matter has no dcfinite form or shape of its own. The shape it assumes is always an effect, the result of the action of some spiritual cause. In the case of the body, its form is an effect of which the soul is the cause. That the soul or mind of man is in the human form, we might prove from several considerations. The divine Being is an infinite Man. This is an intuitive truth, for it is the idea that all men instinctively form of Him. Love and Wisdom are the necessary elements of personality. But a formless personality is impossible to thought. As our bodies receive their shape from the indwelling soul, so this receives its form from the Divinity within. Because God is the Divine Man, and all things have gone forth from him, they exhibit a conatus to assume the human shape. The higher they rise in the scale of life the more manifest this tendency becomes. We might show that angels are in the human form, and that they are only the spirits of men, who have graduated to the inner world, and passed into the heavens. This is the unmistakable teaching of the Scriptures, and also commends itself to our intuitive reason. But we will not insist upon this. That the spirit, which may be properly called the interior man, as has been done by Plato and Paul (Rom. vii. iv. 16; Eph. iii. 16), is in the human form, is an intuitive truth, and a necessity of thought. Our minds are so constructed by the Creator, that we cannot think otherwise of our departed friends than as existing still in the human form on the plains of immortality. This enters necessarily into our conception of them. That such is the truth, is a perpetual revelation from God, as it is not supposable that He would so constitute our minds that they must of necessity conceive a falsity. We always view our friends after death, or their emancipation from the material body, as persons, and the human form enters into our idea of personality. Subtract from the conception of them this element of form, and it is equivalent to their annihilation. If the soul is not in the human form, after the dissolution of its emortal covering, if it exist at all, it is dissipated into an indefinable and formless principle, which cannot be an object of thought. For of that which has no form, it is not possible for the mind to gain any idea. That the spirit is the inward man, as Paul and Swedenborg denominate it, is a truth constituting their foundation on which alone rests an intelligent belief of its immortality. Remove this, and faith in our personal existence hereafter falls to the ground. The mind being the interior man, is not confined to the brain, nor, as Descarte supposed, included in the Pineal gland. But it pervades and is interfused through the whole body. This is a truth of vital importance in the system of Mental Hygiene The body is not merely an external robe, the outward shell of the living soul, but the mind interpenetrates every atom of it This was a Platonic form of speech, and many, following in the wake of the Grecian philosopher, have represented the body as the vestment of the soul. But it does not express the true analogy, for the spirit is coextensive with the physical organism. It thrills in every nerve, and pervades every fibre. The same objection lies against the Pythagorean form of speaking of the body as the tent or habitation of the soul. A man does not fill the house he lives in, but the spiritual principle pervades the whole outward organism. The latter is but the echo of the former. It corresponds or answers to it in every part. This idea we shall unfold more fully hereafter. Chapter 4 The Division Of The Mind Into Two Departments Man is endowed with two primary faculties, or powers of reception, called the Will and Understanding, or the love and the intellect. These together constitute what we call the mind. All the mental operations and phenomena may be classed under the one or the other of these two general divisions. They contain the whole interior life. Either one of these faculties may predominate in its action, but they cannot be separated, though in thought they may be viewed as distinct. The will, which includes our whole affectional or love-nature, with all the desires and emotions, is our inmost being, and the understanding or intellect is that through which the love manifests itself and acts. We have seen that the whole divine nature is included in Love and Wisdom. The will of man is the created and finite receptacle of the divine Love, and the understanding, of the divine Wisdom and the ideas of the uncreated Mind. All love, in its origin, is from this supreme fountain, for, as John avers, “Love is of God.” In its purity, and unperverted, it is the divinest and most vital thing in the universe. All the truth that is contained in our intellectual nature, or that our powers can grasp, is a ray from the abyss of light, the infinite circle in which the thoughts of God move. Love and truth have no other origin and paternity, yet it is according to appearance that they are our own, being self-originated. Why is this? That all the movements of our love-nature, and all the knowledge in onr understanding should seem our own and self-derived, is owing to the nature of the divine Love, which gives birth to every good. This love is an infinite and irrepressible inclination to make its own good the possession of others made capable of receiving it. Hence when admitted to the human mind, it carries with it the appearance that it is ours, and that it is eliminated or evolved by the action of our spiritual powers. But its genesis is divine. It is ours, not in its origin, but as a divine gift. But the boundless love of God imparts good to us so freely and fully as to cause its seeming to be ours, — the absolute property of our own minds. It is a fundamental principle, of which we must never lose sight, that all good and truth in the universe of created mind are from God alone. We cannot become too fully confirmed in this great truth. It is the cornerstone on which the whole temple of angelic wisdom rests. Our will is a faculty or created organism, made to be admissive of the divine life or love, and the intellect to receive the light of the infinite wisdom. These flow from wiithin outward, as the nucleus of every soul is a germ of the divine nature. In most systcms of mcntal science, we find a three-fold division of the mind, or what is technically called Trichotomy, and all the mental operations are classed under the three general designations of Intellect, Sensibility and Will. But a careful examination and thorough analysis of the phenomena of what they call the will, discloses the fact that they are only some form of the love. What a man loves he interiorly wills, and what he wills he loves. Volition is a movement of the affections. If one does what he loves not, if he pursues a course of action repugnant to some love, it is in obedience to some stronger affection. Motive, which is supposed to influence and sometimes control our volitions, is always some form of love. And an act without a motive, or an impulse leading to it, and lying behind it, would be like the motion of machinery without any mechanical force. It would be a self-originated movement. When we wish to influence the mind of another to some action or conduct, or to bring that mind to some desired determination, we always appeal to some love, and there is nothing back of that of which we have or can have the least consciousness, which acts in the decision. We may set from an interior love contrary to an exterior one. The spiritual degree of the mind may and ought to control the mere animal instincts. But it is always the love that decides. It is important to define the distinction between the love and affection. The latter is external to the former, or what amounts to the same, it is the love passed outward into the region of the emotions or feelings. There may be love that influences and controls the whole outward activity, that is attended, at least sometimes, with no conscious emotion. We may from the love of our family and friends labor all day solely for their good, without once feeling any excitement of the emotions. In this case the love is interior, and beyond the perception of the external consciousness. But to assert that there is some principle behind and beyond that love, and further inward, is an assumption without evidence. If it exist at all, it lies beyond the souls inmost perceptions, and of which we can have no possible proof. The love is the life of man, as it is of God. If we act from life, we are moved by love. There is no other life in the universe of sentient existence. This is the moving force in soul and body, the hidden spring that moves life’s machinery. This is one of the most important and far-reaching principles in the the spiritual philosophy of Swedenborg. The life of an animal is some form of affection, with the instincts that arise from it, and this controls their whole being and its activities. That love is the only life is a fundamental truth, and ever to be borne in mind. Among some of the older metaphysicians, as well as in the Scriptures, where we find many correct principles in the philosophy of mind, the will and the Love are used as identical. The term thelo, to will, always implies an action of the love. It is generally used in the sense of to wish, which implies desire, and this is only a mode in which love is manifested. When it is used in the sense of arbitrium or determination, it is only the same love or affectional tendency toward a thing or particular result, heightened into an endeavor (conatus), or an effort of the love to ultimate itself in the outward act. That the love is the life of man, and that the love and the will are identical, we shall find to be of much practical value, in Mental Hygiene, or the cure of diseased conditions of the body through the mind. It may become the fountain of health, or the hidden spring of deranged pysiological action. Chapter 5 The Relation Of The Intellect To The Love We know of no principle in the philosophy of mind, attended with more far-reaching consequences that the intellect is derived from the will of love, as taught originally by Swedenborg, but now adopted by some of the leading thinkers of the age. One has remarked: “That the intellectual aspect is not the noblest aspect of man, is a heresy which I have long iterated with a constancy due to a conviction. There never will be a philosophy capable of satisfying the demands of humanity, until the truth be recognized that man is moved by his emotions, not by his ideas: using his intellect only as an eye to see the way. In other words, the intellect is the servant, not the lord of the heart.” (Comte’s Philosophy of the Sciences, by G. H. Lewes, p. 5.) As in the divine Being, Wisdom is evolved from love, as light from heat, so in man, made after a divine type, the understanding is derived from the will, truth from goodness, thought from affection, faith from charity. It must be acknowledged that this is contrary to the first appearance arising from a casual glance at the subject. The reason why it appears that thought is not generated by affection is, that the former comes more distinctly under the observation of consciousness than the latter. The love is nearer the center of our being, and is hence more concealed from our perception. Yet it is easy to conceive, that if our lovc-nature were annihilated or suppressed, all life, all thought, all consciousness would perish with it. The will and the understanding sustain the relation of substance and form. Our thoughts are the boundary of our affection, and give them coloring or quality. It is also a matter of consciousness, that our thoughts are always busy with the objects of our affections. That which we love is spontaneously and perpetually recurring to our thoughts. What we love the most, fills the largest place in our thoughts. If love is not the ruling element of our life, why is this so? Our system of truth or faith will always exhibit a tendency to adjust itself in harmony with the nature of our ruling love. If we are confirmed in the love of what is evil or what is morally disorderly, the truth we receive is thereby changed to falsity. We do not deny that the intellect may have a certain reflex influence upon the love. They may be the correlative forces of our spiritual organism, like action and reaction, or heat and light, or like the positive and negative principles in magnetism. One cannot exist without the other. They should mutually balance each other. This is a state of spiritual harmony and freedom. For freedom and harmony are the same, being the perfect equilibrium of the two forces of will and understanding, or sensibility and intellect. This is also a state of spiritual health. The fundamental idea of mental disease, is a loss of balance between the intellectual and affectional departments of the mind. Such is its origin and nature. Some false idea is pushed to undue prominence, or some feeling becomes inordinate and predominant. To restore the balance, the lost harmonious equilibrium, is to effect the cure of the soul. To restore the lost harmony, should be the steady aim of him who ministers to a mind diseased. To maintain it in ourselves, should be our constant study. Such is the mysterious relation of the soul and body, that every mental condition records itself in the bodily organism, — first in the brain, and then in the organs that have sympathetic connection with those parts of the cerebral system. The healthy and happy equipoise in the mental powers, can be effected by magnetizing away the false notion, or the disorderly feeling, by a judicious and intelligent treatment of the part of the brain where it is recorded. If love is the inmost essence of our being, and the fountain in us of all vitality and activity, if it be “a well of water in us, springing up into everlrrsting life,” then to regulate our loves is the great object, the grand result, we should study to achieve. It also follows from this doctrine that every man’s interior character is shaped by his prevailing affectional states, for the ruling love is the impelling force in the mental economy. It makes the laws for the intellectual powers to execute. A genuine faith, instead of producing love or charity, is generated by it. This view of the mind and its invisible subtle forces, overturns from its foundations the great error of the religious world in all ages, that salvation is by faith alone. A man is saved, not by the belief of a tenet, but by a predominant holy love. His restoration from a state of moral, intellectual, and bodily disorder, commences not so much in the credence given to a dogma, as in the first dawning of a proper state of the oaffections. And when this condition becomes confrmed by the law of habit, a soul is saved either in the church or out of it. No faith can save us if it has not its vital root in love. The doctrine of this chapter is not an idle speculation, without practical value, but there is inclosed in it the principle that shall issue in the highest well-being of the race here and hereafter. In this world even, our ruling love is our life, and a knowledge of it is the key that may open to our perception, our whole interior character, and to a great extent, our physical condition. Chapter 6 The Doctrine Of Degrees In this chapter we approach an important and interesting subject. The doctrine of the three distinct degrees or planes of mental being is charactaristic of the philosophy of Swedenborg, who has thrown more light upon the subject of our inner self, than any other writer. The doctrine of degrees, in the form in which he presents it, is entitely new, not being found, nor anything but a distant approach to it, in any of the older philosophers. It is true, we often meet with a three-fold arrangement or classification of the mental powers, as into intellect, sensibility, and will. But this is a widely different conception from the doctrine of degrees, as unfolded in the writings of the swedish seer, and northern Apocalyptist. In the prevailing systems of mental science, the intellect is not viewed as a complete mind, having all the powers and faculties of mind, but is simply intellect, no more nor less. The same may be said of the sensibility. It is not conceived to be a complete mental organism. It is only one branch or department of the inner nature. And so of the will. But in the spiritual science of Swedenborg, each degree of the mind is complete in itself, rounded out to the full proportions of an interior manhood, with nothing wanting to complete the fullness of a distinct mental existence. It has will and understanding, affection and thought, memory, reason, and imagination. Each lies within the other, like concentric circles, and the more external is evolved from the internal. The lowest or outermost degree is called the external or natural man, or what amounts to the same, the external or natural mind, as we make no reference to the material body. This is the degree of mind we have in common with animals, and might with propriety be denominated the animal mind, though it is found in man more complete than in the the lower orders. So far as any one lives only on this plane of mental life, he is only a higher animal, having the same desires, affections, and appetites, as control the lower orders. To this degree belong the senses. This external mind is well defined to consciousness. Its phenomena come distinctly under the cognizance of the higher or interior range of the soul’s action. Each interior degree is endowed with a powcr of perceiving what transpires in the next outer circle of existence. The animal desires and appetites, and the external thoughts stand out with prominence, and are as distinctly seen by some power lying further inward, as the material objects around us are by the senses. What we call consciousness is but the observation the inward degrees of mind take of what transpires in the plane external to them. But is this a distinct and complete degree of the mind, or, in other words, is it a mind by itself? A little reflection will convince us that it is so. There are those in the world (and they are not an exceptional few), in whom no other range of mental life has been unfolded. The spiritual mind is still in its chrysalis state. They are sensual and corporeal, mere fleshly men. All their thoughts and desires and enjoyments are material and sensuous. They believe in nothing that is not apprehended by the senses. The world of infinite reality lying further inward, is to them a terra incognita, an unknown land. The spiritual, the supersensuous, is beyond their mental grasp, and to them unreal and intangible. They are described by Paul in the following passage: “The natural man receiveth not the things of the Spirit of God: for they are foolishness unto him: neither can he know them, because they are spiritually discerned!”(1Cor. This degree of the mind is called in the New Teststament psychology, the flesh. The Greek philosophers, as Plato, denominated it psyche, and those who were in that degree only, were called psychical men, in opposition to the pneumatikoi or spiritual men, those in whom the next higher range of mental existence had come to be developed. When one lives only on this lower plane, the other degrees are closed, or are in a state of quiescence. They are like the unborn fetus. These embryonic powers await a birth to a higher and diviner life. The second or interior degree may be characterized as the rational mind or man. But it does not consist of reason alone, for on the first plane of the mind reason is developed more or less. Even animals exhibit something akin to it. The knowledge of the external mind is sensuous, that of the interior rises above the range of the senses, and is a spiritual intelligence. The intellect becomes emancipated from the bondage of sense, and soars above the limitations of time and space. This degree of the mind comes into activity in the somnambulic or clairvoyant state. New powers of sense, that act independently of the bodily organs, are opened. There is vision far-reaching, and penetrating, when the outward eye is closed. There is hearing, when the natural ear receives no impression. The sounds of the inner world are borne a by a more refined medium than the atmosphere we breathe, and affect the inward auditory sense. The eye is illumined with a purer light than emanates from the sun. Spiritual realities to this degree of the mind, become as objectively real as the outward scenes of beauty and grandeur are to our ordinary vision. This spiritual mind is at home in the higher clime, the land of perpetual spring. Sometimes these spiritual senses and powers are developed normally and by a gradual unfolding, and a man exhibits the phenomena of a double consciousness and existence. He becomes an inhabitant of two worlds at the same time, and is as much at home in one as the other. Supersensuous things are not creations of fancy to him but vitally real. In such a state was Swedenborg for twenty-six years of his life. The solid realities of another and higher sphere of life were as familiar to him as the landscapes of his native land. The external mind, through the sense of vision, sees things in the material universe — the sun, the stars, the clouds in the atmosphere, also the trees, fruits and flowers. The interior mind, the spiritual man, takes cognizance of a diviner creation, and a world that is a blank to the outward senses. It is to be observed that this degree of the mind is complete in itself. There are loves and affections that belong to it. In the natural mind there is the love of food; in the spiritual mind, the love of truth. These are entirely distinct, and perfectly defined to the consciousness. All genuine progress is an evolution, a bringing out of what is within men. There is in every man the unfolded germ of all that is good and true. Great futurities are hidden in the mysterious depths of our inner being. The divine life itself is there. Progress is an education of our powers, using the word in its radical sense, of the educinq, or drawing forth of what is within. When the highest or inmost degree of the mind has come to conscious activity and freedom one attains to angelic perception. Higher and diviner powers are unfolded. All knowledge and truth become self-evident, and the slow and tardy process of reasoning is exchanged for intuition. The arcane powers of nature and hidden properties of things are brought distinctly to view. Such a one has risen above the control of the selfish animal instincts to a state of self-forgetting purity of love. He walks in the mild radiance of the celestial light, and has attained to a fellowship of life with the angelic heavens. He reads the characters of men by a sort of spiritualized instinct. All deception is impossible in his presence. He gains knowledge, not from books, but drinks in the living light of heaven, as flower imbibes the light of the sun. He is conscious of intellectual perceptions, and states of feeling, beyond expression in any external language. He sees and feels unutterable things. He comes to a conscious knowledge of the Divinity within. “The Father is in him, and he is in the Father.” He has communication with the indwelling divine light and life. He walks and talks with God, and receives truth from its sempiternal source. For it is this degree of the mind that has fellowship with the Divine. The Light itself is now revealed, and he walks in it. It may be difficult to believe there are such men, but human history has been able to give the world a few examples, so as to disclose the undeveloped possibilities of our nature. But these have towered so far above the sensuous populations, among whom they dwelt, as to be misunderstood in the generation in which they lived, but attained the honors of divine worship in subsequent ages. It is remarked by one, in whom these hidden powers were evolved, and who has been accepted by some as “a man sent from God,” “The internal of man is that principle by virtue of which man is man, and by which he is distinguished from brute animals. By this internal he lives after death, and to eternity; and by this he is capable of being elevated by the Lord among the angels: it is the very first form by virtue of which he becomes, and is, a man. By this internal, the Lord is united to man.” (Arcana Celetia). By it, the Infinite Life, comes to finite limitations, and God is manifest in the flesh. The unfoldment of these interior degrees of spiritual life and light, it is devoutly hoped, will not be infrequent in the New Age, now in the order of Providence dawning upon the world. We are in the feeble light of a higher day, the opening morn of the “good time coming” which kings and prophets waited for, but died without the sight. Chapter 7 The Spiritual Body — Its Nature And Use We have seen that the mind or soul is the real man, and exists in the human form. The external body is not the living self. Its curious and wonderful structure and mechanism only render it a form in the lower degree of created things receptive of an animating principle from a higher range of being. It receives its life and moving forces from the indwelling spirit. But between the mind and the outward organism, there is an intermediate and substantial form, called by Swedenborg and Paul the spiritual body. Between all discrete creations in the universe, there are such intermediates, through which influx descends from the higher to the lower, or, what means the same, from the interior to the external, and by means of which connection is formed and communication is effected. So between the interior soul and the outward material body, there is such an organism. It spans the discrete chasm between mind and matter, connects the two links in the chain of our being, conjoins the soul and body into a unity, and through it they mutually act and react upon each other. It is composed of a substance intermediate between pure spirit and matter, a sort of tertium quid, as the schoolmen would call it, a third something, through which the spiritual principle enters into the grosser body. But have we any evidence of its existence in our complex being? Is its existence a mere conjecture, an hypothesis, a bold assumption, destitute of any solid proof? Is it a thing taken for granted, and incapable of demonstration? I will not dwell upon the intuitive reasonableness of recognizing such an intermediate substance coming between mind and matter. Nor will I insist upon the plain and positive averment of Paul that, there is a natural body, and there is a spiritual body.” (l Cor. Nor need we quote Swedenborg to prove it. The demonstration does not rest upon the authority of any great name. No array of authorities, or long line of unbroken traditions, no marshalling of opinions or personal beliefs, ought to make us give credence to what is not inherently rational, and does not come within the grasp of our intnitions. Modern science does not deal with hypotheses, — that stage of mental growth has passed, — but with positive facts. It is with such solid verities that its temple is built. It has been objected that the anatomist has never detected the existence of any such organism. Neither has anatomical science, even when sided by microscopical investigations, been able to discover the mind, with its thoughts and affections. Yet there is nothing whose existence is more certain or real. There is a good reason for both these failures. Where a thing is not it cannot be found. This is self-evident. If a man is not in his house, he cannot be discerned there, though we search never so long and sharply for him. The anatomist studies the dead body, the cast off and decaying shell of our being. In this there is no spiritual body. Hence none can there be found. The living inhabitant has vacated his former mansion. But may we not discover it in the living body? Effects reveal the presence and action of adequate causes. We affirm that it is the seat of all sensation. If we establish this point, the existence of a spiritual body is susceptible of positive demonstration. The material body is destitute of feeling. That it feels is only an appearance which an examination by the light of consciousness shows to be not the real fact. Sensation belongs somewhere to our inner nature. This is admitted in all systems of mental science. We occupy here undisiputed ground. The eye does not see, but something sees through the eye. The outward ear does not hear, but it is only an organ through which something within is affected by the vibratory waves. Nor is the sensation of feeling located in the substance of the brain and nerves. The brain itself is destitute of sensibility, and it has been cut and removed as far down as the Corpus Callosum, without the least pain. The optic nerve, at its base, has been shows to be insensible to light. These are unquestioned truths. But it is equally certain that pure mind cannot be affccted by the direct contact of matter. This is also admitted. Fire will not burn it, nor does it feel the thrust of a sword. The two substances are discrete. They have unlike properties. So far is sensation from belonging to the interior mind, that the mind perceives it in something external to itself. Consciousness assures us of this. But if sensation, as for instance feeling, is not in the mind, and it is admitted that it is not in the outward body, where must it be placed? Most certainly in an intermediate nature or substance coming between the two, and through which the outward world acts upon our inner being, and mind communicates with and affects external things. If the anatomist would discover the spiritual body, let him apply the dissecting knife to his own flesh, and the pain he feels reveals it to his consciousness. In this way the scalpel proves the fact of its existence. The prick of a needle reveals it. Puncture the flesh with a lancet, and where the pain is, there it is. For all sensation belongs to this region of our complex being. This explains the reason why, after a limb is amputated, the patient feels a pain in the part as before the operation. The unpleasant sensation only continues where it was, that is, in the answering part of the external spiritual organism. This is a simple solution of an otherwise inexplicable fact. The external body corresponds or answers to the interior body. The one is the living substance, the other the projected shadow. The parts of the outer are pervaded by the corresponding parts of the inward man, from the greatest to the least. The outer depends upon the inner for its life, and when the former drops off, the interior man lives on. In the chemistry of death, the earthly husk remains in the retort, while the volatile essence ascends to the next higher sphere in perfect human form. The inner form is the prior seat of all diseased disturbance in the body. Any abnormal mental states, that immediately affect this inner principle, and impede its free circulation through the external organs, so as to weaken its correspondence with the parts, and loosen its connection with them, is the primary cause of disease. When this correspondence ceases, the outward body dies. Magnetic manipulations act upon this department of our being, and go to the root of all diseased action. Hence their efficiency as a therapeutic agency. In clairvoyance, somnambulism, and the trance, there is a temporary and partial loosening of the connection between the external and internal man, and the subject becomes invested, to a limited degree, with the powers and perceptions of the spirit-life. He anticipates and antedates the state of man in the world beyond. The reality of the existence of an interior organism within the outward body, has been brought within the range of consciousness in another way. In the case of those who have lost a limb in battle, or otherwise, there remains as vivid a perception of the part as before the mutilation. This is the experience and testimony of all who have lost any part of the outward form, and can be accounted for satisfactorily only on the supposition of an inward body that is not affected by the destruction of the outward organism. Attempts have been made to explain the fact, so familiar to all surgeons, but they are vague and incomprehensible. The solution is more mysterious than the phenomena to be explained. It is a darkening of counsel by words without knowledge. If there be a spiritual body, or as Kerner calls it, a nerve-projected form, which is the subject of all sensation, everything in relation to the above named fact becomes plain and simple. We may boldly aver, that we have the same evidence of its existence as we have of the material body. In both cases the proof rests upon the testimony of consciousness, beyond which there is no higher evidence, and in which the human mind always rests. It is one of the original laws of belief, and is deemed final in every argument. If we deny its authority, we unsettle the foundation of all evidence, and we may doubt the existence of anything, even of ourselves. When any part of the external body is removed by disease or accident, there remains the perception of the answering spiritual part, so that after a limb is amputated under the influence of ether, or other anaesthetic agent, on awakening, as it were, to life again, the absent member is not missed, and the person comes slowly to realize that it is gone. But suppose another limb is removed, and still another. Convey them, if you please, to the cemetery. The case remains the same. They are not missed in the conscionsness. Go a step further, and suppose the whole outward form to be removed from the spirit. Disrobe the inner man entirely of its fleshly envelope, there remains the same consciousness of a body as before. The man, the conscious self, still lives. Such is the condition of the freed spirit upon its entrance upon the life to come. It is conscious of losing nothing that constituted any essential element of its being. It has parted with no life, for the outward body had none of its own. It has been deprived of no one of the senscs, for these belong to the inner and not to the outer man, and when the former passes to the higher realm, it carries with it all that belongs to its nature. There is in our complex structure a succession of bodily forms, each inclosed, as it were, within the other. First we have the bony frame-work. Taken by itself, it exhibits a rude approach to the human shape. Next comes the motory or muscular system. Added to the former, it fills out the outline to a nearer approach to completeness. Then interpenetrating this rough model or cast of humanity, we have the venous and arterial system, with their innumerable minute branches. These are so diffused, that to puncture the flesh anywhere, even with the point of a lancet, we strike one, and the circulating fluid escapes. If we could perfectly abstract this system from the rest, it would be a comparatively perfect human form. But the brain with its continuation into the spinal column, and the nerves ramifying from it, is so interfused through the rest of the system, that by applying the point of a needle to any part, we come in contact with it. Taken by itself it would be a nearly complete human form. But pervading this, and diffuscd through it, is the spiritual body, the nerve-projected form. With the nerve matter, the outward vision terminates its range of action. But before the unveiled eye of independent clairvoyance, the inner man is revealed. Then comes the mind with its successive degrees of interiority. Within these, in the living center of our being, lies concealed the divine germ, a spark of the infinite Life. As we progress inward, our being becomes more real and vital. The inner, all the way through, acts upon and into the outer. The external lives and moves by influx from that which is interior. The mind affects first the spiritual body, then the nerves, then the external organism. Hence all disease being an outward visible effect, we must search for its cause in something further inward. It is a corollary, or natural inference from the principles already established, that it has its origin in some disordered states of the inner man. For there is a pathology of the mind as well as of the external body. Chapter 8 On The Emanations Of Mind, Or Spiritual Spheres It is a truth recognized by science, that every material body is surrounded by an atmosphere generated by a subtle emanation of its own substance. The air enveloping the globe we inhabit is charged with the minute particles proceeding from the various objects of nature. The atmosphere thus becomes the general repository of these visible and invisible effluvia. But what is true of the globe at large, may be affirmed of the smallest thing. There perpetually exhales from it an effluvium of its own corpuscles and atoms, which surround it as the air envelops and pervades the earth. These emanations sometimes become visible and manifest to the senses. The sensation of smell is occasioned in us by an emanation of the minute particles of the odorous body, which impinge against the delicate membrane of the nostrils, as in the case of the rose. These invisible effluvia are often wafted to a great distance. Sailors detect their approach to land in this way, before even the mountains become visible to the eye. The acute sense of smell in animals — as the dog and various beasts of prey — is affected by them sometimes when they are miles away from the object producing them. A familiar illustration of emanation is seen in water, which perpetually emits vapor into the atmosphere, where, if it could all be condensed, there would be enough to form an ocean. The human body is surrounded with a sphere of the substances that compose it, which go forth in the sensible and insensible perspiration. The same is true of all animals, vegetables, and minerals. This phenomenon, like all the forces and movements of the material universe, is an effect of which something spiritual is the cause. At least, there is something analogous to this in the world of the mind. The mind is a spiritual substance or essence, and there goes forth from it a sphere that surrounds it. It is a radiant force like heat and light. In fact love is spiritual heat, and truth is spiritual light. This doctrine of spiritual spheres is of great importance in mental philosophy, but has been almost wholly ignored. In the system of Swedenborg, it has been given that prominence that belongs to it. Every angel, every spirit, is surrounded by a spiritual sphere of affection and thought, or radiant circles of an emanating force, within which he imparts — often silently and unintentionally — his own feelings and ideas. Just as a heated body, for innstance a stove, imparts its heat to surrounding objects, and a lamp its light. There are persons who exert a secret but powerful influence over those who come in contact with the sphere of their inner nature. This influence is good or bad, happy or depressing, elevating or degrading, according to the confirmed affectional state or ruling love of him from whom it proceeds. For it is to be borne in mind, that it goes forth primarily from the love which constitutes the soul’s life. If the mental state be joy or melancholy, gladncss or sorrow, meekness or anger, contentment or impatience, faith or fear, it affects others with a like feeling, in a degree proportioned to their impressibility. In this way the mind propagates its own prevailing condition, and all our mental states are contagious. This law of our being operates to bring all into a similitude of spiritual condition. In the heavenly realm, there is a communication of all to each, and of each to all, — a universal fellowship of thought and affection. The sphere of each intermingles with that of the whole in a divine community of life and celestial harmony. The encircling sphere or emanating wave, surrounding every created spirit is more or less extended and powerful, according as the angel or man is more or less elevated in the moral scale or degrees of life. There are those whose influence (from in and fluo, to flow in) extends to great distances. And mind acts upon mind, so far as we know, independently of spatial neatness or remoteness. The sphere of the Deity is infinite, and is the inmost life of all things. We use the term divine, to express that which goes forth from the Godhead. By divinity, we mean the radios Deitatis as Jerome calls it, the radiations of Deity, that which is not, when taken by itself, infinite, but proceeds from God. All our light and love, our good and truth, are an emanation, or undulstion from the eternal Goodness. It is somewhat of the Divinity in us, and makes him who receives it, in a mitigated sense, an Immanuel, an individuality which is an outgrowth of the Deity. The doctrine of mental spheres explains many phenomena in the science of mind, and is of much practical value and comes into constant application, with everyone who would cure disease by spiritual remedies. What we call sympathy and antipathy finds here its cause and explanation. When the sphere of two or more persons is homogeneous and concordant, their spiritual emanations meet and mingle without repulsion, like the vibrations occasioned by musical instruments in tune. Their life blends in harmony, constituting nearness, union, and sympathy. The opposite of this is antipathy. All associations and conjunctions in the realm of spirit are thus effected. All disjunction, separation, and remoteness, which are there a feeling, rather than distance of space, are the result of discordant spheres. Like joins itself to like, by a law as invariable in the spirit-world, as that of gravitation and chemical affinity in this. There are many persons of negative and passive nature, who are easily affected by these subtle influances. There seems to be no reactive force in their mental organism to repel them. They are like a vessel at sea impelled by sails, and at the mercy of every wind that blows, and not like the powerful steamer driven by a force within, and pursuing its course against opposing currents and contrary winds. They become impregnated at once by the influence of more positive minds, with whom they happen to come in contact. There are many disorderly, inharmonious mental states, that affect even the body, that are the result of this peculiar organism and susceptibility of the patient, and they only need the influence of some more positive will, adequate to the casting out of demons, to restore them to mental and moral soundness. Here is the secret origin of more diseases of mind and body than the world at large is aware of. There are many subtle causes at work to generate a diseased condition, which the science of Pathology does not notice. And I believe with the force of a conviction, that within the vast storehouse of nature, there lie concealed very many undeveloped, and unused forces and laws, that are available for the care of the diseases that flesh is heir to. Science is beginning to turn its attention in that direction and to explore this hitherto unknown realm of spiritual causation. The attempt will be fruitful in results. It is worthy of observation, before leaving this topic, to remark, that the spiritual emanations or those that proceed from our affectional and intellectual states, infuse themselves into the natural sphere continually flowing from the body. This latter is poured forth from the palms of the hands more copiously then from any other part of the body, because, as has been demonstrated by the microscope, the pores are there the most numerous. Hence the imposition of hands was not once an unmeaning ceremony, nor a mere sign or symbol. It was an actual communication of spiritual life. Our affectional states, which are our inmost vital force, are communicated by the touch, which is the sense sacred to the love. Hence in blessing others — as Jacob his sons, and Christ little children — the hands were placed upon the head. The mental sphere also goes forth with the breath. Hence Jesus, who perfectly understood these laws, breathed on his disciples, and said, “Receive ye the holy spirit” (Jn. xx. 22), and thus imparted to them, so far as they were recipient of it, his own gentle, loving, and tranquil frame of mind. Thus we have silent and powerful influcnce, for good or evil, over those who come within the sphere of our minds. Our touch is morally healthful or poisonous, and our very presence is salutary or noxious. There goes out with our breath a celestial aura, or a hellish miasm. Our spiritual states are contagious, and it is a serious and earnest thing to live and move among our fellows. Many of our troublesome thoughts, and unhappy feelings, are excited in us by the sphere of those around us, and come to us from spirits in the flesh, rather than from those who have passed to the world beyond, to whom they are often unjustly charged. There is a tendency, through the operation of this law of our minds, to make all others like ourselves. This tendency is not originated, but only intensified, by the action of our wills. Even if we are outwardly good, but interiorly selfish and corrupt, our influence will be morally unwholesome and deleterious. Through a beautiful garb of feigned sanctity, the sphere of the real character will penetrate and spread, as the odor of a decaying body will make its way through a shroud of the finest linen. The best way to be useful, is to be inwardly good and true. And it is one of our highest duties to be innocently happy, not merely for our own sake, but for the general weal. For our life will mingle itself with the ocean of created mind, and we should seek so to live, that our tributary stream be not added to it as a turbid element. Chapter 9 Of The Doctrine Of Influx, And The Relation Of Man To The Spiritual World The word influx signifies an inflowing, and is applied to all that in us which is not self-originated, but derived. The doctrine of influx is closely related to that of mental spheres, discussed in the previous chapter. It is a fundamental truth, that there is one only Life, from which all in heaven and earth receive their being, but each in a different degree. But life in its last analysis is love. All the phenomena of our interior nature are referable to affection and thought, or to will and understanding. The movements of the love and the intellect generate all the various states of the mind. But are these self-moved, or do they act as they are acted upon by some living force applied to them? That which constitutes our essential life is momentatily received from its central source, the Divinity within, or descends to us through the mediation of angels and spirits, who receive it in the same way. The first is an immediate or direct influence, and the latter a mediate influx. There is nothing that lives from itself except the uncreatcd One, though we may appear to outselves to posses an independent existence, because the influx from above is continual and uninterrupted. The idea of the unity of life in all the multifarious forms of existence, is a basic verity, and its recognition, not as a theory or an external dogma, but as a vital, conscious truth, is essential to a genuine spiritual state. The more fully we come to realize it, the more receptive we are of an influent wisdom and love. It is also to be borne in mind, that the inflowing life from God is the same in all, but is varied according to the state of man and the form or quality of the recipient spirit, just as a fluid receives its form from the containing vessel, and light is modifed by the substance through which it is transmitted. All thought, and consequently all knowledge, descend to us from above. Paul declares, “that we are not able of ourselves to think anything as of ourselves.” And a greater than he rffirms, that “A man can take nothing to himself except it be given him from above.” iii. Our ideas must originate somewhere. They were not born in us, but only the faculty to contain them, and the power to be conscious of them. The doctrine of innate deas has long since been exploded. Since Locke assailed it with a keen and irresistible logic, it has been banished from mental science, though he was not equally successful in settling the question of the real origin of our knowledge. As our thoughts are not innate, there was a time when we had them not. Hence they must have been imparted to us. Truth is the reality of things, it is substance, a spiritual something, that can be imparted from one mind to another, just as really as a fluid can be made to pass from one vessel to another on a lower level, or, to employ a closer analogy, as light can emanate from one body to another. It is a thing, a substance, divinely real. God is truth, and all truth is originally in and from Him. But whence does it usually come to us? Swedenborg, whom I quote not as an authority, but as an illuminated mind, whose opinions are worthy of respect and attention, asserts that it flows in from our living connection with the spiritual realm. No individual is an isolated existence, but the whole universe of created minds are bound up in the same bundle of life. The Swedish philosopher observes, “It is in consequence of this communication that a man enjoys the faculty of perception, and the power of thinking analytically on all subjects; and if this connection were sundered, he would be incapable of anymore or other kind of thought than a beast, and also if this commerce with spirits should be taken away from him, or intercepted entirely, he would instantly die.” For no one can live by himself alone, nor could he have affection and thought, for these are the vital activities of the mind. All our ideas, according to him, flow in from above. There cannot be in us the least excitement of thought, without this influent vital force from the spiritual realm. It logically follows from this that all truth, all knowledge, all light in us is an inspiration, and to receive light and love by the commerce of our spirits with the heavens above, is the normal state of the human mind. And what is called modern spiritualism is only an instinctive reaction of the general mind against the unnatural condition it has been in for centuries. According to Paul, the Old Testament Scriptures were given through the mediation of angels. Many of the greatest and best minds of the world’s history lived in communication with the inner spheres. Socrates had his demon or good spirit who attended him and admonished him by impression. He respectfully listened to the interior voice. Jesus, on the mount of transfiguration, communed with Moses and Elijah. If this had been contrary to the divine order of our being, would he have set the world so bad an example? To his pure spirit the heavens were continually opened, and his receptive soul was held open toward them. By communication with an angelic human spirit, John received the Apocalypse. If such communication is necessarily wrong in us, it was in him, and we ought to purge the Scriptures of the offensive document. Swedenborg for twenty-six years walked and talkcd with spirits and angels, and, as he affirmed, in a way perfectly harmonious with the laws of the mind, and without a miracle. It was only a return to the primitive order of our being. And why may not disciple of his philosophy do the same? Why may not all, if they come to a knowledge of those mental laws that govern in this case? It cannot for a moment be admitted that he obtained a monopoly of this high and holy commerce with the skies. He may have had a distinct use to accomplish in the plan of Providence. But the opening of his inner senses was no miracle. In the progress of the spiritual development of mankind, it may become common. But we are aware of the evil effects of attempting to enjoy an open intercourse with the other world, unless we are normally unfolded to a degree which shall render it natural. It was for many years a favorite theory that our knowledge is to be attributed in its origin to the action of the senses. But there must be interior sight before there can be outward vision. The senses are all correspondences, that is they are effects, of which something in our spiritual nature is the cause. And the action of that superior or interior power in the mind, to which each of the bodily senses corresponds, or of which it is the outward expression, must be anterior to the action of the sense, for the reason that a cause is prior to an effect. A man may look towards a tree, yet if the attention is not directed to it, he sees it not. And how many sounds are unheard when we are asleep or in a revery, yet the atmospheric vibrations are received by the ear. In the sensational philosophy of the seventeenth century, it was asserted that all our ideas have their origin in the action of the bodily senses. The celebrated treatise of Locke (Essay on the Human Understanding) was written as a defense of this theory. It was advocated in France by Condillac, and became the current doctrine of mental science in Europe. The prevailing systems, at the present time, attribute only our first knowledge to this source. But there is a class of ideas that are supposed to arise from what is called “original suggestion,” which, unless our knowledge is self-creatad, is only another name for intuition. And this is identical with spiritual influx. All knowledge is from above and cometh down from the Father of lights, and from lesser luminaries enlightened by Him, and reflecting to us the effulgence they receive. “With him (and them) are hid all the treasures of wisdom and knowledge.” Truth is not to be classed among created things. Creation can only be predicted of the forms receptive of it. The senses may be like the steel that brings the spark from the flint, but the fire was there before the steel brought if out. The latter did not create it. It only came to manifestation through its agency. So the senses do not originate knowledge, but only mark that degree of the mind, which is the first theatre of its manifeststation. But its source is not there. Let us suppose a case that lies within the range of possibility and sometimes of actual fact. A child is born whose outward senses have never been called into action. In its birth, its natural life becomes extinct. The candle is quenched in its lighting. It never saw, or heard, or felt, or tasted. What is to be the condition of such a mind, for no one would affirm that it was a soulless thing? Must it become an eternal blank? Must it remain a created receptacle doomed to be an eternal vacuity and emptiness? According to the current doctrine, such must be its fate, or annihilation. If our knowledge originates with the action of the bodily senses, as these were never called into activity, the mind of such a child must remain empty of all ideas or be exterminated. Such is the necessary inference from the premises. If we are shocked at such a conclusion, it is because of the absurdity and falsity of the doctrine with which we start. That thought is self-originated, is an infinite falsity. The losing sight of God and of our vital relation to the spititual world, has been the perpetual fault of philosophy for ages. If thought can originate in us, why not life as well? If thematerial world acting ugon our bodily senses, conveys to us the first ray of knowledge, why may it not originate our life ? Then outward nature becomes to us God, and we plunge into the starless night of materialism. The bodily senses are only organized matter. How can the motion of their fibres create thought? Is knowledge a material emanation? Matter, in all its forms, is in itself dead and passive. It acts only as it is acted upon. It moves only as it is moved. If the motion of matter creates thought, it creates the mind that thinks, for thought is only a state of mind. The material universe may then be supposed to be the creator of the Divine Mind, and God Himself becomes a creature. Here, by an easy descent, we fall into blank atheism. Thus philosophy has walked about for ages with its disciples, on the brink of a precipice. By a few short logical steps they plunge into the abyss of a cheerless infidelity. And this descent to Avernus has been found by many too easy. We have spoken of knowledge received by influx, as an emanation from one mind to another. But we have done so only in the same way as the chemist speaks of light and heat as radiant forces, as if particles of a luminous fluid darted off into space. This theory is abandoned, and light is proved to be only a vibration. In its essence it is motion, force. One body illuminates another by communicating its motion to it, and not by pouring into it luminous fluid. So one mind imparts its knowledge and affectional states to another, by causing it to vibrate in harmony with it. The mind is like a divinely constructed stringed instrument. An angel’s intellect may communicate its motion to its harp strings, and a celestial music is the result. Thought and affection are not something that go forth from the mind that thinks and feels. They are states, interior movements of the thinking, feeling substance. And as one vibrating string, will commuunicate its motion to another in tune with it, so one mind imparts its intellectual life to another. The mind is capable of all knowledge, when it is subjected to the action of divine and celestial forces, just as a musical instrument, properly constructed, is capable of producing the most rapturous sounds, when the hand of a skillful player imparts to it the necessary motion. In harmony with this law of the action of mind upon mind, we all know how readily our mental states are imparted to others. A state of fear in some one individual, will spread through a whole army in a few minutes of time. One sad person in a company, will throw a gloom over the entire asscmbly. One cheerful happv soul will communicate its spiritual sunshine to hundreds. The presence of a genial, loving heart, is a treasure to a whole community. A sour, morose, misanthropic mind, in a social assembly, changes the joyful music of all hearts to a funeral dirge. One ruling mind will convert all in its presence to its own modes of thought and feeling. What is called the mesmeric state, is produced by the action of the same law, only the effect is intensified. What are called the magnetic passes are not necessary to its production. We have thrown many persons into this state, some of them miles away, but never once made use of the prescribed passes. It is the action of mind on mind. In the same way, those who revel in the light of a higher day, and the beams of a brighter sun, may impart to us their sublimer thoughts, and their happier affections. Revelation from the inner realm has never ceased, but will be endlessly progressive. The heavens will always speak to man on earth. For it is the established order of creation, that life and light should descend from the higher to the lower, from the interior to the external, from the inner to the outer circles of existence. Chapter 10 The Relation Of Soul And Body, And Of The Material To The Spiritual Realm There have been three theories respecting the relation of our outward organism to the interior spiritual principle. Two of these recognize in their connection the relation of cause and effect, but differ as to which is the one or the other, which is prior and which is posterior. The first theory is that of physical influx, or that matter influences mind. This was taught by Aristotle, and the sensualistic schools of philosophy in all subsequent ages. By some, mind has been viewed as the result of a sublimation of matter. This first theory has appearance in its favor — an evidence always unreliable and often deceptive. The second is, that matter is influenced and governed by spirit, and derives all its life from it. All its changes, forms, and phenomena, are effects of which something spiritual is the cause. This idea pervades the Cartesian philosophy, and was adopted by Swedenborg. The third is that of pre-established harmony, or that neither acts upon the other, but both were made to act in concert. This theory was advocated by the celebrated Leibnitz. We are not aware that it is seriously adocated by anyone at present, and may be left without further notice. It only belongs to the history of human opinions. In the other two doctrines, we choose between theism and atheism. If there be a God, creation has gone forth from Him. But God is a Spirit. Consequently the material universe owes its origin and its continued existence and control, to an all-pervading divine force, distinct from matter, as a cause from an effect. But man is a microcosm, a world in himself, and his body sustains the same relation to the soul that the outward universe does to God. The body without the spirit is dead. Consequently it has no life of its own and in itself. Its vital force is derived from the all-pervading spirit. It is an effect of which the soul is the cause. As someone has said, “The active plastic principle is the soul — the true man, of which the body is but the external expression and instrument.” It is not merely the outward envelope of the interior man, but is pervaded by it, as light is diffused through a crystal vase of water. Hence it becomes transparent to all the states of the soul. Every emotion expresses itself in the face. In a countenance that has not been taught to dissemble, all the varying affections and emotions of the mind are there visibly displayed.. Every change in our feelings, produces a correspondent arrangement of the moving fibres of the face. Here is a visible effect resulting from a spirituaal cause. But every part of the body corresponds to something in the mind — the hands, the feet, the hair, the brain, the stomach, the lungs, the heart, and all the internal organs. These have no vital action except as they receive it by influx from the indwelling soul. And every organ in our bodily structure, is only the outward manifestation of a correspondent part and function of our spiritual nature. Consequently our mental states affect the condition and action of the various organs — in fact, are the body’s health or malady. They first influence the intermediate principle, denominated the spiritual body, then the brain and nerves, and then the serious organs. Every abnormal mental state ultimates itself in a correspondent bodily condition. Let us illustrate this by the effect of fear or a sudden fright. It immediately quickens, and at the salne time weakens, the action of the heart: Its regular contraction and dilatation are changed to a spasmodic flutter. A nervous thrill is felt in the epigastric region or pit of the stomach. This is in the diaphragm, which loses its contractility, and becomes relaxed, so that the respiration is impeded and oppressed. The blood retreats from the surface inward, and from the extremities upward. Such are its immediate effects. If the mental state producing this order of things should become permanent, in the form of anxiety, the corresponding bodily condition will be chronic. And a common disease, called asthma, is the result. But fear will no more really affect the body than any other disorderly mental state. Melancholy, envy, jealousy, anger, disappointed affection, produce each its specific effect. All disease originate in some abnormal states of the mind, some disturbance or loss of harmony in the inner man, and are but the ultimation, or passing outward to the region of visible effects in the material organism, of those disordered mental conditions. To ascertain the nature and cause of the disturbed state of mind underlying the physical troubles of a patient, is of greater importance than an examination of the pulse or the tounge. If the action of the heart, the diaphragm, the lungs, or the liver, is not healthy, we desire to know what is the cause of their disordered physiological manifestations. It is of no avail to apply chemical preparations to a cause that chemistry cannot reach. It is of no use to administer stimulants and tonics, when the patient needs only encouragement and sympathy. Why give opium and narcotic drugs, when it is only the excited mind that needs to be quieted, and there needs to be “plucked from the heart a rooted sorrow?” Why give physic to a man who only needs instruction and ideas? Says Dr. Taylor, “Diseases are perpetuated, if not produced, by causes over which mere chemical influences cannot be presumed to exercise any positive control. This fact may be, often is, tacitly acknowledged by the physician, but he declines to investigate its relations, so as to be able to turn them to useful account. He is unwilling to acknowledge in practice, although he may admit confidentially, that the headache, the nervousness, the heart disease, the dyspeptic qualms which he is called upon to remedy, are only indications of a peculiar morbid state of the mind or of the emotional nature of the sufferer, which it becomes him to meet directly, rather than to torment his patient with an eternal round of palliatives. In these cases, every medical prescription must be totally irrelevant (though written in the best Latin), unless it recognizes the operation of causes existing in a sphere quite beyond the reach of the most potent drug” He further observes, “The jests that used to be hurled at the defenceless head of the practitioner who dared to suggest that the thoughts, and feelings, and mental habits of the invalid might need rectifying as well as his bile and blood, are fast losing their point. We are all beginning to suspect that perhaps, after all, a disease may not be the less a disease because its source happens to lie in an unruly imagination, or in excessive activity, or wrong modes of thought. And gradually — very slowly to be sure — yet really, we think people are waking up to the conviction that these intangible causes are not irremediable. They are beginning to see and understand that by this close union and cooperation of the material and immaterial natures, remedial agents may possibly find access to either or both these avenues that otherwise could have no existence. We have faith to believe that the time is near at hand when the mental aspects and relations of disease will receive an amount of attention equal to that which has always been given to the pulse and the tongue, the temperature of the skin, and color and consistence of the excretions.” (Movement Cure, p. 388, 389.) The body is an organization of material substances, by which we mean the arrangement of its particles so as to form organs or instruments adapted to use. But unless the particles are self-moved, which no one but a disciple of Epicurus would argue, the mind must be the organizing force. The body is only the evolution of the mind, and the means of its external manifestation. The whole material universe is tile ultimation of the spiritual world. The spiritual realm is the animus mundi, the soul of the outward visible creation, and the latter exists from the former. If you ask where we locate the spirit-world? we answer, it is where our spirits are, for our inner nature belongs to it and is a part of it. The spirituaal world is the interior realm, and it is not seperated from this by spatial distance, but it is as near to this as our souls are to our bodies. It is in the center of the universe and in its circumference; it is in the Milky Way, and the fixed stars, and it is here now. The kingdom of heaven is within. Jesus proclaimed the great truth that it was at hand, so near as to be witin our grasp. Spiritual substance is the soul of things, and the angel-world is interfused within this. But things become real, substantial, and living in proportion as they are interior. We may gain some idea of this by observing that all substances that can be perceived by the senses, have other substances more subtle within them. Thus all solids contain water in their interstices or pores, even those that seem the dryest. Suppose the globe we inhabit to be a solid sphere. It contains within and around it water. It is enveloped with aqueous vapor, that surrounds and penetrates it. This is distinct from the solid contents, but is contained within them and around them, and we may conoeive it to be a world by itself abstracted from the solid earth. In fact, nearly three-fourths of this earthy system is water. And it was taught by Thales more than two thousand years ago, that the earth was formed from the water. There may be truth in this. But water contains within it and around it, air enough to support the life of fishes, whose gills serve them for lungs where their blood is oxygenated. The atmosphere extends upward to the distance of forty-five miles and more. It penetrates the ocean, and may be viewed as a world or sphere, interior to the earthy solids and the aqueous element. But the atmosphere has three degrees. Within and around the air is the ether, whose vibrations, according to Euler, produce light, and the various phenomena of electricity. The ether contains within it the aura, which is not cognizable by the senses. This may be identical with or analogous to the odylic force discovered by the Baron Reichenbach. It may be the same as the animal spirits of the older physiologists, the nervous fluid, the medium through which mind acts upon matter, as the will upon muscular fibre. It constitutes the boundary line between the natural and the spiritual world. Next to this, but discrete or distinct from it, is the spiritual world in its lowest or outermost degree. Thus in thought we may proceed through the three heavens, each within the other, until we come to the sun of the spiritual world, which is the first substance, and the sphere immediately or proximately surrounding the Lord, the central life. We may conceive of creation as going forth from Him in successive waves, and the various degrees may be represented to the eye by so many concentric circles. He is the living centre. Around this is what is called the sun of heaven. Further outward is the celestial heaven, then the spiritual heaven, then the ultimate or lowest heaven, then the world of spirits or the intermediate realm, and then the natural world in its various degrees. This is the outside circumference of being, where the creative wave terminates. It is the furthest removed from the vital center; not by distance of space, but in the degrees of life. It being the furthest from the central life, is what we mean by the term ultimate. The word means the furthest and sometimes the last. Creation in its successive degrees has rolled off in distinct waves of being, like concentric circles, or rather spheres within spheres, and here it terminates. This world is the furthest and last, and is the basis, the continent, and the firmament, of the other degrees. But is it possible for us to comprehend how natural substance is the ultimation of spiritual substance? There are things analogous to it, which may throw some light upon it, yet they are only remote analogies. Every visible object, or everything cognizable to the senses, is composed of invisible particles or atoms. These by themselves are so minute that none of our senses are affected by them. It is by their combination that they become visible and tangible. Thus what we call a material object, that is, one that is cognizable to the sight or touch, is composed of a substance that cannot be detected by the senses. A muscular fibre is composed of thousands of fibrils bound together, and each fibril of others still more minute, and these of primary atoms. Water is composed of two gases, hydrogen and oxygen. The aiamond is solidified or crystalized carbonic acid gas. Thus the diamond maybe called the ultimation of that gas. All vegetable structures and tissues are combinations of various gases, carbon, oxygen, hydrogen and nitrogen, with a small amount of earthy salts. These gases may, and probably do, owe their origin to more subtle substances, and these to others, and they to spiritual substance, which is discrete from them, but may be ultimated in the form we call matter. There is in every material object a spiritual essence, which is as a soul in its body. The external form which is manifest to our senses, is the correspondent, and representation of that invisible and pneumatical substance. To the everywhere-present spiritual world we sustain a vital relation. All the involuntary functions of the body, as the action of the heart and the lungs, are carried on by a force received thence by influx, though the action of all the organs may be affected by the influence of our own minds and wills. If the ideas we have unfolded in this chapter are sound, and we think they cannot be succesfully controverted, they constitute a new mode of medical treatment, and may form the basis of the successful practice of the healing art. It is a law, on the operation of which we may rely, that where a diseased condition of the body is caused by a morbid state of the spiritual life, if we can induce upon ourselves, either directly or through the medium of others, the opposite modes of thought and feeling as a permanent mental state, it will cure the disease. Hundreds of facts could be given to prove the uniformity of the action of this law. All that is necessary is the power intuitively to detect the morbid state of the mind underlying the disease, and how to convert the patient to a more healthful inner life. All disease is, in its cause, an insanity, using the term in its radical or etymological sense, rather than in its common acceptation. Its secret spring is some abnormality, soundness of the mind, some departure from that most happy of all earthly conditions, expressed in the terse line of Juvenal, sana mens in sano corpore, a sound mind in a sound body. And we think the time is not far distant, when this fundamental truth will be more fully recognized and conformed to by all medical practitioners. The therapeutic systems that acknowledge the influence of the mind upon the body, are the most succesful in the cure of disease, as those of Hahnemann, Ling, and the practitioners of what is called magnetism. Chapter 11 Correspondence Of The Brain And The Mind The brain is the immediate organ of the spirit of man, or is a mediate substance through which the mind acts upon and into the rest of the body, and through which mind is externally manifested in this lower stage of our being. It corresponds or answers to the mind, as an echo to the original sound. Its sensitive fibres respond to every change in the inner life. It is the veil drawn over the interior man, tremulous and wavy to all its motions. But the brain is extended through the whole body, by means of myriads of white cords or rays procecding from the cerebro-spinal center, and interfused through all the living textures. So the soul-principle is co-extensive with it, and is everywhere in the organic structure. All the manifold forms of mental life and action may be arranged into two grand divisions, and are activities either of the love or intellect. In all the endless variety of human character and condition, one or the other of these two departments is uppermost, and rules. What we call the mind is the union or these two into a harmonious unity. The one is positive and the other negative, for polarity is a universal property of things. We have everywhere action and reaction in the outward world, answering to love and intellect in the realm of spirit. All the phenomena of nature are generated by two distinct forces. A large proportion of mineral or earthy compounds are formed by the union of a positive alkali and a negative acid, whose combination produces the endless variety of the salts of chemistry. In the body we have the mucous and serous membranes, with their positive and negative secretions, the harmonious relation of which is necessary to its healthy functional, action. So in the composition of the cerebral mass, there are two distinct substances for the brain is the echo of the mind. There is a greyish, cineritious, or ash-colored substance, and a white medullary or fibrous substance. The ash of the former exhibits an alkeline reaction; that of the latter is acid. The one is positive; the other negative. The cineritious portion is relatively external, and has been called the cortical substance, because it is as the bark or rind of the other. The fibrous portion is below it. The first has been pronounced by some the correspondent of the will or love. It is arranged into clusters like grapes, and the fibres radiate from them as beams of light from a luminous center. The nerves extending from the brain and spinal column, are only fascicles or bundles of these two kinds of cerebral substance, inclosed in a sheath called the neurilemma. The lower part of the brain corresponds to the intellect, and is the medium through which it acts upon the body. The brain is first formed in the body of the fetus, and the rest of the organism is an outgrowth from it. The life of man is first in the brain, and derivatively through the nervous system, in the rest of the body. The brain is the connecting link which unites the inner man to the outer. As the mind consists of a pleurality of faculties combined into a harmonions unity, so there is a correspondent pleurality of organs in the brain, as was demonstrated by Dr. Gall. For distinct functions require different instruments for their performance. But as all pleurality proceeds from a fundamental unity, or from one as its root, so this does not destroy the unity of either the soul or the body. The most perfect one-ness is that which is made by the combination of the greatest number of various and harmonious parts. The doctrine of a pleurality of organs in the brain, and a knowledge of their special functions in the manifestations of the mind, is the science of Phrenology — a branch of human knowledge yet in its infancy and formative stage. There are many discoveries not made by Dr. Gall, in relation to the sympathetic connection of the various organs of the body with particular parts of the brain, whence they receive their vital stimulus, which are of great importance in the system of Mental Hygiene. The whole body is connected with the brain. By means of the grand systems of ganglionic and sympathetic nerves, every organ is united to every other, as by a sort of spiritual telegraph, and the whole with the mind. This explains a mystery. It is known from experience, and comes under the cognition of consciousness, that particular mental states or faculties act into and affect certain organs of the body. It was given the most remarkable man of modern history, ” to know this from much experience.” The influx of certain feelings, which was first into the appropriate parts of the brain, was seen to affeoct the organs of the body that were in sympathetic connection with those portions of the cerebral structure. Those parts are like the key of the telegraph. Place your anger upon them, and your influence sends a message which is at once recorded in the distant organ. Your mind in that way acts upon that part of the cerebrum, and the bodily organ, through the telegraphic nerves, responds with a vibratory motion in harmony with your own mental force. We have a thousand times in this way affected sensibly to the consciousness of the patient the functional activity of any part of the body. But to do this, requires a knowledge of the anatomical structure not given the student in his usual course of medical study. The heart, the lungs, the diaphragm, the stomach, the liver, the kidney, and the intestinal canal, are all bound by sympathy with certain parts of the brain, and the faculties of the mind to which those parts correspond. Thus we are prepared to sec more clearly still, the truth of a statement previously made, that the states of the mind are ultimated, or recorded, in corresponding bodily conditions, and are the body’s health or malady. The mind is not only to be divided into the two distinct departments of the love and the intellect, but there are three degrees or planes of mental life, like the three stories of a palace, or, more correctly, like three concentric circles or spheres, each within the other. The doctrine of the degrees of the mind is imaged in the cerebral system. There are in reality three brains. We have first the cerebrum, the large brain, composed of the two kinds of substance of which we have spoken. Then we have the cerebelum or little brain, about one eighth part of the former in size, and containing both kinds of cerebral substance; but what is peculiar, the cineritious portion is internal, and the fibrous external. Though smaller in size, it has far more vitality. For these three brains are like the mysterious books of the Sybil — as they decrease in quantity, they increase in value. Next we have the primitive brain, the medulla oblongata. It is that which is first formed in the fetus, and the other portions of the cerebral system proceed from it in order. It would weigh but little more than the Koinoor, the mountain of light, the celebrated diamond of queen Victoria, but is far more valuable. To one whose inner vision is unveiled, there dart from it in every direction millions of rays of a pure light into every part of the system. It is much smaller than the cerebellum, but a myriad times more sensitive and vital. These three distinct brains, as we have reason to believe, are correspondences and organs of the three degrees of the mind. Either may act by itself, or our mental activity, our memory and conciousness, and perceptivity, may use either as its organ. In our normal state, and our waking hours, we use the cerebrum as the instrument of our thoughts and volitions, This in sleep becomes quiescent, as we have had occasion to notice in cases of fracture of the skull, where a portion of the cranium has been removed. Its pulsations cease, and all is still as the tomb. Its vital force has retreated backward and downward to the cerebellum. On the dividing line between sleeping and waking, the mysterious dream-land, the mental powers become greatly exalted and quickened, so that the experiences and perceptions of hours, and even weeks and months, are crowded into moments. The mind breaks loose from its material thraldom, the limitations of time, place, and sense, and asserts its innate freedom. It sees without the external eye, and to distances almost unlimited. It perceives distant objects, persons and things, something as we see the image of an absent friend in the mind, only with more objective clearness, and they do not appear to be in the mind, but external to it, like the scenery around us in our everyday life. There are those who can enter this state at will. It has become, in fact, their normal condition. We have experimented much with it, putting it to severe tests, a thousand miles sway, and have found it as reliable as our ordinary vision. The power of thus suspending the action of the cerebrum, possesscd by a scientific person, is of great value in the diagnosis of disease. It is a condition of the highest wakefulness, though physiologically it is a state of sleep, and has been denominated somnambulism. It may exist when the external senses are not oblivious to the objects surrounding us. It is a waking up from their usually dormant state of the undeveloped powers of our inner life. Like the apocalyptic angel, it breaks the seals of the closed book of nature, and unrolls the parchment on which are written characters that our usual vision cannot read, and the wonders of an inner world pass in panoramic review. The veil of sense, ordinarily opaque, becomes transparent, and through it the interior man looks out upon the universe. It is a state of illustration, or interior illumination, which may be permanent, normal, and attended with no loss of consciousness as to our external surroundings. It is governed by fixed laws, which may be the subject of education, but is none the less a gift of God for this. Blessed is the man to whom it has been given, and who consecrates it, with all his activities, to the good of universal being. In the trance, both the cerebrum and cerebellum are quiescent (whenit is with the individual subject an abnormal state), and their vital force has passed to the primitive brain, the medulla oblongata. The mind is awakened to the most intense degree of activity and power of which it is susceptible, in the present stage of our existence. Usually, but not necessarily, there is a loss of consciousness of the outward world. The pulse sometimes becomes nearly or quite imperceptible. The movementof the lungs is tacit, and the spiritual body only breathes. But these are not necessary concomitants of this interior state, for all the degrees of the mind may be consciously active at the same time. Persons may be developed normally into this almost angelic range of the soul’s powers and activities. In this degree of the inner life the heavens are opened, the separating veil is rent if not removed, the curtain is rolled up, the invisible appears in sight, and the soul is transported in its vision to the perception of the solid and enduring realities of a world veiled in darkness to our common sight. In this degree of the unfoldment of the soul’s life, man possesses in a degree the properties and powers of a spirit, and may act upon others as our guardian angels do, and seems to be a messenger from another world, to demonstrate to mortals the reality of its existence. Hidden imponderable forces, to a certain extent, come under his control, and he may appear to a sensuous world as a Thaumaturgus, or wonder-worker, and like a partially developed Messiah, he heals all manner of sickness and disease among the people. Such a mind has blossomed into angelic proportions. The next step beyond, is what men have called death. In every step and degree of progress towards it, the mental powers become more and more exalted, and their range of action extended. Viewed in this scientific light, death is seen to be only transition to a higher life. It cannot be a punishment for our sins, but a necessary step and normal process in human development. Having finished the work committed to our hands, and accomplished our appointed use here in the plan of Providence, when our friends shall call us dead, we shall have only languished into life. Chapter 12 The Heart And The Lungs, And Their Relation To The Love And The Intellect Everything that can be predicated of the mind has relation either to the love or the intellect. The reasons on which this classification of the the mental powers rests, have been given in a previous chapter. The will and the love are identical and it is an interesting fact that the two words are from the same root. Their radical sense is the same. The love and the intellect are the two universals of the mind, by which we mean something that enters into the whole and every part of a subject or thing. Since these are the universal and everywhere-present principles and elements of our inner organism, and since the body has correspondence with the mind, and is only the external or ultimate expression of it, we should reasonably expect to find in it thc echo of our spiritual structure in two universal organs. Such in fact are the heart and the lungs. An advanced state of anatomical science, the result of more accurate microscopic and chemical investigation, we doubt not, will show that these two organs are in the whole and every part of the body. Though located primarily in the thorax, by derivation and ramification they are present in the whole organism. Such is demonstrably true of the heart. The minutest veins and arteries which permeate every part of the system, all proceed from it and maintain an unbroken connection with it. They are continuations of it, and interpenetrate even the bones, so that the point of the finest needle cannot enter the flesh without coming in contact with fibers and tubes proceeding from this central organ, and by means of which it maintains an omnipresence in the body. Its action must affect the condition of every part. The heart corresponds or answers to the affectional nature of man. This is recognized in all langnages, and unconscionsly confessed by all men. It is an intuitive truth. Everywhcre we speak of a man of a kind heart, of a friendly heart, or a warm heart. A lack of benevolence and sympathy is denominated hard- heartedness. It is a fact also well known that the various affections, desires, emotions and passions, which are only forms or statesd the love, affect the systolic and diastolic action of the heart, or its contraction and dilatation. This is discernible in the pulsations of the arteries and veins, whose motions are synchronous with the parent organ from which they proceed. Fear, anxiety, anger, grief, melancholy, joy, contentment, hope, and all the affections, are responded to by the motions of the heart. There is no truth of science capable of a more satisfactory demonstration than this. But as the blood contains the elements of nutrition, and supplies the means of growth and the particles necessary to repair the waste of the various tissues, so that they can be maintained in their integrity, whatever affects its action must modify these physiological processes. The blood contains a subtile vitalizing element and stimulus that chemistry is not adequate to detect. It is only the unveiled eye of independent clairvoyance that can perceive it, yet it is as necessary to the healthy functional action of every organ as sunlight to a flower. Without it the organs droop and die, like plants smitten with an autumnal frost. It is the due supply of this subtle element, the soul-principle of the blood, something like the animal spirits of the old physiologists, that occasions the healthy glow of warmth in an organ, far more than what we call the blood. Its absence in the feet occasions their coldness, even where they are crowded with blood. Its accumulation is the hidden cause of inflammations and congestions. No organ can perform its functions without a due supply and harmonious distribution of it, anymore than the body can move without the spirit. It is the blood of the spiritual body, answering the same purpose and accomplishing an analogous use in the interior form, that the blood does in the outward man. We do not call this principle electricity, or magnetism, only for the want of a better name. It is certainly governed by different laws. It is the living aura of the blood, and may be identical with the odyle discovered by Reichenbach. But by whatever name we call it, the states of the mind immediately affect it, and mediately through it the rest of the body. As the heart is everywhere present in the body by its radiation into the venous and arterial systems, so the same is true of the lungs, though in the present state of anatomical science it is not so clearly discernible. The heart is first formed in the fetus, and the lungs are an outgrowth from it. The six millions of blood-cells are only the terminations of the branches of the pulmonary veins and arteries proceeding from the heart. The air-cells, so numerous as to contain a surface of one hundred and forty square feet, when taken together, flow together into the bronchial tubes, and these unite to form the trachea. But they are all formed from the pericardium, the membrane investing and interpenetrating the heart, and which surrounds and lines every vein and artery. The heart and lungs, thus connected in their origin, sympathize in their actions. The more rapid the respiration, the faster beats the heart, and vice versa. As the one corresponds to the love, so the other responds to the action of the intellectul nature. We are assured by our consciousness that our thoughts influence the movement of the lungs. We may be as certain of this as of our own existence. The more interiorly and intently we think, the less we breathe. When our thoughts are involuntary and passive, our respiration is involuntary and tacit. In certain states of mental abstraction, the breathing is almost or quite imperceptible, as in the trance. When our thoughts are concentrated upon some vigorous muscular motion, as striking or lifting, we instinctively precede the effort with a deep inspiration, which is a hint of great practical importance. As every state of the affections influcnces the movements of the cardiac system, so every condition of the intellect affects the action of the lungs. These are primary vital motions in the organism, whence, by derivation, all other motions exist, the involuntary from the heart, and the voluntary from the lungs. As involuntary movements are attended with no fatigue, or loss of nervous force, as the heart is never tired; so our respiration, when not the result of our volitions, never wearies us, however long and incessantly it is continued. But voluntary and artificial breathing is the most exhausting movement we are capable of making. To rest ourselves, is to cease from the latter, and to subside into the former. An entire cessation of the contractions of the muscular tissue of the heart, suspends the movements of the involuntary vital organs, but a suspension of respiration, so that the breathing becomes tacit, only takes away the power of voluntary muscular motion, and many persons can do it for hours, asthe Fakirs of India. It is attended with great intellectual elevation. In proportion as the breathing is diminished or suspended, the body becomes insensible to pain. Surgical operations, in this state, would be less painful, in fact this suspended respiration and consequent insensibility, is what is affected by chloroform. There have been persons who could induce upon themselves this state without the use of any anaesthetic agent. To direct the attention to a part, increases its vital action, and its sensitiveness. To abstract the mind from it, deprives it of feeling in proportion to the degree of mental absent-mindedness. To keep our thoughts from an inflamed and painful organ is antiphlogistic, or cooling. The vital action is lowered. To direct the mind and will to a negative part, as cold feet, a paralytic limb, or whereever there is a lack of vital force, infuses life into it. Thus the mind contains in itself, when its spiritual forces are intelligently directed to a given aim, more potential virtues than can be found in a drug shop. It can take away or add to the vital action of any organ, and what more do the advocates of drug medication profess to do, from their heroic practice, which borders on man-slaughter, to the homeopathic and infinitesimal doses, that are next to nothing, if not an absolute nihility. But all these results in Mental Hygiene, are accomplished by the mind through its influence upon the action of the heart and lungs. A careful study of the connection between the heart and the lungs, their relations to each other, their reciprocal influence, and their correspondence with the two general departments of the mind, would be fruitful in results. The heart is a muscle whose contractions and relaxations are not subject directly to our control. The action of the lungs is both voluntary and involuntary, as they are supplied with both kinds of nerves. When we control their movement, they receive the necessary stimulus from the cerebrum, which is the organ of our voluntary life. When their movements are passive, the nerve-force comes through the cerebellum, the organ of our involuntary life. Harmonizing with this action of the pulmonary system, dlere is active and passive thought. Our affections and emotions are not directly under the control of our volitions. We cannot love or hate, be joyful or sad, at the nod of the will. We have emotions and feelings at times, from which we would gladly be delivered, and there are other affectional states we would fain possess, but they will not come at our call. The affections may be indirectly influenced by the intellect. So the action of the heart may be changed through the lungs. There is a sympathetic influence of the one upon the other. The heart and lungs do not contract but expand synchronously, but in the ratio of three to one, or the movement of the heart may be represented by a measure in music composed of three notes, while that of the lungs is a measure containing one long note. But this does not dcstroy the harmony of the rhythm. As there is a sympathetic connection between the motions of the two organs, and as the lungs obey the behest of the will we are furnished with the means of indirectly affecting the action of the hcart. If the heart beats too quickly and feebly, we have only to breathe more slowly and deeply, and the heart will adjust its systolic and diastolic movements in harmony with the respiration, so as to preserve the ratio of three to one. If the pulsations of the cardiac system are too slow, then breathe faster, and the heart will conform to the action of the lungs. They are like two horses harnessed together to draw the chariot of life, but only one of them obeys the rein, yet they feel an impulse to act in harmony. If one starts ahead, the other soon follows. The reins are attached to only one. If you wish to change the movements of the other, you must do it through the one connected with your hand. So if we wish to change our emotions and feelings, we call do it through the intellect. Change the direction of our thoughts, and the affections will follow. How to induce upon ourselves any desired mental state, will be the subject of consideration hereaftcr. In what has been said in the brief limits of this chapter we may see more clearly the influence of the states of the mind over the vital functions and processes of the body. Any systcm of medical practice that does not recognize this great truth is fundamentally and radically defective. Physiology and anatomy must be unsatisfactory and superficial, while they ignore the spiritual organism of man. The true method of study in Natural Science is to investigate the phenomena of the outer world in relation to the inner realm, of matter in its connection with spirit. When we rise to the perccption of things in their causes, we can then understand effects. We believe without a doubt, and affirm without hesitation, that there has been introduced among men a new and better method of philosophizing, of greater value to the world than the Organum of Bacon. It is destined to revolutionize the sciences, and lead to a reconstruction of their systems. The science of the correspondence between the material and the spiritual departments of nature, stretches in an endless and ever-widening perspective into the dim distance of futurity, which is closed to all but prophetic intuitions. We live in a transitional era. Old things are passing away, and a New Age has come to the birth. But we now perceive only the first feeble rays of the opening morn, which shoot into the solid darkness of the past, that still settles heavily down upon the mind of the race. The chilling fogs will gradually lift, and show the willing feet of coming generations the way to mountain summits. The spiritual world is drawing nearer and mixing itself with human affairs. The heavens are opening and their living light is falling upon the sightless eyeballs of our hitherto blind guides. The door of the upper realm of being stands ajar, and the uncreated light, in which angclic mind delights to bathe, is leaking through. It is a knowledge of spiritual things that illustrates nature. When we understand the soul of things, we shall be prepared to comprehend more of its outward manifestations. Already has the angel-world given us the thread of Ariadne, to conduct philosophy out of its labyrinth. A new spiritual science has been born in a manger, but, thanks be to God, cannot be led to the cross by a pharisaic church or learned bigots. The infant in his swaddling-cloth has in him a germ of Divinity, and the feeble pulsations of an immortal life. Chapter 13 Correspondence Of The Stomach And The Mind Every part of the body has correspondence with the spiritual nature of man, and is the ultimate expression of some mental faculty, from which it exists and derives its stimulus, or the force that enables it to accomplish its appropriate use in the animal economy. The stomach performs an important function in the vital machinery, answering to certain mental powers and processes. In it, the food we eat undergoes a chemical change to fitt it to be appropriated by the various organs, and its nutritive elements to be assimilated into the several tissues. When it performs its functions faithfully, the body is kept in a healthful condition, and the proper balance is maintained. When in an abnormal state, it affects every other organ, and the body becomes unfitted for the uses of the mind. The process of digestion, or the reduction of the food to a substance containing the elements of the blood, is a triple one. The aliment is first received by the mouth, where it is masticated and mixed with the secretion from the salivary glands, which seems to be a preparatory process without which digestion is imperfect. The saliva is slightly alkaline, and has the power of changing the amylaceous or starchy elements of the food into grape sugar, and sugar into lactic acid. This is the commencement of the digestive process. By the act of deglutition or swallowing, it then passes into the first stomach, where it is agitated by a vermicular movement of the organ and is subjected to the action of a peculiar solvent called the gastric juice. Here it is reduced to a uniform pulpy mass denominated chyme. It then passes through the pyloric orifice on the right side into the duodenum or second stomach. Here the contents of the gall cist are emptied into it, and also the pancreatic juice which contains some important vital or nerve stimulus. It is now reduced to a milky substance called chyle, which only awaits the change effected in it by the lungs to transform it into arterial blood. After leaving the duodenum, it enters the intestinal canal, some twenty feet in length, which is lined by the mesenteric glands that drink it up, and it is conveyed into the subelavian vein, whence it passes to the heart and lungs. It receives the influx of spiritual life by the action of the pulmonary organs. If these processes have been complete, it becomes healthful blood, from which every organ selects what it needs for its nutrition. Such is abrief account of the important process of digestion, so needful to the normal functional activity of the various members and organs of the body. But we are to bear in mind that everything in the external organism has correspondence with and a vital relation to some part of the spiritual nature, on which its existence and power to act depends. “The body without the spirit is dead.” All its vital processes have a mental origin. The stomach and its use in the animal economy have a spiritual correspondence and significance. But what is there in the mental organism answering to it as cause to an effect? The memory performs an office in the interior man analogous to that of the stomach in the outward bodily structure. It is the first receptacle of all knowledge — a word we use in the plural as well as singular form, after the cxnmple of Lord Bacon. It is the only entrance into the mind of truths from without, and is as the courtyard and portion of a house. Through it all those truths which we receive by instruction and reading, and which are our spiritual food and drink, enter into the interior man, where they are appropriated and serve to nourish the hidden life. Thus in its spiritual use the memory answers to the stomach. The one acts on a spiritual, and the other on a material plane. Genuine truth is the proper nutriment of the mind. Sometimes the reception and appropriation of a new truth by a patient excites his whole being, mental and physical, to a higher and healthier activity. The addition of a few new ideas have a hygienic and therapeutic influence far beyond that of the most potent drug. The gateway over the entrance to the famous Alexandrian library bore the expressive inscription, “Medicine for the Mind.” “And certainly many books,” remarks Mr. Alger, deserve to be so characterized. Many a mind has found books charged with sanative influences. Their contents have proved a spell to release the spirit from the brood and harassment of its cares, to allay its heat, lessen the throbbing speed of its emotions, cheer its depression, counteract its delusions, distil blessed anodynes into its hurts, and feed its exhausted energy with restoratives. But truths received by influx from the spiritual realm, and from angelic mind, need not, like those from books and tutors, pass through a process of mental digestion. They enter at once into our life, like the infusion of a healthy arterial blood from one person into another. We have noticed a fact generally overlooked, that there are two stomachs. Answering to this, there are two memories, an external one that receives and retains simple facts or the record of things done, and an internal one which contains the registry of the ends, motives, or loves from which we act. The one is the recollection, or at least, the record, of truths received, the other of the loves from which all thought and external activity proceed. The latter or interior memory is the mysterious book of our life, for everything which a man ever did, thought, spoke, or felt, and all that he has heard and seen, is indelibly inscribed upon this imperishable tablet, and may become perceptible to angelic intuitions. For everything proceeding from the love is a manifestation of the life of men, and is inscribed upon his inmost being, and must be as lasting as the life itself. Thus our inward history is written in a book more durable than the Ararat or the Andes. Before a truth can nourish our spiritual life, and minister to the growth of the mind, it must not only be intellectually received, but embraced by the affections. This is as necessary as that food should undergo the second part of the digestive process, before it is fitted to be appropriated into the organic strncture. The distinction of memory into external and internal, is not common in systems of mental science, where its dual functions are generally overlooked, but it is based upon the nature of the mind, and imaged and echoed in the bodily organism. The correspondence of the stomach and the memory is recognized unconsciously by certain forms of speech in common use. There lies hidden in the words that men instinctively use much genuine philosophy. Many intuitive truths are seen here struggling for utterance and desiring recognition. The word digestion comes from the Latin dis and gero, the supine of which is gestum, and signifies both to distribute, to reduce to order, as a digest of statute or common law, and also to dissolve. And we are urged sometimes to mark and inwardly digest certain truths, as a homily or discourse. Truths received into the external memory are digested when they are reduced to order, embraced by the love, and appropriated by the mind as principles of life. Then they contribute to the nourishment and real growth of the mind, just as healthful food, when dissolved in the stomach and fitted to be taken up by the lacteals, furnishes the elements necessary to repair the waste of the tissues and to supply the materials of growth. And we firmly believe that a healthy mental nourishment and consequent progress, is essential to the vigorous functional activity of the digestive apparatus. But we are to avoid overeating and cramming, in the mind as well as the body. Intervals must be given between the introduction of great truths to afford time for rumination, which is a spiritual chewing the cud. One great and living verity will afford nutriment for a week or a month sometimes. If there be a real connection between a healthy mental progress and a vigorous digestion, it may be asked, why it is that literary men have weak stomachs? The shortest way to explain this, would be to deny the fact. When it is demonstrated to be a truth, we will take the time to show the cause. We challenge the world to prove that there is any necessary connection between literary labor and dyspepsia. One thing we know, that the period of life when the memory is usually the most active and tenacious of truth is that of youth. Then also the digestive organs are the most vigorous. And we have had occasion to observe many times in our dyspeptic patients, that there was a loss of power in the memory. There was at the same time a mental and bodily indigestion, and there is here the relation of cause and effect, but which is antecedent and which posterior we leave everyone to decide for himself. Youth is more a mental state than a condition of the body. Adolescence, a term used to denote this stage of human life, (from the Latin verb adolesco, to grow), may be predicated of the inner man as well as of the outward form. And youth is really a state of mental and spiritual growth, resulting from the desire of knowing and becoming wise, and lasts as long as that progression continues, and ever ultimates itself in the bodily organism. For a proper exercise and vigor of the mental powers is necessary to the most healthful state of the outward man. It is only when a state of spiritual adolescence ceases, that we begin to grow old. But the Creator manifestly designed that the youthful condition of the interior man should never end, in this world or the next. It is well known that a tree never ceases to grow while its life continues. Every new leaf and twig it puts forth furnishes it with the means of future enlargement. Thus the Washingtonia Gigantea of California, though it has continued for more than twenty centuries, leaves the record of its yearly growth in a new layer of woody fiber added to its circumference. Thus man should grow spiritually by adding some new truth every day to the sum of his knowledge, and applying it to the practical uses and charities of life. The first few years of our existence is not the only time to do this; but every age is the appropriate period for storing the mind with living verities. However old we are, however numerous are the days of the years of our earthly pilgrimage, we are only in the infancy and formative stage of our being. Our earth life in its whole duration is the seed-time. The future harvests the germs our hands have sown. Life is probationary, and always will be so, that is, our present state is the chrysalis to be unfolded into our future condition. Every subsequent state will be born from the present, and the morning of every new day will issue from the womb of the preceding evening. Thus through the endless cycles of the eternal future, life will be a succession of seed-time and harvest, sowing and reaping, evening and morning. The coming age, however far off, has its roots deep-set in the present. Every passing moment contains in its bosom, if we but fully understood its influence and import, an unerring prophecy of what the next shall be. Perpetual progress is the law and normal condition of all created mind. Without this perpetual development of our mental powers, there can be no perfect health of spirit or body. It is proper to remark that memory is a general property of the mind, and belongs to all the faculties, intellectual and affectional. Each cerebral organ or instrument retains, and, under certain conditions, re-produces the impressions made upon it. A loss of this property of our spiritual organism, indicates awant of tone and vigor in the mind. And this torpidity of the mind enfeebles the action of the organs concerned in the digestive process. And there can be no healthful vigor of the mental powers, without that intellectual progress which we have characterized as perpetual youth. The confirmed dyspeptic is prematurely old, and exhibits all the signs of senility. There is no hope for him, until his affectional and intellectual nature is rejuvenated. If they can be restored to the normal youthful state of the inner men, and his “youth be renewed as the eagles,” and this not as a transient, momentary mood, but a confirmed spiritual condition, we will warrant it to cure the worst form of indigestion with all its horrors. And such a mental metamorphosis can be effected upon the patient in harmony with certain laws which we hope to be able to unfold. Persons can be made to feel young at the age of threescore years and ten. For youth is an affectional and intellectual state that ought to be perpetual. It is our normal condition in earth and heaven. In the remarks made above, it has been stated that there is a correspondence between the stomach and the memory, or a sympathetic connection between the digestive organs and that intellectual faculty. They mutually act and react upon each other. But memory depends, to a great extent, upon the power of directing the mind to a fact or object, so as to gain a distinct and full perception of it. It has long ago been observed by physiologists, that those diseases which affect the digestive organs, are attended with a loss of the power of directing the mind steadily and for any length of time in a particular direction, and there is consequently a weakened state of the memory. This takes place in the earlier stages of all febrile diseases. It also occurs in persons broken down by intemperance, and in the first approaches of old age. It is observed in a remarkable degree in connection with all disordered states of the stomach. This shows the vital relation between the faculty of memory and the stomach. The latter receives from the former the spiritual stimulus that is necessary to its vigorous and healthy action. And an intelligent application of the principles of Mental Hygiene will be found a far more efficient agency in the cure of all forms of dyspepsia, than the administration of drugs and medicines. Chapter 14 The Reflex Influence Of The Stomach Upon The Mind The stomach, in consequence of its delicate network of nerves, supplied from the ganglionic system, is one of the most sensitive and easily affected organs of the body. It may with some show of propriety be denominated another brain. The more a person’s spiritual nature is developed, the more susceptible it becomes of impression from the semi-spiritual and generally unrecognized properties of things. In the Seeress of Prevorst, the phenomena of whose life have been so accurately anti scientifically delineated by Dr. Justinus Kerner, we have a striking instance of the extreme sensitiveness of the nerve-center in the epigastric region, and of the reticular membranes of the digestive organs. She was able to read writing when laid upon the pit of the stomach. In fact she averrcd that she made no use of her brain, but lived wholly in the epigastric region. And an old philosopher gravely and seriously maintained, that the soul was located in the pit of the stomach. This is paltly true end partly false. The mind is there, but it is also in every part of the body. In the case of the seeress, it is undoubtedly true, that the cerebrum, the organ of our voluntary life, was quiescent. But the cerebellum, which affords the peculiar brain-stimulus to all the involuntary vital processes and movements, was the organ of her thoughts and feelings. The nerves of the stomach, in her case, were extremely, and perhaps morbidly acute and sensitive. But it was only a larger degree of what really exists in every human body. It was only the intensity of this property of the epigastric nerves that was peculiar to her. Before speaking of the states of the stomach in their influence upon the manifestations of the mind, it will be well to observe, that in all material things there is a spiritual essence. There is a sort of half psychical principle in all the objects around us through which mind acts upon them, and they react upon the mind. This interior principle is the life of the outward objects of nature, as is implied in the term essence (from the Latin esse, to be), and external things are only its manifestation to the sensuous degree of the mind. In stones, metals, plants, and animal substances, there exist many subtle, but important and influential elements and forces, that elude the grasp of our ordinary senses, and only become perceptible to those whose minds are elevated above the sensuous plane to a more interior range of action. These invisible forces act with greater power upon some than others, owing to their peculiarly impressible organization. But all human bodies are like a delicately constructed Eolian harp, moved by the lightest airs that blow upon it: and our varying moods and frames of mind, our shifting joys and sorrows, and often even our volitions are under the influence of powers to us altogether imperceptible, but whose subtle effects we cannot escape. Dr. J. R. Buchanan made the discovery in 1840, that certain persons possessed so acute a sensibility to these invisible effluvia and influences, that they were able to distinguish and name the different metals, and various substances, as sugar, salt, pepper, and acids, when inclosed in paper and brought in contact with them. Out of a class of one hundred and thirty students at the Eclectic Medical College of Cincinnati, forty-three of them signed a statement, that when various medicines were enveloped in paper; so as to be wholly unknown to them, by holding them, for a length of time, in their hands, the peculiar effects were produced upon them that would have followed their administration in the ordinary way. When an emetic was the subject of experiment, the individual was able to avoid vomiting only by removing the medicine. There are those so sensitive that even the sight of certain drugs affects them. It is on this principle that amulets have been worn through the whole history of mankind. Their effects are not purely imaginary, but upon susceptible persons vitally real, though the law that governs their influence has but recently been made known to science. There are numerous individuals, who would declare, under oath if necessary, that a horse-chestnut carried in the pocket, is a preventive of piles. We know those who assert, that whenever they lose their precious amulet, they experience a recurrence of their hemorrhoidal difficulties. If this is a wild fancy, and only acts open the body by the faith of the patient in its potent virtues, such a remedy is a medicine not bad to take. Frederica Hauffe, the Seeress of Prcvorst, whose opened interior perceptions detected the hidden subtle properties of various substances, and their influence upon the mind and body, often prescribed the wearing of different things as amulets about the person. She made much use of laurel leaves, as their effects were such as to open more fully her inner vision, and this may account for their use in the temples of Delphi and of Esculapius. She also found the hazelnut tree, which has long been used among the people for purposes of divination, to produce a powerful magnetic effect. Here is an interesting field for scientific investigation. It is to be hoped that someone adapted to such inquiries will enter the already opened door, and take possession of the long hidden treasure. If anyone will carefully read the work of the pious and amiable physician of Weinsburg, together with Denton’s “Soul of Things,” he will gain some light upon the relation we sustain to external nature, and will find in many mysterious frames of mind and states of body, the conscious effccts of unseen causes. The membranes of the stomtach, so highly nervous in their structure, are extremely susceptible to the influence of the hidden properties of things. Substances coming in contact with its reticular membranes, affect the mind immeditely, and long before they have been changed by the digestive process. Thus morphine is no sooner swallowed, than the spiritual essence it contains affects the mind. The same is true of tea, coffee, alchohol, and all other narcotics, and in fine, all articles of food and drink. The eating of some forbidden fruit by Eve, may be a myth that has some scientific meaning after all, and may have had sonething to do with her backsliding and mental deterioration. There are substances, which through the stomach, or rather its nerves, affect the manifestation of the amative, or combative, or destructive propensities. Some, as rice, affect the reflectivc powers, others the powers of volition used in muscular movements, others still are anti-spasmodic in their effects. It is said of wine that it “maketh glad the heart of man.” But its exhilarating effects are more mental than physical, or rather, it affects the body through the mind. There is no doubt that the flesh of animals is pervaded to some extent with their peculiar spiritual properties. The Ichthyophagi, or fish-eaters, were sensual and stupid. The modern Esquimaux are widely different from the rice-eating Hindoos, Carnivorous human beings, as well as animals, are unlike the herbivorous and graminivorous races. It is our conviction that no one can attain to a highly spiritual state who makes much use of a flesh diet. The state of the stomach, and what we place within its sensitive cavity, are not a matter of indifference. And yet nothing but the most general rules can be given as to the diet of patients. There are idiosyncracies, or peculiarities of mental and bodily character, that must not be overlooked. That diet must be recommended which is adapted to the peculiarities of the case, and this can properly be done only by an intuitive perception of what the person needs, and of the adaptedness of certain things to meet the special want. The presence of food or medicine in the stomach excites or reacts upon the mind, and before those substances can be anything more than a lifeless, putrifying mass, it must receive the influx of those mental states and be animated by them, and be prepared to diffuse them with the circulation of the new particles through the whole physiological domain. Fermentation is not digestion. The gastric juice of the dead subject in the dissecting-room will digest nothing, because the influx of the spiritual principle has ccased. The living mind has much more to do with the mysterious chemistry of digestion, than is generally apprehended. All negative and depressing mental states, fear, grief, anxiety, melancholy, interfere with the healthful action of the digestive organs, while persons of a prevailing mirthful disposition, are seldom found in the number of dyspeptic patients. We sustain a living connection with the spiritual world, and the men and women who have gone to inhabit it, and certain states of the stomach render us peculiarly receptive of influences from that realm of being. They constitute a plane into which influx naturally descends, and a form or attitude of the outward man that attracts the feelings of which they are the physiological manifestation — a law we shall more fully explain hereafter. Every abnormal state of mind, by an invariable law of our being, constitutes a bond of sympathetic and living connection with similarly diseased mind in the interior world. A stomach overloaded, and holding an indigested and putrifying mass, affects the diaphragm by drawing away from it its nervous force and thus destroying its contractility. The diaphragm losing its convexity, or falling down, the lungs are not emptied in expiration, and the chest feels oppressed and heavy as well as the mind. But this is a physiological expression of the sentiment of fear, of which anxiety and melancholy are modifications, and consequently those feelings flow into this receptive form and aggravate the pathological state that already exists. For between the inner and outer man, there operates the law of action and reaction. A distinguished seer and philosopher has said, “When anxieties occupy the mind, the region about the stomach is tightly bound and sometimes pain is perceived there, also anxieties appear to arise thence; and hence also when a man is no longer solicitous about the future, or when all things go well with him, so that he is no longer afraid of any misfortune, the region about the stomach is free and expanded, and he experiences delight.” A happy state of mind, as everyone knows, occasions a pleasant thrill in the epigastric nerves. Ask any man you meet, where he feels happy, and in ninety-nine cases out of a hundred he will put his hand over the region of the stomach, supposing perhaps that he is putting it on his heart. Ask a child the same question, and be will give the same answer. It is, in fact, the seat of our pleasant emotions, or the point where, more than in any other, they ultimate themselves in the body. But unless this region is kept in a condition to receive the influx of such feelings, it becomes admissive only of the opposite, which arise from beneath, like vapors from the sulphorous waters of an extinct volcano. When the mucous surface of the digestive apparatus is inflamed and a dry, it is attended with an irritable, impatient, excited, and hurried state of feeling. This hurry of spirits, so common in most chronic diseases, especially those of a nervous character, has its seat in the brain in or near the organ of individuality. And magnetism applied here affects the stomach. To induce upon ourselves the opposite state of feeling, as an habitual spiritual condition, will cure the disease. The cravings of hunger create a temporary inflammation of the kind just mentioned. And everyone must have observed both in himself and others, that when feeling the demands of appetite, he is more impatient and irritable. Animals of prey are also more fierce when their stomachs are empty, and they feel the pangs of hunger. It is not unreasonable to supposc, that many crimes, especially those of violence and assault, which constitute a large fraction of those before our police courts, find herc their secret spring. It is a disease of mind and body, and the unfortunate beings should be sent to the hospital, rather than to prison, or rathcr, our penitentiaries should be turned into hospiitals for the souls of men. No dynasty in France could stand a week against the furious hunger of the Parisian masses. This the reigning powers have long known, learning the lesson from Roman history, and have always aimed to regulate the price of breadstuffs, so as to bring the necessaries of life within the reach of all. Inflamed stomachs and violence in the social body go together. Hungcr, by the heat it occasions in the mucous surface, excites both combativeness and destructiveness — a hint it would be well for that respectable, impersonal, and collectivc man we call society, to heed. A congested, heated state of the mucous membrane of the stomach, and impatience, irritability of temper, an instinctive tendency to attach, and to destroy, and a headlong hurry to do something, no matter what, are not accidental coincidences, but are cause and effect. One is action and the other reaction, one prior and the other posterior. There is here the relation of cause and effect, but an effect may become in turn a reactionary cause. He who adopts the principle as an axiomatic truth, that all causes are spiritual, will not hesitate in deciding which is prior and which is a sequence. Of one thing we may be assured, that the opposite state of the affections, one of calmness, patience, loving gentleness, cheerful contentment, and an innocent mirthfulness that leaves no regret to cast a gloom over its spiritual sunshine, will avail more in the cure of this form of dyspepsia, than all the drugs, pills, powders, and potions, that would be necessary to fill the gulf of Mexico. We have seen that all diseased conditions connect us with disordered and unhappy mind in the other world. To cure disease is to “cast out devils” or to break our sympathetic consociation with undeveloped spirits. But the demons that revel in the emanations of a diseased stomach, like vultures in the odor of a dead and decaying buffalo, will fly at the approach, or the return to the patient, of the playful innocence of restored childhood and youth. He who is so benevolently happy, that he longs to share his bliss with the whole realm of created mind, can put them to rent like the sword of Michael in the battle of the angels, that felled squadrons at a blow. An undeveloped spirit will fly from the loving joyfulness of the soul, like a bird of night from the light of the sun, or will quietly and harmlessly stay to warm himself in its heavenly radiance. Chapter 15 Excretions Of The Body And The Mind, And Their Relation There are several organs whose physiological to separate from the blood the worn out, broken down, and devitalized particles, which can be of no further use in the system, and whose continuance there is positively injurious to the vital functions. If left to accumulate, the body becomes so far dead, as those corpuscles are no longer capable of receiving and retaining the influx of vital force from the animating spirit. Their connection and correspondence with the soul-principle is already sundered. The healthful state of the general system requires that they should be expelled from it, and their place supplied by new particles. A great proportion of the diseases, for which the medical profession are called upon to prescribe, can be traced, in their secondary causes, to a want of proper action in the excretary organs, whose duty it is to throw off the effete and poisonous matter. A scrofulous diathesis or disposition, which is the root of numerous acute and chronic ailments, is nothing but an imperfect action of the excreting organs, which are five in number — the liver, the kidneys, the lungs, the perspiratory glands of the skin, and the large intestine or colon. If any one or all these discharge their functions imperfectly, disease, and finally death, is the result. The dead and the living atoms cannot mingle in harmonious fellowship. One or the other must be prodominant. The devitalized particles must be eliminated before the new and vital corpuscles can take their place. There are diseased conditions where the accumulation of effete matter gradually increases, and a person dies, atom after atom, until all vital action ceases. It is to be remembered, that every physiological process is but a correspondence or effect of some psychological action. The latter is prior, and the former is an established sequence. And if that mental state which sustains a causal relation to the healthy tone of the excreting organs can be discovered, and is capable of being induced upon a patient, it will be of more value in the healing art than all the drugs and patent nostrums in the universe. Can we discern the connection of the spirit’s movements with these organs ? It is well known that grief induces an inflamed condition of the intestinal canal. A fit of weeping is followed by thirst, which is only the system calling for water to quench the inward fire. A constipated condition of the bowels is a universal accompaniment of insanity and of most melancholic patients, while an over-excitement of the intellectual powers produces the opposite pathological result. Some of the most vigorons thinkers whom we have known were invariably attacked with diarrhea after a lecture or sermon. These phenomena are sufficient to establish a sympathetic connection between the states of the mind and the physiological action of the lower intestine. A despairing habit of mind, and a tendency to forebode evil, will generate a weakened action of the bowels, while the opposite mental state will give to them a healthful vigor and tone. The bowels receive their cerebral stimulus from a part of the brain situated between hope and veneration. And in constipation, when long continued, we have often observed a congested and inflamed state of this portion of the brain. An abnormal or inverted action of hope is communicated to the part of the cerebrum adjacent to it, from which the bowels derive their power to set. By magnetic manipulations of this point of the brain, removing the unnatural heat, and stimulating the organ of hope to a boundless faith in the “good time coming,” and thus infusing a healthy mental stimulus into the bowels, will produce all the good effects, with none of the evil reactive results, of cathartic medicines. Such drugs, through the spiritual essence they contain, act upon the mind and this part of the brain. A very moderate dose of rhubarb will sometimes lift the mountain of despair temporarily from the most gloomy patient. But this can be done more effectually and permanently by a psychological influence intelligently applied. All diseases having a mental origin, require spiritual remedies. There are certain affections and painful derangements of the rectum, that indicate the connection between certain abnormal conditions of the body and their accompanping disordered mental action. Among these are hemorrhoids, sometimes ultimating in an ulcerous condition of the rectum. We have had occasion to observe many times, that this troublesome and painful affection is attended with great irritability of temper and impatience, and there is always in this disease a tendency to that spiritual state. Let us see if we can trace any necessary connection between such a mental state and the disease under consideration. Is there here the relation of cause and effect? In this disease there is always an abnormal state of the liver. Impatience, irritability, and fretfulness exhibit a morbid excitability of what is celled combativeness. Now the liver receives its nerve-stimulus from a part of the brain between combativeness and caution. There is often a severe pain here in the headache occasioned by a derangement of the hepatic functions. The excited state of the so-called organ of combativeness robs the point of the cerebrum, with which the liver is in sympathetical connection, of its vital force. When the patient is irritable or fretful, opposed to everything, and contented with nothing, the organ in the brain, through which these feelings are manifested, draws into itself the nerve-life from the adjacent parts of the brain that supply the peculiar force necessaly to the healthy action of the liver. Thus our pettishness and peevishness rob the liver of its vital power, and this occasions our hemorrhoidal troubles. To cure this painful complaint, the patient’s attention should be directed to the spiritual cause. The root of the trouble should be shown him, and he should induce upon himself the opposite mental state. If one would be his own physician, and cure himself, let him lay aside all nostrums — which only aggravate the trouble in their final results — and attend to his feelings. The cause being removed, the effect will cease. If he has not suflicicnt mental control to do this, he should permit the magnetic or psychological healer to induce upon him a calm, gentle, and patient frame, and to convert his soul to a meek and quiet spirit. The office of the hepatic apparatus is to separate from the blood a certain portion of the waste, worn out particles, which are collected into the gall-cist, from which they are emptied into the contents of the duode- num or second stomach. All that csp be worked over into healthy blood passes with the chyle into the general circulation. The remainder is ejected from the system with the excrementitious matter of the rectum. The bile is alkaline in its chemical nature, while the urinary secretion contains an acid principle. As there is an affinity between an acid and an alkali, so there is a sympathetic connection between the liver and kidneys, and both are usually diseased together. The careful student of human nature will not fail to observe, that the organs are connected in pairs in the discharge of their functions. We havo already spoken of the heart and lungs, and shown the dual nature of the brain. The liver and kidneys act in concert. The same is true of the spleen and pancreas. As the mind is composed of the two distinct departments of the love, or affectional nature, and the intellect, so the organs of the body receive the influx of spiritual life from the one or the other. The liver corresponds to the emotions or feelings, and the kidneys are influenced indirectly by these or through the intellectual principle. As every affection has its correspondent or harmonious mode of thinking or intellection, so the action of the liver is attended with an answering or echoing movement of the kidneys. If the one is torpid, the other is inactive. The mental states that influence the one, act upon the other. This concordant movement of the two organs deserves to be noted, as it is certain that every morbid spiritual state that occasions a deranged action of the hepatic functions will indirectly affect the renal action. As an evidence that the states of the mind affect the chemical action of the excreting organs, we have the demonstrated fact, that the effete products separated from the blood by the kidneys vary in character with the amount of cerebral action. Excessive activity of the mind is uniformly accompanied by the excretion of an unusual quantity of the alkaline phosphates. All abnormal nervous excitement produces the same effect, rapidly using up the element of phosphoric acid in the brain. Everyone must have noticed the “peculiar odor of the insane,” implying certain morbid products in the perspiration, and showing the influence of unsound mental conditions upon the action of the perspiratory glands. No organ can, in a healthy manner, perform its appointed use in the human body, unless it is preceded by an equally normal state of the part of our mental nature to which it belongs and of which it is the external manifestation. The office of the excretory organs is to throw off the worn out material, preparatory to the introduction of new particles, so that the body is actually renewed many times during our earthly existence. But the mind should also be renewed. The idea of spiritual renovation is no modern discovery. Paul even speaks of the inward man being renewed day by day, and enjoins upon us the duty of putting off the old man, or our worn out states, and of being renewed in the spirit of our minds, or our affectional nature and its emotions. There are faculties of the mind whose office is excretory. It is the office of what men call conscience to give us an instinctive perception of what is good and evil, and to influence us to receive the one and reject the other. By good we mean that which affords us delight, and by evil that which is undelightful. We have nothing to do with that which bears these names in the current theologies. Every healthy mind possesses in itself, and as a part of its organism, an intuitive perception of what is needed for its happiness, and an instinctive repugnance to what seems undelightful. Call it by what name you will, — intuition, perception, an internal dictate, or conscience, — in the spiritual nature it performs an office similar to the hepatic functions in the bodily organism. It rejects what it deems evil, and incites to what seems to us our good. That the correspondence of the liver and conscience is not imaginary, nor merely the expression of analogy in their action and use, but is vitally and sympathetically real, is made manifest from this — that in certain derangements of the liver we often witness a similar abnormal state of the faculty of conscience. It is sometimes morbidly sensitive, at other times it may be torpid and indifferent to good or evil. Its organ in the brain is also affected with inflammation and congestion. The unhappy patient suffers a constant sense of self-imposed condemnation. He imagines that the theological scare-crows, hung up by the pulpit, are, in his case at least, living realities, that he is the most wicked of men, has blasphemed the Holy Ghost, committed the sin unto death, is obnoxious to the wrath of God, and is guilty of all manner of imaginary evil. Such persons suffer untold misery, seeming often to their fricnds as unnecessary, from the diseased sensitiveness of the conscience, and are overwhelmed with a sense of guilt, though the outward life is not disorderly. We have noticed this state of mind to underlie that worst form of dyspepsia known as duodenitis, which involves a too sensitive state of the mucous surface of the duodenum, and a derangement of the biliary secretion. And we have known the whole disorder of body and mind to be removed, in an exceedingly brief time, under a judicious magnetic treatment. Every observing physician will have frequent opportunity of witnessing this state of body and mind, and of testing the correctness of the theory. And he will find that the shortest way to a cure of the body is by relieving the mind of the patient from this morbid action. The soul must be delivered from the “body of this death,” before any remedial agents in the form of medicines will be of any avail. If this be done by his own psychological influence in his office, or at the anxious seat by the prayers of those who feel called to save “immortal and never-dying souls,” which is only the influence of happier minds upon the sufferer, it matters not, if it only be well and effectually done. An habitually gloomy state of mind, and dejection of spirits, Which is, as Cullen observes, a partial insanity, has received the expressive name of melancholy, from two Greek words, signifying black bile. Such a state of mind was intuitively perceived to be connected with a diseased liver. But what is melancholy but a clinging to old and worn out enjoyments, that now belong to the past? The melancholic patient, instead of finding his happiness in the living present, tries to feed his hungry affections with the memory of dead joys. A state of mind that sees in the divine arrangements of the present moment, all that is necessary to constitute our highest good, and turns no longing look to the past, nor anxious gaze into the unknown future, is one that assures a healthy activity of the liver. Old enjoyments and worn out delights, that have subserved their use, should be cast off, to make way for new and more Vital pleasures. “Very often,” remarks a writer in the Christian Examiner, “the cause of mental disease is an abnormal adhesiveness of certain states, an involuntary pertinacious retention of the effete products of the spirit. Dreams, superstitions, imaginary conceptions, differentiated and offcast acts, old emotions, the clogged-up perspirations of sentiment, — the excrementitious stuff of the mind — which should be regularly deported by the active excretories of thought and feeling, are sometimes unduly detained in consciousness, producing anxiety, fastening attention, and resulting in the most deadly disturbances of mental equilibrium and health. In the subjects of excessive melancholy, how often old joys, to be known now no more, and which should therefore be cheerfully dismissed, with sickly persistence float back over the memory in strains of elysian sadness to break the heartl!” It is precisely this state of the inner nran and the interior life, that lies at the bottom of most forms of liver disease. And the best medicine for the patient is some new and living enjoyments. This will operate as a specific upon the biliary secretion, and obviate the use of all mercurial preparations. Magnetize the patient into the supreme bliss of the present moment, so that he shall feel that he has found the summon bonum [supreme good,] and need no longer to search for it among the decaying relics of the past, and you have loostened, at once, the grasp of the disease. The corresponding state of the intellectual principle, the same ideas being retained in the thoughts, the brooding perpetually over old troubles and old delights, occasions a diseased action of the kidneys. In many nervous derangements, as they are falaely called, there is a tendency to frequent urination, the discharge being small in quantity sometimes and highly colored, as if the kidneys were trying to do the work of the liver, but usually the discharge is limpid as pure water. This is occasioned by the perpetual thinking of the patients. He sits for hours like a marble statue, his mind moving in the same old channels of thought, and his breathing in these morbid reveries almost imperceptible. It is the office of the lungs, as an excreting organ, to eliminate the worn out hydrogen and carbon of the blood. It combines with the oxygen of the air and forms the watery vapor that goes forth with the breath. This in twenty-four hours amounts to no inconsiderable quantity, if it could all be condensed and preserved. In the patient’s state of perpetual thinking, the lungs perform this office only to a limited extent, and their work is thrown upon the kidneys. Hence the increased watery and saccharine excretion of those organs. Sugar contains the elements of water, oxygen end hydrogen, and also carbon, combined in definite proportions. This should pass off from the body through the lungs, and not through the kidneys. To change the fixed habit of thinking, and educate the respiration of the patient, is the most efficient remedy for diabetes and other kidney diseases, which are confessedly difficult to manage by the ordinary systems of medication. The kidneys were supposd by the ancients to be the seat of the intelligence. This arose from a vague apprehension of their correspondence with the intellectual principle. The heart was thought to be the seat of the aftections, and the reins of the reason. And it is an interesting fact in this connection, that the part of the brain whence they receive their cerebral stimulus, is situated on each side of the organ of causality. In their diseased condition, attended also with a morbid state of the liver, there is often felt a severe pain, commencing here and apparently extending through to the opposite pole between combativeness and caution. The kidneys correspond in their use in the outer man, to the judgment or reason in the mental economy. They separate from the blood the uric acid, which if allowed to remain would poison and pollute the life of the body. This acid is an expressive symbol of devitalized truths, and truth without vitality is falsity. Acids are usually generated by certain putrefactie processes and fermentations. And the secretion of this waste and worn out material by the kidneys, and its elimination from the organism through the bladder and ureters, answers to the function of the judgment or the reason in the soul-principle. The Greek word which is usually translatcd by the English term judgment, primarily signifies to separate, and to reject. The reason is that faculty of mind by which we distinguish truth from falsity, a living verity from a devitalized notion, and separate the latter from the former, or cast away the one to make room for the other. There can be no perfect health of mind, nor genuine spiritual growth, without this excretory action of the intellect. Defunct ideas should be laid aside, stereotyped and fixed modes of thinking exchanged for new methods of intellection. Monomania, a form of insanity not uncommon, is only the fixedness of an idea, the petrifaction of a thought, and a calculus or stone in the mental bladder. Old and worn out dogmas, when they have accomplished their use and lost their life, should be rejected, that the intellect may become receptive of new and vital truths. The dead past should be decently buried, to make room for a future and better generation of youthful and living verities. If the excretory organs eject from the system vital particles, disease is the result. The new supply does not balance the waste, and the bodily tissues are diminished, and their substance impaired. So we should be careful lest we too hastily put away the truths of a former dispensation before they have lost their vitality to us, and ceased to be of any further use, for fear that spiritual leanness and mental emaciation should result. But our greater danger is found in the reluctance with which we part with old and worn out truth, and the pertinacious adherence of the mind to its fixed modes of thought and feeling. We cling to them after we are conscious they are dead, and mourn over their loss, like Rachel weeping for her children, and refusing to be comforted because they are not. Or we are too often like Rizpah, the daughter of Aiah, who took the bodies of her seven sons, slain in the beginning of the barley-harvest, and, spreading sackcloth upon the rock, seated herself upon it, and guarded them day and night, lest the birds of the air, or the beasts of the field, should consume them. Thus we cleave to the defunct and decaying truths of a past age and bygone era of human development, until their putrid exhalations corrupt the spiritual air we breathe, and poison our intellectual life. The prophets and apostles of the New Age are the best physicians for such a scrofulous diathesis of the interior man. It is not lifeless mineral or vegetable compounds their case requires, but living ideas, that shall act as alteratives in the mental organism, changing the fixed direction of their thoughts and feelings into other channels, that they may be renewed in the spirit of their minds. Chapter 16 The Skin: Its Connection With The Internal Organs, And Correspondence With The Mind There is no organ of the body more skillfully and wonderfully constructed, and whose normal action is more necessary to our physical well-being, than the skin. The substance of which the various tissues are made, are being constantly changed. It has been stated that once in seven years, the whole bodily structure is renewed. But there are satisfactory reasons for believing that complete renovation is effected in a much briefer period, perhaps as often as once a year, if not once a month. The time necessasry for this change in the organic elements, is that which is required for an amount of worn-out material, equal to the weight of the body, to pass off through the appropriate channels, and an equal amount to be received and appropriated. Every day new matter is supplied from the food, and particles of every tissue are dislodged and carried out of the system by the excretory organs, one of the most prominent of which is the skin. The waste, worn-out particles pass off from the skin invisibly, in the form of insensible perspiration, and visibly, and in appreciable quantities, in sensible perspiration or sweat. This useless matter is eliminated from the system through what we call the pores of the skin, which are crowded together upon the entire surface of the body, and are the terminations of millions of minute spiral tubes, proceeding from the membranous envelopes of the internal organs. They are not mere punctures or holes in the cuticular covering, but are the outlets of a grand system of drainage, and of pipes conveying nutritious elements into the body. In this way, and by means of nervous fibers which proceed from the various organs, and are spread out into a nexus or network in the cutis vera, the skin has connection and communication with all the internal organs, and is their ultimation or external boundary. These pores or tubes are more numerous in some places than in others. There are more of them in the palms of the hands than in the heel of the feet, there being in the former about three thousand, five hundred and twenty eight to the square inch, and in the latter two thousand, two hundred and sixty eight. The general average has been estimated in Wilson’s Anatomy, to be twenty-eight hundred to the square inch. The number of square inches of surface in a man of medium size, is twenty-five hundred. This would give seven millions as the whole number of pores. These tubes are estimated to be only one fourth of an inch in length, which falls greatly short of the truth, but this gives the number of inches of perspiratory tube as one million, seven hundred and fifty thousand, or nearly twenty-eight miles. But this is some six times too small in relation to the length of each tube, and at least five times less than the real number of pores to the square inch. If so, there would be eight hundred andforty miles of these minute draining pipes terminating in the skin. Physiologists have computed, that through these channels there are excreted about two and a half pounds of waste matter every day, or seventy-five pounds a month. A large proportion of this is mere watery vapor, but holding in solntion minute quantities of solid matter, which once composed the muscles, nerves, and other tissues. If this were left to accumulate, it would aggregate in such quantities as to interfere with the healthful and vigorous functional action of all the organs, and fevers and other morbid conditions of the system would be the inevitable result. This passes off from the body through the skin, and is lodged in the clothing, or surrounds us as a sphere or atmosphere of its own exhalations. This perspiration is attended with a sensible odor, different in various persons, and in the same person at different times. To keep these pores open and in proper action is as necessary to the health of the internal organs as it is to that of the surface. And to ascertain what spiritual states and influences affect their action, is not merely a matter of curiosity, but of practical hygienio value. We shall endeavor to show this in as clear a light as we are able. The investing membranes are the grand chemical laboratory of the living system. The secretory and perspiratory glands, and the absorbents, are the apparatus nature uses in her chemistry of life. The one throws off the diseased and worn-out particles, the other imbibes them. We are satisfied “that the spring of all nourishment and abundance, whether of the inner or outer man, is not to be found where we seek it: it lies deep in the spirituality of our nature, there where no external evils can reach, to trouble or dry it up.” It was the opinion of Paracelsus, that man is not only fed through his stomach, but through all the membranes of the body by drawing in nutriment from the elements surrounding us. We drink in life from the viewless air, and from the unseen all-surrounding spiritual realm. There are well-authenticated cases of persons passing long periods without food or drink. But undoubtedly the spiritual elements or essences, contained in our ordinary diet, were received from other sources. Thus man may eat angels’ food. Elijah in this way passed forty days without other nutriment than the spiritual world supplied. Thus Moses at the moment, and Jesus in the wilderness of Bethsaida, susained life for more than a month without material food. We imbibe from the atmosphere much that is essential to life and health, not merely through the lungs, but like the leaves of plants from the air in contact with us. Hence the hygiene value of both the air-bath, and the sun-bath, in which the whole surface of the body is exposed to the unobstructed action of the atmospheric elements and the influence of light. The parts of the body least covered by the clothing, are always in the healthiest condition. All the internal organs may be affected by an application of medicines and various substances applied to the surface, as we have previously shown. And it is better to apply medicines here, than to the stomach and intestinal canal. The latter is the common sewer of the body, and is the last place in the world in which to put medical compounds. We have often known a cloth wet in a solution of sulphate of magnesia, to cause a movement of the lower intestine, in a costive state of the bowels, and that without inflaming the whole alimentary tube, as when administered through the stomach. Any organ may be thus affected, for when there is in it a lack of any element, it has a hungry infinity for it, and attracts it to itself, when the substance containing it is applied to the skin over it. Our experiments with medicines thus applied have satisfied us that they possess efficiency, without the usual morbid results attending their administration in the ordinary way. An application of common salt to the lumbar plexus, will relieve an inflamed state of the kidneys, indicated by an excess of saccharine matter in the urine. But an intelligent application of spiritual or mental force, may produce all the ef-fects that can be produced by medicines. We have thrown persons into a gentle perspiration in five minutes, without touching them, and sometimes when they were miles away. For let it be remcmbererl that a psychological influence can affect the psychological action of any organ in the body. But it is in this, as in everything else, — knowledge is power. To know how to do anything, is to be able to do it. The laws that govern in the production of such results we hope to explain hereafter. But what can be done by one mind acting upon another mind, and through this upon the body, can be effected in a still higher degree by angels and spirits. If they can move ponderable bodies, as a stone at the entrance of a sepulcher, or articles of furniture, or a man’s hand, and these are established facts of science, and demonstrated truths, they can certainly just as well affect the phgsiological activity of an organ in the body, by an intelligent employment of spiritual and imponderable forces. We have the means of knowing, or at least of believing, that there are associations of spirits in the other world, whose use and happiness are found in ministcring to minds diseased. There are many Raphaels, or divine physicians there. And the laws that govern the production of healing effects by sanative spiritual influences, are subjects of earnest investigation. Hereafter the world will receive higher light on this important and interesting subject, than has ever dawned upon us from the serene and lucid depths of the angelic heavens. A calm clear light is already breaking in the east. It will be seen by coming generations, that all the therapeutic effects that we aim to produce by medicines, but often fail in our attempts, can be unerringly caused by psychological forces. The spiritual world contains, and perhaps is made up of, the invisible essences of material things. All the sanative virtues of plants and minerals are to be attributed to the spiritual forces of which they are only the ultimate expression. It has been established by experiment, that pure water, in the hands of a good magnetizer, can be made to produce the specific effects of any medical preparation. But it is only the action of his mind upon it, for our inner being inherits from the central Life a sort of creative force. The so-called miracle, in Cana, where Jesus made water into wine, was performed in harmony with this law; for all miracles that are historically true, are only the exhibition of higher laws of nature than those men usually avail themselves of. If by the employment of unrecognized spirit forces, such a reslllt was effected in an obscure village of Galilee, cannot spiritual beings impart a sanative principle to anything we take into the system, or that comes in contact with us? And cannot the human mind here learn to do it? If the account of the pool of Bethesda be accepted as literally true, an angel imparted sanative virtues to its water, so that whoever stepped in was made whole of whatsoever disease he had. There is nothing contrary to the known laws of nature in this. Facts go to show that the manipulation of medicines by the physician, and his mental states while compounding them, produce psychometrical effects upon a sensitive patient. All chemical changes in the body are effected by the action of the cellular tissue, which composes the membranes that surround and interpenetrate all the organs and the entire system. These membranes are mucous or serous, positive or negative, like the copper and zinc in an electro-magnetic battery. All positive substances give off a negative magnetism, and all negative substances absorb and throw off a positive electrical force. Any influence that stimulates to excessive action the mucous surfaces of the body, throws it into a negative state and closes the pores of the skin. This is the case in a common cold, which is only an infant fever. All the mucous membranes or tissues exhibit an increased action, and the serous surfaces are correspondently inactive and dry. There is a loss of vital harmony. Before the pores can be opened, and the febtile symptoms relieved, the bodily organs must be rendered more positive by an excitement of the serous membranes. The dryness of the surface is only what is seen everywhere in the serous tissue of all the organs. The question now arises: What spiritual states, or forces, will excite to action the appropriate membranes, and increase the serous secretions, and open the pores of the skin, and what mental states will so act upon the mucous surfaces, as to close the mouths of the spiral draining tubes, and check or suspend all perspiration? It is an interesting fact in this connection, that certain animals never sweat, however much they may be heated. This is true of the dog, the goat, the cat, and all animals of the feline species, and the hog. In the animal races that never exhibit any sensible perspiration, we find prominently developed some one or more of the selfish propensities that have their organs in man in the base of the brain. Occasionally a human being is found who never exhibits much, if any, sensible perspiration, while others in the game atmosphere, the same temperature, and the same employment, may appear to have been immersed in water. It seems to be his normal state, a peculiarity of mental and physical organization. But it will be found that some one or all the organs at the base of the blain are predominantly active. To lower the action of these organs by demagnetizing them, by sending thcir vital force down into corresponding organs of the body, or up to the region of the intellectual and spiritual faculties, is the modus operandi of giving a patient a psychological sweat. The more the mind is elevated above the animal and sensuous range of action, the more active are the perspiratory glands of the skin. In sleep this region of the brain is usually quiescent, and an increased perspiration is the result. One of the first symptoms exhibited in that exalted state of the mind’s action characterizing the magnetic coma or trance, is the unusual moisture of the hands and the surface of the body. In consumption there is invariably exhibited a loss of harmony between the intellectual and affectional departments of the mind, the former predominating. They are affectionally cold and think more than they feel. This predominance of the intellectual over the emotional, affects the amount of the respiratory action, and also the state of the skin. They often exhibit a morbid tendency to undue perspiration. And they never can be relieved of the disease, until the lost harmony of the mind is restored. It is well known that unusual muscular exertion induces an increased perspiration, and by magnetizing the part of the cerebrum which is the organ of all voluntary movements, the same effect can be produced upon the perspiratory glands. Thus the action of the skin is under the control of the intelligent magnetic healer, A certain force force, brought to bear upon some parts of the brain, will send a glow of heat over the whole surface of the body, producing a transient febrile state. By another action of his mind and will, he can produce almost instantly the opposite physiological condition, and throw the patient into a gentle perspiration. Are there any drugs that can equal the living force of a mind made in the image of God, and which incloses in its hidden depths a germ of the one and only Life? We have known fevers, in their incipient stage, to be cured by a psychological force in less than five minutes. In one case a person connected with the War Department in Washington, was thrown into a profuse perspiration, while the operator was quietly seated in his library in New Hampshire. Many facts and testimonials could be given to confirm the statements we might make in relation to the wonderful effects produced by the simple force of the mind. But they would not seem credible to those who do not understand the spiritual laws that govern in such cases. We are apt to forget that mind is the only causal agent in the universe, and that all effects and phenomena in the realm of material things owe their origin to the action of spiritual forces. The sublime movements of the universe are all effects of a divine and self-sustaining force whose name is the I AM, the Living One, and whom the philosophic Greeks called Zeus, from a verb meaning to live. The whole realm of nature is subordinate to spirit, and controlled by it. All physiological action is only an ultimation of psychological forces. All vital movements are a display in the realm of organized matter of spiritual dynamics. And sufficient hints and glimpses of truth have been afford us in this chapter to warrant the belief, or at least, the hope, that the time is coming when all cultaneous diseases, and febrile states of the system — and their name is legion — will be under the control of an intelligent use of the living powers of the human spirit. Jesus cured Peter’s wife’s mother of a fever by taking her by the hands, and we have seen a person thrown into a healthy perspiration in the same way. The arms are the chief instrument of muscular motion, and all the voluntary strength of the body can be concentrated in them. They have sympathetic connection with the point of the brain where muscular force has its seat. And an excitement of this part of the brain acts upon the perspiratory glands. We have before remarked that our physiological and pathological states render us receptive of a corresponding spiritual influx. The various ablutions of the Jewish and Mohammedan laws have not only a hygienic value, but a real spiritual use. The washing of the body not only purifies the skin, and white-washes the outside of the sepulcher, but purifies the internal organs, and the spiritual man as well. It is a law that the influx of life from the realm of spirit, is modified by the quality and condition of the recipient form. Hence when the body becomes foul by the retention of worn-out material, which accumulates on the surface and in the interior of the structure, it becomes a cage suitable only for the dwelling of unclean birds, and no others will descend and make their nest in it. It is a vessel fitted to receive only the lower passions and feelings of human nature. Such mental states, ultimated in a correspondent bodily condition, are the spiritual causes of fevers and many loathsome and unclean cutaneous diseases. External cleanliness is not only next to godliness, but may be viewed as a part of it. Public bathing houses are as important a means of grace as our poorly ventilated churches, and many an unhappy soul would be brought nearer to heaven by a judicious application of soap and water, than he could be by listening to a sermon about things of which he comprehends little and cares less. If we purify the external body, it prepares a recipient vessel for the influx of pure affections and of truths in agreement with them. To bring the external nature into correspondent harmony with the higher and diviner sentiments and powers, should be our steady aim. For the soul not only acts upon the body, but the latter reacts upon the former. Chapter 17 The Senses: Their Correspondence And Independent Or Spiritual Action In most systems of mental philosophy, the bodily senses are stated to be five in number — seeing, hearing, smelling, tasting, and feeling. Some metaphysical writers have added others to the number, as the muscular sense, the moral sense, and the esthetic sense. Others with more reason have reduced them to three in number, the sense of smelling and tasting being viewed as only modifications of feeling, as they are excited by the actual contact of substances with their nerve fibers. In fact the sense of feeling may be considered as the universal sense underlying the action of all the others. And in certain states, as in what is called psychometry, the whole body becomes an organ of perception, and all the senses are reduced to a unity — a spiritual state it is difficalt to describe. The truth previously demonstrated, that sensation is not located in the bodily organism, but in the intermediate spiritual form, is one of great scientific value. All sensation is a spiritual phenomenon. The spiritual senses are not another set of faculties, but only our ordinary senses acting independently of the bodily organs. It has been demonstrated that there is vision, clear and far-reaching, without the use of the external eye. In somnambulism this can be proved to be the fact. The pupil of the eye is dilated to its utmost capacity, and the direct rays of the sun, or the powerful calcium light thrown upon it, do not cause it to contract in the least. The six small muscles that move the eye seem to be temporarily paralyzed and motionless. No degree of light can be made to affect the lachrymal glands, but the eye is fixed, vacant, and glassy. All this goes to show that the optic nerve is destitute of sensibility, and the external eye is of no more use than it is after death. Yet there is the power to discern objects near or remote, with far greater distinctness than in the normal state. There are certain persons who seem to have unfolded within them the power of seeing without the use of the material organ of vision. I do not refer to what is usually called clairvoyance, which is a much less spiritual state. The persons to whom I refer are in their normal state. They are not subject to what passes under the name of the trance, a magnetic sleep either self-induced or imposed upon them by another. They are not in a somnambulic state, but in perfect consciousness and wakefulness. Yet they see with more or less clearness, either with the eye open or shut, in the light or in the darkness, hundreds of miles away, so that they can describe persons, and even places with great particularity and exactness. They perceive the complexion, the form of the countenance, the color of the hair, the temperament, and read the character, the leading traits of which they give with accuracy, though entire strangers to them, and see the objects that surround them. This state is far higher and more spiritual than ordinary clairvoyance. Their inner being has arisen above the limitations of time and space, and the bondage to material things, and the spiritual man, the interior life, has attained to freedom, such as it usually enjoys only after it has become divested of the external body. The organs of sense, like everything else in the human body, are correspondences, or are effects of which something in the spiritual nature is the cause. The eye belongs to the intellect, or is an organ through which the understanding holds communication with the outward world. This is unconsciously recognized in the language of men. To see a thing and to know it, are used interchangeably, as when one says, the whole of a thing is greater than any of its parts, and you reply, “I see it is so.” We at once see the truth of it. But seeing is not knowing, but corresponds to it, for we may see an object of which we know little or nothing. We see just to the extent of our knowledge and no further. A skillful botanist sees a thousand times more in a tree than one who knows but little of its morphology and physiology. In a purely spiritual state and world, the more the intellect is developed, the clearer is the vision. The relation of the understanding and the eye, and the sympathetic connection between them may be shown in another way. The eye sometimes silently speaks, and discloses the interior thought, which is often quite different from the language of the lips. Intelligence beams from the eye. An intense excitement of the intellect gives an unearthly lustre to the eye. The eye is oftentimes affected by the diseased condition of those organs that have correspondence with the intellectual faculties, as the kidneys and the lungs. The condition of the duodenum or second stomach, seems to influence the external eye. We have had occasion to notice that sore eyes are often accompanied with an inflamed state of the mucous surface of the duodenum. In all ophthalmic inflammations, there is found a tender spot about half way between the ear and the corner of the eye. When the sensitiveness of this part is removed, and the congestion relieved by the magnetism of the hand, it allays the inflammation of the eye and the duodenum at the same time. It was remarked by Swedenborg that the natural eye sees only material objects, but cannot discern spiritual realities. This is undoubtedly correct. But when he avers that the spiritual eye takes cognizance only of spiritual things, and cannot perceive any objects in the material world, we think there is some mistake here, either in him or our understanding of him. He himself saw the fire that was raging in Stockholm, when he was in Gottenburg three hundred miles from the former place. He informed his friends where it commenced, how far it proceeded, and when it was extinguished. All his statements were confirmed two days after by the arrival of a messenger at Gottenburg. It is useless to say that this was seen by the external, or what he calls the natural eye. It was only the inner sense, acting independently of the bodily organ, that became cognizant of it. Here then is a plain case of the inner eye perceiving material phenomena. There can be no doubt, that while the spiritual world, with its objective realities, is veiled is darkness to our outward senses, the penetrative vision of spirits and angels may perceive the objects and persons of this lower or exterior range of life. The spiritual may discern the material, the inner take cognizance of the outer, the higher of the lower, because this is the divine order, but the converse of this is impossible. The sense of hearing, as a medium of communication between the mind and the external world, stands next in importance to that of vision. The ear, in its structure, is one of the most compicated and delicately organized instruments of the soul. As the eye corresponds to the intellect, so the ear answers to the affectional nature. As the eye is influenced by the states of the intellectual faculties, so the ear is affected by the varying states of the love. In the bodily organism it belongs to the vital system, as the eye does to the pulmonary. Diseases of the involuntary or vital organs affect the ear by sympathy, while pulmonary disorders, and an abnormal state of the organs having correspondence with the intellect, affect the eye. Hearing, as a voluntary act, is the result of attention and hearkening. They are the causes or prior states of the mind, of which hearing is the effect. In a state of absent-mindedness or mental abstraction, the ear becomes insensible to external sounds. Ordinary conversation is not noticed. A person may be addressed, but he hears nothing until his attention is excited. The mental act of listening, or hcarkening, infuses into the auditory nerve a spiritual and cerebral stimulus, that increases its sensibility and renders it more impressible to the undulatory movements of the atmosphere and the ether which are necessary to the sensation of hearing. In all forms of deafness occasioned by a weakened condition of the nerve of hearing, the best remedy will be found in the frequent excitement of the mental state that is a prerequisite to the action of the auditory sense. Sometimes the very act of listening to hear the ticking of a watch, or some distant sound, will so affect the organ of hearing that the sensitiveness of the nerve will be restored. In some forms of deafness, there seems to be only a loss of the power of attention. The cause of the defect in the hearing is found in a sort of mental abstraction, and when they are temporarily aroused from this introversion of the mind, their power of hearing even ordinary conversation is restored. We have had under our care several cases of this nature. The remark is often made of such persons, that they hear with distinctness what you do not wish them to hear. When their attention is excited, even ordinary conversation becomes audible to them. This indicates with clearness that the mind is at fault, more than any diseased condition of the organ of hearing. The cause of this form of deafness is spiritual, and the remedy must be spiritual also. There is a sympathetic connection between the ear and what is improperly called the organ of cautiousness. We have reason to suspect that the power of listening, or of hearkening, is located in this part of the cerebral structure. It will be found to be true, that the more fully this part of the brain is developed, the more acute is the sense of hearing. This is so both in animals and men. In the hare the ear, which is of unusual size, is situated in immediate connection with the so-called organ of cautiousness, and there is a remarkable power of attention, or of concentrating the mental force upon tale auditory sense, and a most acute perception of sounds. What is called its timidity, is only this mental trait, the unusual activity of the faculty of attention. We have demonstrated by experiment, that by magnetizing this part of the brain, with an attempt to excite the attention, it increases the sensitiveness of the ear to sounds. We have come to the conclusion that the sense of hearing, so far as it is a voluntary act, depends upon this point of the cerebrum for its nerve stimulus. But hearing is also involuntary, and as an involuntary sense, the ear has sympathetic connection with the cerebellum, and by placing the hand on a point just below the cercbellum, at the commencement of the occipital portion of the spinal column, and imparting a magnetic force to it, the ear will he affected. When a person has been deaf of one ear for any considerable length of time, there will be found a perceptible depression here on one side. This we have frequently noticed. Deafness is sometimes occasioned by an inflamed state of the membrana tympani, a delicate and sensitive membrane stretched across the ear passage, and designed to protect the inner ear from the violence of the atmospheric vibrations. The nerve of this membrane may be affected by applying the finger just behind the zygomatic process of the superior maxillary bone, and in front of the ear. Beneath this place the nerve enters the ear. Here is the seat of the pain in acute otalgia or ear-ache. Deafness is sometimes only an inflamed and congested condition of the membrana tympani. It becomes positively charged with vital force, and is too sensitive, while the inner ear is coldly negative. This occasions a constant roaring or ringing sound, in its earlier stages. By cooling the nerve, the difficulty is at once relieved. This membrane seems to have a sympathetic connection with the organs of tune and time, and receives its cerebral stimulus from a point situated between them. The sense of hearing may act independently of the external organ. There are those who not only see without regard to distance of space and without the intervention of ordinary light, but also are able to hear without the vibration of the atmosphere. As light is produced by an undulatory movement of the ether, so the sensation of hearing may depend for its existence upon the motion of a still more subtle element denominated the aura. Certain it is, that persons many miles away are heard distinctly to speak, and even their thoughts become audible. Words, uttered at a distance of many leagues, are heard as clearly as if the person speaking were in the same room with us. This may seem even more marvelous and incredible than the interior vision above described. To this inner auditory sense spirits and angels speak. The Jewish prophets listened to voices wafted from the interior realms, and in the unruffled stillness of the soul received messages from the inhabitants of the other shore. Some in every age and nation have enjoyed the same privilege. By them the harmonies of the upper spheres have been heard through the operating vail. One peculiarity of those sounds ought not to pass without notice. They do not enter the ear by an external way, or through the auditory canal (the meatus auditorius externus), but they arise from within, and seem to pass up through the Eustachian tube. Whether this is real or only a seeming, we are unable to say. But the sound is as distinctly heard, as any produced by a vibration of the atmosphere; collected and thrown upon the membrane of the tympanum. Persons in whom the intellect is exalted to a spiritual plane of action, are endowed with clear-seeing, because the sight corresponds to the understanding. Those in whom the affectional nature is elevated to the same degree, so as to be in harmony with the spiritualized intellect, are not only clairvoyant, but clairaudient also, because the hearing corresponds to the love, and is influenced by the emotions. The sense of touch, or feeling, is not confined to a small portion of the body, but is distributed over its whole surface. But there are certain parts, as the palms of the hand, and the lips, which possess this sense in a higher degree, in conseqnence of numerous papillae, which, in addition to blood-vessels, contain nervous loops, and also peculiar ovoid bodies called “axile corpuscles,” possessing gray ganglionic vescicles or cells. The touch or feeling is the sense belonging to the affectional department of the human mind. This is tacitly recognized in all languages, where we find the word feeling used to express emotions and desires, which are modifications of the love. We speak of feelings of joy, of sorrow, of want, of contentment. These are states of the affections. We also speak of various painful diseased conditions as affections, as a rheumatic, or a neuralgic affection. This is an instinctive acknowledgment, that these abnormal physiological conditions are caused by a disordered or unharmonious state of the affections. The sphere of our life and the states of our love, are communicable by the touch, especially of hand. This is a truth of great practical importance. To those who are peculiarly sensitive to the influence of others, and are highly intuitional, the touch of an individual reveals his affectional states, and even his bodily condition. Such persons are like a delicate electrometer. Affection and friendship spontaneously grasp the hand of another. This is a contact of sensitive and magnetic surfaces through which there is an actual interchange of feeling. When we wish to express and communicate a more ardent state of the feelings, we employ, besides the contact of the hands, the more sensitive surface of the lips, and as Tennyson words it, “The spirits rush together at the touching of the lips.” This is a thing too sacred to be deemed a mere trifle. The kiss of a mother whose whole soul goes out in loving benediction upon her child, is no empty or unmeaning form. It is an actual communication of life, and the divine magnetism of love. It is proper to remark, that the lips have a sympathetic nervous connection with the organs in the back brain that correspond to the domestic and social affections. The touch, or imposition of the hand, has the effect of actually imparting the sphere of our life, and is the natural and spontaneous expression of a desire to do good to others. Thus Jesus blessed little children, and a heart overflowing with benevolence, has often manifested its wish to communicate good to others in the same way. It has a living power, and it is the divine older of our being, that vital force is transmissible from one to another by this means. When the two blind men, who sat by the way-side begging, cried to Jesus to have mercy upon them, he touched their eyes, and immediately they received sight, and followed him. (Matt. In this way he imparted his own life to diseased humanity, but without any permanent loss of his vital fores, for it is a law as invariable as that of gravitation, that to him who gives life, shall life be given. He shall receive from the exhaustless fountain, more than he imparts. We may be conscious that “virtue” has gone out of us, but we shall be made equally certain of the reception of an equivalent potential force. The imposition of the hands always imparts life to another, and as a therapeutic agency, we may rely upon it, with unhesitating confidence and absolute certainty. It is a remedy that never fails when under the direction of intelligence and love. The sensation of smell is occasioned by a minute exhalation of particles from the odorous body. Its anatomy is less understood than that of any of the other senses. The effuvia going forth from all material bodies, wafted by the atmosphere, affect the olfactory nerves of the nostrils. The design of the sense seems to be to give us a perception of what is agreeable to our life, spiritual and physical. There are certain substances that emit to us a disagreeable odor, because they are not in harmony with our nature, yet to certain animals they pour forth delicious fragrance. The sense of smell may have a spiritual range of action. It may become an acute faculty of perception, and so intensified as to be affected not merely by the emanations of material bodies, but by the mental sphere of an individual. A person whom we love, and with whom we are in sympathy, gratifies all our senses, and emits an agreeable spiritual odor. While one, toward whom we feels deep repugnance, becomes offensive to all our senses, and is a mental stench in our spiritual atmosphere. It is a law of our inner being, that whatever is out of harmony with our ruling love, should affect the spiritual sense of smell. When we hear a statement that is repugnant to our feelings, or that we deem absurd, we sometimes instinctively expel the air from the nostrils, as if ridding the nasal cavity of a disagreeable odor. The feeling of disgust toward a person, is expressed by a peculiar movement of the muscles of the nose, as if it were an effort to close the nostrils. This is sufficient to establish the correspondential relation between the mind and the olfactory sensory. They also place in a rational and philosophical light the statement of a distinguished seer, and herald of a New Age, respecting the spiritual world. He discloses the fact that in the realm above, the emanating sphere of spirits and angels is perceived as odorous, and the sense of smell becomes a means of perceiving character. When the sphere of another is in harmony with our own life, it comes as grateful perfume. When not in agreement with our affections, it is perceived as an offensive odor. This is liable to ridicule from shallow minds who do not understand the hidden laws of our being, but the statement rests on a scientific basis and is not so unlike what we here experience as to be destitute of credibility. In what we have said above, we see that the same law operates here, though not so perfectly as in the world beyond. All men know, or may be assured of it, that the perception of what is disagreeable to them ultimates itself in a correspondent movement of the nostrils. The concordant associations, into which the inhabitants of higher spheres are organized by the law of affinity or spiritual attraction, are like the “smell of a field the Lord has blessed.” On the celestial plains, where pure affections prevail and are the spring of all outward activity; odorous gales sweep over the eternal hills, and fragrant spiritual incense fills the land of everlasting spring as the fire of the golden ccnscr perfumed the temple. The man who deems this a matter of ridicule, or unworthy the life above, to he consistent with himself ought to hold his nose, when with hypocritical sanctimoniousness he walks in a flower garden. He should put a bandage over his nostrils in the presence of the magnolia and orange-groves of the South, which fill the adjacent regions with their rich perfumes. Taste is used in common language both in a physical and spiritual sense, It is employed to express a particular sensation excited in us by the application of certain substances to the tongue, as the taste of a grape or apple. Its office in the bodily economy is to give us a perception of pleasure in the use of the natural aliments which are adapted to promote the growth and the healthful functional action of all the organs, and to build up the various tissues. It has also for an end to furnish us with a ready means of judging what is agreeable to the life of the body. In the animal races, in whom it is seldom perverted as in man, in connection with the sense of smell, which is analogous to it, it subserves this use with well-nigh unerring certainty. It has a correspondence with a certain mental function. We have an intellectual relish for those things which are not obnoxious to our interior life, and we have a discernment or power of perceiving what is promotive of our spiritual well-being and growth. Material food serves a similar use in the outward organism to that which truths and spiritual enjoyments accomplish in the interior man. These latter nourish the inward life and contribute to the development of the soul. Hunger and thirst answer, in the external nature, to the desire of knowing, of understanding and of becoming wise. And taste, in its spiritual application, expresses the power of discerning what is promotive of such an end, — especially a judgment based on experience — and a mental relish for and pleasure in those things. In what has been said above, we perceive that all the senses have correspondence with the spiritual nature of man. Sensation is located in the mot external degree of our inner being, in something: intermediate between pure mind and matter, and is the medium through which matter and spirit mutually act and react upon each other. This we have denominated the spiritual body. It is proper to remark,also, that, as the sensation of light and sound is produced by an undulatory movement of a subtle element — the ether and the aura — pervading all space, so the other senses are affected in so analogous way. And all the senses may be excited to action without the intervention of any tangible material substance. They are called into action whenever and wherever the necessary vibratory force acts upon them. They are thus capable of a range of activity independent of the bodily organs. The spiritual senses are the common possession of humanity. The opening of them, as it is called, in certain persons, or rather their emancipation from their material instuments, is apt to be looked upon as an abnormal state, or as an extraordinary, if not miraculous, vouchsafement. If, in the hour of the rending off the external covering, and the transition of the inner man to immortality, the spiritual world is unveiled before the freed vision and celestial voices and harmonies float in upon the enraptured inner ear, it is deemed proper and right, and is accepted as what ought to be. It is a consolation to surviving friends. In the funeral oration from the pulpit, which is now usually deaf, dumb, and blind to all spiritual realities, the comfortable fact is dwelt upon with much solemn eloquence. But, if a person becomes sufficiently spiritual twenty-five years before his departure to a higher realm, to see, hear, and even converse with those who walk the “velvety soils” of the land of perpetual spring, he is looked upon with suspicion, sometimes treated with neglect and contempt, and his sanity seriously called in question. So inconsistent a thing is human nature. In this way the world treated Emmanuel Swedenborg, the most illumincd mind of modern history. We believe, with the force of a prophetic conviction, that the time is coming, and draws near, when men will be educated into the normal use of their spiritual senses. Then the spiritual world will no longer be like those large blank spaces on the earlier maps of Africa, marked “Unexplored Territory.” The youthful imagination was wont to people this wondrous unknown region with all manner of men, animals, birds, and creeping things. To see and converse with those on the shining shore, and to pierce the hidden depths of the inner realms, will be deemed a no more extraordinary occurrence, than our everyday social intercourse with those who are in this outside circumference of being. Such is the normal state of man, and may God and angels help us to return to nature and come into harmony with it. Only one thing is necessary to the unveiling of our spiritual senses, and that is the acquisition of the power of retiring behind the fleshly curtain, so that the interior man may act independently of the outward body. The main obstacle to this is the want of real faith in the actual and substantial existence of our interior selfhood — of a living personality within the material organism. Attaining this, the veil is rent and soon will be removed. As long as the outward body is viewed as the chief thing in our existence, and fills the first place in our thoughts and affections, the inner senses will be in bondage and the spiritual world shrouded in darkness. As soon as men become assured, that the body is no necessary part of our manhood, but the spirit is the real man, they will be able to live independent of the material shell, free themselves from its thraldom, the inner senses will be opened, and they will become conscious inhabitants of a higher world. In the devolopment of the new age, now opening before man a higher earthly destiny, this may become his nornlal state. The soul is sometimes freed, to a certain extent, from its bondage to the fleshly covering, and the spiritual senses are unveiled, by frequent fasting and ascetic mortifications; by an immoderate use of narcotics, as opium and hasheesh; by sickness, in which the powers of the body are gradually weakened; by loss of sleep, and drowning. These are all favorable to the emancipation and manifestation of the soul’s interior powers. Whatever weakens the body loosens the soul’s connection with it, and, in the same degree, gives opportunity for the independent exercise of the senses. But these are abnormal, and hence undesirable, modes of development. No method of unfolding our inner powers is to be deemed desirable which unfits a man for the duties and uses of our ordinary life. Chapter 18 The Mystery Of Life Explained The question “What is life?” has been the unsolved mystery of ages. Some have made it identical with sensation; while others have found the “vital spark of heavenly flame” in intelligence and thought. Some have made it the result of organization. But why is life supposed to result from organization, rather than organization from the vital force, whatever it may be? Others have referred it to the contractility of the fibres. In these theories there is the error of taking effects for causes. Some have supposed it to be a certain indefinable principle superadded to the organism, and distinct from both the soul and the body, — a sort of divine Promethean spark to animate the clay image. They called this indefinable something, life, a word that has been used in psychology and physiology without any determinate signification. One mistake, common to all these theories, has consisted in taking certain effects or phenomena of life, for the vital principle itself. An ancient theory, dating as far back as the Jewish legislator, asserts that the life of the body is the blood, or is in the blood. The same might be predicated of all the animal fluids — the mucous, the serum, or the gastric juice. But who could tell what gave animation to the blood itself? As to the soul, if it had any vitality distinct from its own essence, who could say what it was? Some more modern theorists have referred the vital phenomena to electricity. If this were true, all that would be necessary to add to one’s vital stock, would be to insulate him, and charge him from an electro-magnetic battery. A favorite hypothesis, adopted by many, is that the so-called nervous fluid is the vital element of the body. But the existence of such a fluid has never been demonstrated. Whatever life is, it is certain it is not a fluid. Bichat gives a definition of life which has been extensively adopted, viz. “Life is the sum of the functions by which death is resisted.” Of this denition Coleridge remarks, that he can discover in it “no other meaning than that life consists in being able to live.” Coleridge, following Schelling, makes life to be the “tendency to individuation,” or in other words, the force which combines many qualities into an individual existence. This is true, but indefinite and unsatisfactory. We still ask, What is the power that does this? De Blainville gives a definition of the vital principle, which was adopted by Comte, viz. “Life is the two-fold internal movement of composition and decomposition at once general and continuous.” In other words, it is included in the phenomena of absorption and excretion. But these physiological processes are the effect of life, and not the vital principle itself. Herbert Spencer gives an abstract definition of life in the following words: “Divesting the conception of all superfluities and reducing it to its most abstract shape, we see that life is definable as the continuous adjustment of internal relations to external relations.” This may involve the idea of the “pre-established harmony” of Leibnitz, or it may mean that life is only sensation. The whole suhject of life, its nature and origin, has been involved in such profound mystery, that philosophy has sometimes deemed it the part of wisdom not to meddle with it, but to pass it by, as belonging to those inscrutable matters, which, owing to the necessary limitations of finite thought, we must wait the light of a higher day to disclose. This is a way of disposing of a subject we do not understand, more convenient than scientific. A mystery is not always that which lies beyond the grasp of the human understanding, and is incomprehensible in its nature, but is something which has not been explained. There are many things, which were once classed among the secret things that belong to the Deity alone, that are now well understood. And the awful circle of mystery, into which men have been forbidden to enter, or even profanely to look, has, in the growth of knowledge during the last century, been greatly narrowed down. In the progress of the light of the New Age, things will be taken from the class of the unknown, and what is deemed the unknowable, and placed among things revealed, that belong to us and our children. There is no more mystery about life, than there is about anything else. More than a century ago, one of the profoundest scholars and most illuminated minds of Europe, the Scandinavian Apocalyptist, cast into the darkness the inspired utterance, love is the life of man. This brief sentence is like the creative fiat, “Let there be light,” when light first flashed upon the solid darkness of the abyss. Love is the inmost life of the soul. It is not only the common life of the body, the vital spark that animates the outward form, the spring of all its organic movements, and the force that impels the curious and wonderful machinery, but it is the vivifying principle of all sensation and thought. Love is the highest and divinest force in the universe, and in the body is correlated to all the other and lower forces. Sensibility and intelligence, and all the psychological actions, are phenomena to which the term force is applicable. They are forces distinct from those that constitute the properties of matter, but nevertheless are forces. And all forces are persistent and mutually interchangeable. Guided by the recent results of scientific investigation, the organic forces are regarded by many distinguished physiologists of the present day, as correlative of the common forces of the inorganic world. These may produce contractility, and this, sensation. Sensation may excite thought and intelligence, and the movement of the intellect, as the direction of the thoughts to an amiable object, will excite the love. And the action of the affectional nature infuses life into all below it. Thought itself proceeds from love. This may not be the apparent truth, but an examination of the proposition in the light of consciousness, the ultimate tribunal before which all questions in mental philosophy must be decided, will show it to he the real fact. One thing we know, — that in proportion as our emotional nature is excited, the more active and the clearer become our thoughts. There are moments of emotional or affectional excitement, when the flame of zeal or love burns with an intense heat, and the intellect then emits a clearer light, and the man speaks with an eloquence and power, which, at other times, he never attains. When we think the clearest, if we turn the eye of consciousness inward, we shall perceive that the brighter light in the intelligence is the radiance of a more ardent heat of the affections. For truth proceeds from love, as light from flame. The more vehement the excitement of the sensibility, the more luminous are our thoughts, just as in nature there is a dead and cold whiteness, and a shining or living brightness. In proportion as our affections, which are forms or manifestations of the love, grow cold, in the same degree the intellect loses its vigor, and the senses become torpid. Our thoughts instead of being bright scintilations that glitter and dazzle in the darkness, fall as blackened scales from the cold iron on the anvil. Every thought and sensation, and movement either of the mind or body, has its birth in love. This is the only divine Promethean spark. Life is a flame, and the brighter it burns, the clearer the light it emits. The inmost life, the vital force of the soul, is love. This in passing outward, according to the raw of correlation, becomes heat in the outward organism. For heat corresponds to love. It answers an analogous use in the realm of matter, to that which affection accomplishes in the world of mind. When this vital heat is equally and harmoniously distributed through the entire system, there is a state of health. Disease is a loss of the proper balance. It is an inharmonious distribution of the vital force, some parts or organs having an undue share, while others at the same time are robbed of their rightful proportion. In intermittent fevers, when there is too much heat at the surface, there is not enough within, and vice verse, and the system swings from one state to the other, like the motions of a pendulum, until the lost harmony is restored, or life extinct. The heat of the body is from no other source than the love. This is the life of the soul, which, ultimated in the material organism, becomes vital heat. It is not a dead caloric, like that radiated from combustible bodies, though it may be correlated to it. Ordinary caloric is destitute of the spiritual element. Organic or living force does not set except at a certain temperature, which is an indispensable requisite to it. In warm blooded animals 100 degrees F. to 102 degrees F. is the normal temperature. Greatly below this the vital movements are weakened or suspended. The development of the germ in the uterus cannot take place at a temperature much below the normal standard. The heat of the body is not derived alone from the combination of the oxygen of the air with the carbonaceous elements of the blood. The best physiological authorities admit that this hypothesis is profoundly insufficient to solve the mystery or explain all its phenomena. The carbon and hydrogen, contained in our food, are not sufficient to replace the heat that is radiated from the body of a man exposed, day after day, to the cold atmosphere of winter. It would require a considerable fraction of a cord of wood to do this. There must be some cause lying further back. This much we know — for it is a fact of observation and consciousness — that when we experience an increased intensity of the love or affections, the body responds with an augmented glow of vital heat, which shows itself even in the countenance. In proportion as we love, life thrills in every department of our being, and even warms the soul’s tenement. How this is done, we may be able to understand in some degree. It is accepted now as a demonstrated truth of science, that heat is a form of motion. The hypothesis of a fluid, called caloric, has been abandoned. Motion and heat are correlated or mutually interchangeable, the one into the other. More than a century ago, John Locke said, “Heat is a very brisk agitation of the insensible parts of an object which produces in us that sensation from which we denominate the object hot, so that what in our sensation is heat, in the object is nothing but motion.” This theory was maintained by Bacon, Newton, Count Rumford, Sir Humphrey Davy and others. As light and sound are occasioned by a vibration of a subtle medium pervading all bodies, so heat is caused by a similar movement. Our affectional states, by passing outward to the bodily organism according to the law of correspondence, generate therein the peculiar motion that constitutes the essence of animal heat or the vital force. Love is the only moving power in the universe. Do we not tacitly recognize this in our language? Desire and affection are derivations of the love, and these have received the general name of emotions, a word which implies a moving of the mind, an excitement or agitation of the sensibility. But by what motions are the vital processes carried on? There are myriads of them sensible and insensible. First we have the systole and diastole of the heart, the contraction of the veins and arteries, and the harmonious action of the respiratory apparatus, including the lungs, diaphragm, and the muscles that move the ribs in breathing. In the organic vital phenomena are included digestion, assimilation, absorbtion, circulation, nutrition, secretion, and excretion, and all these are motions among the particles and atoms. All the muscular fibres and tissues, by their irritability or excitability, respond to the movements of the will or love, and this susceptibility they possess from this source alone. Motion is correlated to life, and corresponds to it. Hence the established efficiency of the Swedish movements, both single and duplicated, as a curative agency. When the body dies, it beoomee cold and motionless at the same time, and it is only when this is the case, that it can be pronounced with certainty to be void of life. To recapitulate what we have said in this chapter, life is love, — a truth of far-reaching importance, and pregnant with meaning. But heat corresponds to love, and in the bodily organism is the ultimation of it, and the essence of heat is motion. All the motions of the material universe owe their origin chiefly to the heat emanating from the myriads of suns that float in the depths of space. The fixed stars are only remoter suns, and, according to Pouillet, we derive almost as much heat from them as from the center of our system. Here is the source of the motions that are constantly taking place in the world we inhabit. Were the influence of the sun’s heat to be withdrawn from our earth, there would be sepulchral stillness, and a suspension of all motion at once. The world would be a motionless and lifeless mass. But wherever there is motion, there is some living love behind it as its cause, from the trembling of a leaf in the breeze, to the revolutions of a planet; from the contraction of a muscular fibre to the victorious march of an army. In the universe all is motion, because the Lord’s all-animating love and all-pervading life are in it, and all the movements of creation, from the fall of a sparrow to the ceaseless heavings of the ocean, and the flight of the viewless winds, are but the “stirrings of deep divinity within.” All created things in the countless worlds that float in space, respond in harmony with the pulsations of the infinite heart of God, and motion is coeval with the divine life. Heat and light, like love and truth, are not to be classed among things created or creatable. There never was a time when space was an infinite void, and nothing stirred throughout its silent depths, and Deity dwelt alone in the solitude of His own eternity. Where He has been in time or space, there has been love, and life, and heat, and where these are, there must be motion. What has been, always will be. Ages, issuing from the dim distance of an eternity past, rush to be swallowed up in an eternity to come. In this endless procession of centuries and dispensations, each proclaims as it sweeps by with all its changes, and its voice dies away in silence, like the hush of winds at the close of day, “God is the one and only Life.” With this sublime and weighty utterance, the vail is lifted from life’s profoundest mysteries. All science is drifting the human mind towards the recognition of this universal truth. If we question things created, and , ask them why they exist, they answer, “Because God is love, and love is life and where that life breathes, there must be joyous being to share the irrepressible bliss of the Divine Mind. For in Him we live, and move, and have our being.” It is a truth of great practical value in a system of Mental Hygiene that every external degree of our complex being is affected by the state of the internal degrees. The external derives its vital activity from something interior to it, and the movements of the external are correspondences of the more internal or spiritual force, or, to use the popular scientific language of the day, they are mutually correlated, and act and react upon each other. To illustrate this, let us begin with the sensuous range of the mind which we have shown to be the spiritual body. Sensation is not life, for the external senses may all be closed, or their action suspended, and life not be extinct. This is the case with man in sleep, in the trance, in swooning and synocope, and with hybernating animals, during their torpitude in winter. All the varieties of sensation may be reduced to the sense of touch or feeling, which is the universal sense, and belongs to the love. It is the love, or vital force, acting upon the lowest or outermost plane of the mind. The action of the senses serves to open, or excite to their appropriate movement, the minute and invisible organic vessels of the external man, so as to render the body receptive of the influent life from the internal mind. They are an intermediate principle through which life passes outward to the external organism. It has been shown by recent physiological investigations, that sensations excite to increased activity the secreting organs in a perceptible degree; also that they affect the action of both the involuntary and voluntary muscles, for the interior spiritual forces are correlative of the organic forces, or transmutable into them. Sensations increase the action of the heart, and in a degree proportioned to their intensity, and recent physiological inquiries imply not only that contraction of the heart is excited by every sensation, but also that the muscular fibers, throughout the whole vascular system, are at the same time more or less contracted. The rate of breathing is visibly augmented both by pleasurable and painful impressions on the nerves, when they reach any intensity. It has even been shown that inspiration becomes more frequent on transition from darkness into sunshine, and the sensation of light renders the body more positively vital. It is not too much to suppose that the time will come in the progressive development of the New Age, when the action of all the organs can be regulated by means of sensation, so as either to increase or lower their vital tone. Some slight and apparently insignificant sensations, as an excitement of the nerves of touch by tickling, are followed by almost incontrollable movements of the voluntary muscles, as those of the arms or legs. Violent pains cause violent struggles and contortions, and great pleasure is attended with equally noticeable movements. The effect of sensation upon the muscular tissue, is seen in the sudden start that follows a loud sound, the wry face produced by the taste of anything disagreeable, the jerk with which the hand or foot is snatched out of hot water, and the instinctive drawing back and turning sway from an offensive odor. All thess instances are illustrations of the transformation of feeling, which belongs to our inner nature, into muscular motion. There is a definite quantitative relation between them, as it is manifest that the force of the bodily action is proportioned to the quantity of the sensation. Torpidity of the senses must always be attended with a lowering of the vital force of the body, and a loosening of the connection of the mind with it. There is a sanative influence in the appropriate delights of each of the senses. They have an important hygienic value. He who understands their effect, can sometimes prescribe them as the best remedial agency. To ignore their pleasures and mortify them, under the influence of a morbid religious asceticism, is to enter the gloomy highway of disease and death. Their enjoyment, in the highest degree, is the normal state of man in the present stage of our endless existence. If we take the emotions, — which are a more internal action of the love than sensation, — we find their effect upon the bodily organism equally marked. Emotions of only moderate intensity, generate little beyond a slight degree of the excitement of the heart and the vascular system, and this is necessarily attended with increased action of the glandular organs. Certain states of the affections or feelings change the character of the secretions. A fit of passion has been known so to affect the milk of the mother as to throw her child into convulsions. The saliva of the dog is so altered by his being enraged as to render his bite poisonous. All the emotions and passions affect, by the law of correspondence or correlation, all the secreting organs. But the emotions are a spiritual force, and in passing outward to the material organism are transmuted into physiological movements and muscular action. Certain bodily motions are only the equivalence of certain mental states. Witness the frowns, stampings. strikings, and threatening attitudes of anger, the frantic struggles of terror, the wringing of the hands and swaying of the body back and forth of grief, the smiles of satisfaction, and the dancings of great delight. To leap for joy is a common expression, but the movement of the body is the effect of the inward mental state and is only its ultimate expression. The emotion or excitement of the love, is the cause. These effects are only more visible, but no more real, than those organic movements which we can not perceive. Every change of our feelings or our affective life, is followed by a corresspondent change in the functional action of all the vital organs. There is no emotive or affectional state of more importance in Mental Hygiene, than the proper action of the sexual instinct. The cerebral organ of its manifestation is in the cerebellum. This brain is also the organ of the involuntary, or, what has been improprly called, the vegative life. Comte includes all the involuntary phychological processes under the term nutrition, and locates its organ in the center of the cerebellum. It is evident that an inharmonious or over-excitement of the sexual emotion must draw into itself and expend too large a share of the vital force of the cerebellum, and consequently lower the tone of all the involuntary organs. Here in the spiritual root of more diseases of body and mind than can be traced to any one source. The sexual and cojugal love is most intimately connected with the inmost life of the spirit, and is the fountain of more happiness or misery than originates with any other affection, according as it is properly controlled, or left to a disorderly activity and indulgence. The part of our mental organism that imparts life to a new human being, must be in a high degree vital, and come near the creative force. The whole train of the diseases of the reproductive organs, constituting a large proportion of the cases of chronic ailments, are caused by a want of harmony here, and their relief is only temporary and deceptive, until this department of the spiritual nature is restored to order. The superior value of the magnetic, or, more properly, the psychological method of treatment, arises from the perfect control which it has over the ·mental states, the affective and emotive life of the patient, and thus extends its healing force into the realm of spiritual causation, and touches the spring of the body’s vitality. If the doctrine of this chapter is accepted as truth by the intuitive reason, it will show, in a clear light, the importance of properly regulating the affections and the whole emotional nature. A loss of harmony here is the secret spring of most, if not all, of the thitreen hundred diseases described in works on Noslogy. If life is love, then all the phygiological processes must be modified by our affectional states. There are some of the noblest and purest of earth’s inhabitants, both male snd female, who are slowly but surely marching to the cemetery, from a blasted, withered state of the social affections — dying from disappointed and unsatisfied love. They are numbered by legions, and are found within and without the conjugal relation. This pathological mental state, lowers the tone of all the organic functions. This atrophy of the soul enfeebles the vital movements of the whole body, and the body sinks under disease, like a tender plant smitten with an untimely frost. Drugs are powerless to reach the seat of the trouble. The remedy must be spiritual. The life of God is love. His love is an infinite desire to impart His own good to others. The life of angels is a stream from this only fountain, and partakes of the properties of its source. If we open our hearts to receive the influx of the divine and heavenly life, it will be in us a desire and conatus to impart the good, with which we are blessed, to all who are willing to receive it, and are admissive of it. Such is the true order of life, the normal state of every soul. It is evident we can never attain to the highest well-being of either soul or body, until we come into the divine order of our existence, and employ the activity with which we are endowed, according to the laws of the celestial life. We were made to impart, to be the media through which God’s gifts could be transmitted to others. We are finite receptacles of the divine good and truth. We were not designed to absorb the divine rays, but to reflect them as well — to be each a center of radiation. One of the most prominent organs in the brain is benevolence. The mental feeling, of which it is the outward instrument, is a desire to impart, to share our good with others. When this divine impulse is perverted in its action, our love terminates in self, add we become the center of our universe. Selfishness is the fruitful root of more moral and physical evil and unhappiness, than any other cause. It is the perversion of the divinest instinct of human nature, a cessation of the pulsations of the central life within us. The only true and happy life on earth, is that of love. Wisdom is divine. Truth is a ray from God. Science and philosophy are a spiritual treasure and desirable possession. Wealth, official station and power, are good in themselves. But the divinest thing in the universe is love — an all-absorbing charity. Blessed is the men in whose inner nature it is the supreme and governing principle, and who has consecrated himself to the good of universal being. Disease is often only a state of supreme selfishness. It is a law, universal and immutable, that by imparting we receive, and when we cease to impart, we cease to receive, and the stream of our life begins to dry up at the fountain. The candle under a bushel, soon becomes only a smoking wick. To communicate truth to another, quickens our own intellectual life, and renders us receptive of more than we give. There are those who are ever learning, but never able to come to the knowledge of the truth. They are like the dark substances in nature, that absorb all the rays, and never can become transparent and luminous. Give, and it shall be given, is a law that governs in the whole realm of mind. It has its application to every form of good. There are many unsound mental states, which ultimate themselves, according to the law of spiritual influx, in various diseased bodily conditions, that have their root in this perversion of the true order of our being. Such persons are unhappy, and consequently unhealthy, because in the unnatural state in which they are, they think only of themselves — their own comfort and enjoyment. Insanity, especially in the form of melancholy, is often nothing but selfishness. The brain is inflamed, and there is a congestion of its magnetic life, simply because its magnetism does not flow forth in showers of blessings upon others. The waste, worn out nerve-aura accumulates, because it does not radiate around, making everything happier and better by receiving it. Such unhappy and gloomy souls, we fondly believe, when they put off the eternal envelope, and wake to consciousness in the spiritual wotld, will be cured of their diseased mental state, and their consequent bodily infirmities. But the cure will be effected, not by the breathing of the celestial aura, or reveling in the heavenly aroma wafted by the gales that sweep over celestial landscapes, but by being instructed by angels, and guided by spiritual tutors into the true order of their life. If we deem ourselves the most miserable of human kind, and our soul the most wretched thing in the universe, it is because we have forgotten others in our insane absorption into self. The remedy is here and now. Make the heart of something outside your own being to leap for joy. Attune your soul in harmony with the Life Divine. Live to love, and then you will delight to live; and health will glow and thrill in every organic structure. Find someone whose condition is unhappy like your own. Lift up your hand and your heart, and pull down a blessing upon his head. The best prescription that man or angel can give to relieve your soul-misery, and the correspondent abnormal physiological state is, Be, like Jesus, everyone’s best friend. Seek to make everybody and everything happy. The good, you intend to others, will come to you in divine measure, more than you give. Get well by curing others. Impart life, communicate from your own stock of vital force to others, and life from God, its sempiternal source, and from the angel-world, will flow in to replenish your store. To love another so as to long to impart our good and our very life to him, sends a thrill of life through our whole being. It kindles anew the vital fire in the decaying body. This will seem to the world at large, absorbed in their selfish schemes, as an idle dream, a transcendental revery. Medical science, with its antiquated theories, will reject and scout so spiritual a remedy, and still cling to its senseless formulas and deleterious drugs. But we still aver there is more in it, than the science of today is ready to admit. And is it not true, that there is more in heaven and earth, than philosophy ever dreamed of? Has science gone to the utmost boundary of all that is knowable? Is it not time for medicine to take an advanced step? Is it the province of a true philosophy, like the Roman god, Terminus, to eternally watch the old landmarks, lest the boundaries be moved? Are the limits of knowledge forever fixed, or is truth progressive in its endless evolutions? Is there not in every human soul the divine germ of an infinite development, a capacity of an everlasting unfolding? Is the stunted, dwarfish growth of the past centuries, the final goal of the mind’s race-course, and the terminus of the seal in its march of endless progression? Chapter 19 Mental Metamorphosis; Or How To Induce Upon Ourselves Any Desirable Mental State The different states of the mind, both in the department of thought and feeling, influence the physiological manifestations. All psychological movements effect a change in the organic functions. Hence the law according to which our feelings may be changed and controlled, is one of great hygienic value. Everyone who has ever had much to do in the treatment of the various forms of chronic disease, must have frequently heard the remark made by invalids, that some peculiar mental trouble, some disappointment, or unhappiness, or abnormal excitement or derangement of the spifitnal nature, was the original cause of their ill health. And in every case, if we investigate their mental history, we shall find some disturbance of the spiritual equilibrium to underlie their pathological condition. But how few, either among patients or physicians, ever think of finding a cure in the removal of the interior cause of their disease, and in the restoration of the mind to a sound and healthy state. How few seem to make any practical use of those spiritual forces, that exercise so potent an influence over the external organism, both in the generation of diseased conditions, and as a therapeutic agency. Every particular case needs instruction adapted to its peculiarities, and we can lay down only some general principles, that may serve as hints in the treatment of all cases. We shall not in this chapter attempt to show how one mind may so act upon another as to change its mental state, but how the patient may effect in himself a spiritual metamorphosis, and induce upon himself any desirable mental state. For it is a matter of prime importance to teach a chronic invalid to be self-reliant, and to become his own physician. We have seen that our thoughts and affections are not self-originated, but are the result of an influx from the world of spirit, which is interfused within this realm of being. It might, at first, seem from this, that the soul of men was only a passive recipient of the ideas and feelings of others, and that we could have no more control over our emotional and intellectual states, than over the winds that blow upon us. It is true that our thoughts and affections are involuntary, in the sense that they cannot be changed by the direct action of the will. We often struggle long and hard against them, and gain no relief from their infestation. A mere command of the volitive power cannot dispel melancholy, regret, fear, anxiety, guilt, or any affection or emotion we do not wish to nourish, and of which we would gladly rid ourselves. They cleave to us like the poisoned shirt of Nessus. Still the human soul is not like a ship on a stormy sea, driven before tempests and resistless currents, without rudder or compass. While it is admitted, that neither thought nor affection is self-derived, but both flow in from our vital connection with the all-surrounding, all-pervading spiritual world, and we are under the law of necessity both to think and feel while we live, yet if unhappy feelings or mental states flow in, why may not good ones as well? We drink in spiritual life from another realm of being; but can we not choose at what fountain or stream we will receive? Is there not a law of which we may avail oarselves, and by conformity to which, we may render ourselves receptive of any desirable mental state we may wish to induce upon ourselves, as one of calmness or joy, of faith or trust, of gentleness and lovingness? There is a way, easy and practical, by which we may loosen the hold of any unhappy feeling upon us, and cause if to give place to a better state. Suppose we find ourselves, no matter from what cause, suffering from certain disordered and depressing mental states, as anxiety, or sadness, or despair, or hurry of spirits, or the foreboding of evil, or conscious self-imposed guilt, so that we are filled with inward disquietude, and suffering the consequent derangement of the bodily functions. We desire to exchange our present mental condition for a happy one — to convert ourselves, to “make to ourselves a new heart and a new spirit.” We would be rid of the evil and attain the opposite good. How can this be done in harmony with the truth, that our feelings are involuntary, and come to us from without, and do not originate from the depth of our being? If we are at all self- reliant, we need send for neither the priest nor the doctor. They are often like the blind leading the blind, and both fall into the ditch. They are a broken reed, on which if we lean, it will pierce our hand. To struggle against our feelings, will do us no good, for action and reaction will here be egual. Our convulsive efforts to deliver ourselves from our mental sufferings, will only plunge us the deeper; like a man sinking in the mire. We are then to cease all useless strugglings and vain efforts to free ourselves by our own strength. Let the soul be calm and passive. Let it be negative and receptive towards the sphere of those who are in the state you would induce upon yourself, whether they are in this world or that above. We lay down this general law — that influx is always into forms that are correspondences. We will explain this. Between external form and internal character there is everywhere the relation of cause and effect. Between the outward configuration of an object and its inward nature, there is mutual action and reaction. “It is everywhere the indwelling life, which determines the external form of things. Throughout nature, in strict accordance with this law, differences of confignration are, in all cases, found to be commensurate with differences of character and use. Things which resemble each other in quality and function resemble each other in shape; and whereever there is unlikeness in quality and function, there is unlikeness in form; in other words, there is a determinate relation between the constitution and appearance of material objects; and the reason why any particular animal or plant assumes its own precise figure rather than any other, need be sought only in the necessity of adapting configuration to character.” (New Physiognomy by Samuel R. Wells, p. 83) The relation of the outward form to the interior essence and character, is a universal one, and in living beings is a mutual one. To put an animal into a form or attitude that expresses some ruling passion, will excite it to action. This we have successfully tried. So in men, when the external is made to assume a form in harmony with any spiritual state, the emotions and thoughts constituting it flow in. It is a law of our being, uniform in its operation, that when we assume the attitude which outwardly expresses or manifests any feeling or sentiment, it spontaneously arises within us. There are many familiar illustrations of this. When an actor on the stage, by his countenance, attitudes, and gestures, outwardly manifests the feelings that belong to the chracters he personates, they take possession of him in all their reality, and sometimes with over-powering force. The power of not only feigning the emotions and passions that tragic and comic acting are designed to represent, but of actually inducing them upon one’s self, is the secret of the highest attainments in the art. But all this takes place in harmony with the laws of our nature, and is due only in part to a susceptible constitution. The relation of body and soul is that of correspondence, and there is a tendlency in each to adjust itself in harmony with the other. The external form is under the control of the internal manhood, and obeys the dictates of its volitions. By an effort of will, it can be made to assume any attitude we please, and when it comes into the external form that manifests or expresses any feeling, it becomes as a prepared vessel to receive it from the spiritual realms. All our interior states are outwardly expressed by that most wonderfully organized instrument of the mind — the human face. Its muscles respond spontaneously to the least change of feeling, and mold the countenance into the ultimate image of every varying emotion. And melancholy cannot long reign in the mind, when the face is made to assume the form that expresses mirthfulness. So of all other depressing mental states. The muscles of the face will respond to the force of the will, and form an image expressive or representative of the opposite feelings, and the breath of lives shall be infused into it, and the outward form shall become a living soul. If one is troubled with a hurry of spirits, so common in chronic diseases of the so-called nervous type, and which quickens all its movements, the pulsations of the heart, and the respiratory action, and exhausts the nerve force, let him see to it, that all his outward motions are slow and tranquil. Become externally quiet, and soon a tranquil feeling will steal over the mind, as gently as the dews of evening descend upon the flower. If one is sad or gloomy, or fearful, or desponding, or suffers from a loss of self-respect or is habitually impatient, let him voluntarily assume the attitude that outwardly expresses the opposite state, and the desired emotion will arise in his consciousness. Here is a principle of great practical hygienic importance and has its application to all those abnormal and pathological mental states that sustain a causal relation to the various forms of chronic disease. We can place the external man in such an attitude and form, as shall no longer ultimate the feelings we wish to remove, but which shall be the correspondence of the opposite emotional state. Then the disordered psychological condition, of which we wish to clear onrselves, having no basis on which to rest, comes to an end, like the fall of a tower when the foundation is removed, and the opposite affectional state flows in from above into the correspondcnt and rcceptive form. The wind of tile spirit bloweth where it listeth, and if we spread our canvas aright, as shall catch celestial gales. When the outward man comes into correspondent harmony with the affections that prevail in the heavens, the soul will vibrate in harmony with the angels. Celestial motion will be communicated to our spirit’s harp strings, and bliss shall pervade our soul, like festive lights in a long deserted mansion. For the external atmosphere will no more certainly rush in to fill a vacuum, than the all-surrounding spirit-world will flow into the outward forms that are the correspondent or ultimate expression of its states. To receive light and love, thought and affection, from the upper or inner world, is to be inspired. If we would be inspired with any particular feeling, as that of joy, of peace, or hope, or faith, it is important that we attend to our respiration. Inspiration means an in-breathing. And there is an important connection between the manner of our respiration and our states of mind, When Swedenborg asserts that in the primeval age, the paradisiacal state, the golden age of the poets, when men were in the superior, or rather interior condition, their breathing was tacit, and not externally perceptible, it is what we should naturally expect, provided it be historically true that there ever was such an age of the world or race of men. The statement, as to the mode of their respiration, rests on a scientife basis. They thought interiorly, abstractly, intensely, and passively, and their respiration corresponded. The nearer we approach to the same state of thought, the less discernible is our breathing. The more interiorly we think, the more tacit is our respiration, as in the genuine trance. And there are states of rapt abstraction from our external surroundings, when the body seems breathless, and the spirit only respires. The breathing is internal, invisible, and in harmony with that of the spiritual world, and then the intellect is exalted to a higher plane of action. That there is an important connection between our modes of respiration, and our states of mind, is a physiological and psychological truth, not hitherto sufficiently attended to, but worthy of investigation. In all languages, the air is made representative of spirit, and it is a fact familiar to the seers of all ages, that influx from the spiritual world, is often times attended with a sensation as of a cool air blowing upon some part of the person. Thus the word used for soul or spirit is derived from a term meaning air, wind, or breath. Thus the Latin animus and anima, are from the Greek anemos, wind. The old Saxon word for spirit, ghost, and the German geist, are only another form of the term gas, which is from the same root. In the Christian and Jewish Scriptures, there is only one word used to express the two ideas of wind and spirit. “The wind bloweth where it listeth, and thou hearest the voice thereof, but canst not tell whence it cometh, nor whither it goeth. So it is with whatsoever is generated from the spirit.” The latter word is the same that is rendered wind at the commencement of the passage. The spiritual realm is within and around the material world. The sphere of the one pervades the atmosphere of the other. That sphere is composed of the emanations, or vibrations, of the life of angels. Thus we inhale the affectional states of those above and around us. While gently breathing deep and full, we may elevate the soul’s aspirations to the upper realms. A desire for a particular state, if it be not inordinate, but calm and tranquil, is a reaching forth of the mind to grasp it. Such is the radical sense of the word. It is a negative and reeptive state, a consciousness of want, a sort of mental vacuum. It renders us admissive of the mental state we wish to induce upon ourselves. With the mind thus fixed upon those above, we may breathe through to the spiritual range of life, and inhale purity, peace, and bliss from perennial and immortal fountains — the sphere of angels and of God. We hear people talk about the soul’s breathing after purity and bliss, yet the expression has lost its meaning, and has degenerated into a cant phrase, of which no definite idea is formed. To aspire to any spiritual state, is to breathe after it, (from the Latin ad towards, and spiro, to breathe.) The very word spirit comes from spiro to breathe. So also the French esprit, the Italian spirito, the Spanish espiritu, and the Latin spiritus. The interior man respires, as well as the external body, but its respiration is tacit to the senses, and is not recognizable as that of the outward man is. “There is a natural body and there is a spiritual body,” and the respiration of the one is synchronous and harmonious with the other. The one breathes an atmosphere surrounding the globe we inhabit, and charged with the effluvia of material objects; the other an aura enveloping the spiritual world, and pervaded with the emanating sphereof its inhabitants. The air has pneumatical or spiritual life within its serene depths. Thus while we breathe the “air of immensity,” we may inhale the aura of celestial climes, impregnated with the joys and affectional states of the angels, and the spirits of the blest, who have been born into an undying life. We may be inspired with a bliss from above, and with spiritual delights that shall make our life a perpetual psalm of praise, and fill with unuttered hallelujahs our every day concerns. But these hints and suggestions are given only to those “who have ears to hear” — who believe the spiritual world is the reality, our earthly life, the dream. All depressing mental states are attended with a peculiar respiration, the top of the lungs only being called into action, and not the abdominal muscles. By directing the mind to the frontal muscles, and breathing naturally, and not too artificially, and with no other effort of will than the fixing of the thoughts upon the abdominal coverings, their muscular tissue is contracted in the respiratory act, and this will go far towards relieving the mind of any morbid state of the feelings, as anxiety and melancholy, and the whole class of depressing emotions. We have known this to effect, in a few moments, a surprising metamorphosis in the mental condition of a patient. As a remedial agency in a system of Mental Hygiene, it deserves consideration and a fair trial. The motion of the diaphragm and the lungs in breathing, communicates a peculiar movement to the cerebral mass, and affects the action of the brain, and consequently the manifestations of the mind. In a work entitled “The Institutions of Physiology,” by Blumenbach, it is said in speaking of the brain, “that after birth it undergoes a constant and gentle motion correspondent with respiration, so that when the lungs shrink in expiration, the brain rises a little, but when the chest expands, it again subsides.” The discovery of this concordant movement of the lungs and the brain, has been claimed by some for Swedenborg, but Blumenbach ascribes it to Daniel Schlichting who described it in 1744. It shows in a clear light, the sympathetic connection between the lungs and the cerebum, and the effect of respiration upon the organ of the mind, and consequently upon our mental states. Just in proportion as the respiratory movements are diminished, external consciousness and sensibility are lessened. When we cease breathing, they are sus- pended altogether. The external manifestations of the mind are no longer possible, when the movement of the brain, consequent upon, or synchronous with respiration, terminates. It is also reasonable to suppose, that the several varieties of respiration should be accompanied with peculiar mental states, as well as with peculiar movements of the cerebral mass. This is confirmed by experience. To relieve ourselves of any involuntary and unhappy state of the mind, we have only to change the mode of respiration peculiar to it for that which belongs to the opposite state, and the desired feeling or emotion will arise within us. The Swedish Movements are peculiarly adapted to effect the necessary change, both as to degree and character, of the breathing which characterizes all depressing and abnormal mental states. Hence their demonstrated efficiency in the cure of chronic diseases, both of the mind and body. Chapter 20 The Communication Of Life And Of Sanative Mental Influence The inmost life of all that exists is the divine Love. Creation has gone forth from this, and the life that thrills in the universe owes its origin to this primal source. Life emanates from this living center, and is communicated to all, constituting the ground of all finite existence. From this focal source, it goes out in endless and perpetual undulations, and all live by virtue of life transmitted from him. It finds its highest, completest manifestation in man, in the human soul made into the divine image and likeness. Man is a finite created receptacle of the divine love and wisdom. For as the Father has life in himself, he has given to every human being to have life in himself, and to be a reservoir for its distribution. And man is vitally positive towards all the lower degrees of creation, and they exist from God through him. His life, in essence, is love springing eternally from the depth of the divine being. As life is communicated from God, so also is it from man, but from some more than from others. We have shown that our affectional states are transmissible, from one person to another by the touch. Life is a force, and motion and force are communicable from one body to another. It is a fact that the world has long recognized, that one person may derive vital force from another person. Thus when the monarch of Israel was enfeebled by age, they procured for him a young and healthy damsel to impart vital heat to his negative organism. It is a truth recognized by all physiologists and schools of medicine, that a young child occupying the same bed with an old person, will be robbed of its vitality, as certainly as a heated body will impart a thermal influence to another near or in contact with it. The child will pine away and sometimes die, without any apparent organic disease, but by a gradual lowering of the vital tone, while the older person becomes proportionately more vigorous, and maintains a parasitic existence. When we assert that life is communicable, that vital force is transmissible from one human being to another, we occupy undisputed ground. It wits in harmony with this recognized law of our being, that Jesus cured diseased humanity. He laid down his life for men, — an expression that has no reference to his death. In the tenth chapter of John’s Gospel, he calls himself the good shepherd, and affirms that he lays down his life for the sheep. One definition of the word rendered here to lay down, is to impart, to put into or within anyone. In another place it is so used in reference to the sphere of the divine life, — as “I will put my spirit upon or into him.” xii. In this sense he every day laid down, or imparted his life to diseased humanity, and he taught his disciples qr scholars to do the same, “to cure all manner of sickness and disease among the people,” a power that ought to have continued in the church to this day, and would if the charity or love from which it sprang had not died out. He gave his life a ransom for many, or by this impartation of sanative virtue and vital force, he delivered multitudes from diseased states of mind and body. Thus men were saved by him, not by his death, as men have blindly supposed, but as Paul avers, “much more by his life” (Rom. He employed, in his benevolent mission to the unhappy and suffering, all the means through which life is transmissible frorn one person to another — the imposition of hands, the silent sphere of his mind, the going forth of his love for them in prayer, and he used the spiritual power of words. There have been those, in every age of the world, who have, to a more limited extent, done the same. His cures were none of them miracles, in the theological sense, but were effected in harmony with laws that are operative today. The word miracle signifies what excites wonder, from the Latin verb miror, to be astonished. And wonder is the child of ignorance. As soon as any phenomenon is understood, and we come to an apprehension of the laws that govern it, it ceases to be a wonder. Miracles belong only to a dark age, — to a wicked and adulterous generation. They disappear before the light of science, like birds of night at the approach of day. The Kings of England, for many centuries, employed the vital magnetism of the hand for the cure of scrofula, and with a success that seemed to an ignorant age miraculous. No one would now suppose that the power to cure a person of a scrofulous diathesis by imparting vital force to the action of the excreting organs through the magnetism of the hands, was a prerogative confined to royality. Hundreds of others, both in civilized and savage nations, have effected the care of disease in the same way. Love is the life of man — the inmost vital force of his organism. To apply the hands to a diseased part, or to the nerve-conductor leading to it, or to the point of the brain with which it is in sympathetic connection, with a benevolent wish to effect the necessary change, and restore it to a healthy state, by either increasing or diminishing its vital action, imparts to it a spiritual force, which affects its physiological motions, and tends to produce the desired result. This is effected in proportion to the purity and strength of the love, in which the healing effort has its birth, and of which the kind wish is only a modification. But love acts by wisdom. To attain the highest success in this mode of cure, a person must know what the pathological state of the organs is in disease, and what change it is necessary to effect in their action in order to restore the body to a healthy condition. He must have an accurate knowledge of the anatomy and physiology of the nervous system, the connection of the various bodily organs with the brain, and of the nature of those spiritual disturbances and morbid mental states that underlie all diseaaed conditions of the bodily organism. It is emphatically true of this system of medical treatment, that knowledge is power. Faith, both in the operator and patient, is desirable. It is a spiritual force that has accomplished wonders. The power of faith, of which we might give numerous illustrations, drawn from the recorded facts of ancient and modern times, in restoring both mind and body to a healthy state, and the law that governs its action and influence, are but poorly understood by the world at large. It is a subject worthy of investigation by thinking minds. It is an element of strength in the will, — and an essential ingredient in a sound and harmonious mental state, and thus necessary to a restoration to life and health. It is an actual psychological or spiritual force. To believe that we can do a thing, especially if that faith is the result of an understanding of nature’s laws, empowers us to do it. To believe that we are well, or that we are becoming so, excites a spiritual force within us, that goes far towards making us so. If we firmly believe that a certain remedy will cure us of a diseased condition, though it may have no chemical adaptation to the removal of the disorder, we shall be benefitted by it. Disease has often been cured by faith alone in the patient. The familiar case of the woman mentioned in the Gospel history, who had suffered for twelve years from a dangerous uterine hemorrhage, baffling the skill of various physicians, is known to all. She undoubtingly believed that if she could touch the hem of Jesus’ garment she would be restored. With this assured faith, amounting to a eertainty in her mind, which comes next to knowledge, she touched the fringe of his outer robe, and her faith, and nothing else, made her whole. This was no miracle, but only the natural triumph of the mind over the morbid condition of the body. The same cause will produce the same effect now, for whatever takes place in harmony with the laws of our being, belongs to all ages and all lands. The lack of faith is the loss of one of the essential elements of a sound mental state, which underlies, as a foundation, a healthy bodily condition. In the magnetic or psychological healer, it is a positive mental force; in the patient, a receptive mental state. But however valuable it may be, knowledge is better. An undoubting belief is what we call certainty, but it should be based upon a positive knowledge of the laws by which a desired result is effected. God created and still creates the world by wisdom. Love can only operate successfully through the intellec. There are two things in a patient necessary to the reception of a spiritual sanative influence. One is a desire to get well. The other is a faith in the efficiency of the remedial agency. Without these two, the cure of disease by any mode of treatment, is, to say the least, if not impossible, exceedingly difficult. To put to the patient the questions, Wilt thou be made whole? and, Believest thou that I am able to do this for thee? is of more importance than to feel the pulse, or examine the state of the mucous surface of the tongue. Unless an honest affirmative answer can be given to both inquiries, the case may be dismissed, or be treated with pure water drops, or cracker pills, or homeopathic pellets. The only sure thing about the case will be the entry of the fee upon the physician’s books, or into his pocket. The influence of faith in the cure of disease is well illustrated by a fact mentioned in Paris’s Life of Sir Humphrey Davy. In the early period of his scientific career, Davy was assisting Dr. Beddoes in his experiments on the inhalation of nitrous oxide. Dr. Beddoes, thinking the oxide must be a specific for paralysis, a patient was selected for trial and placed under the care of Sir Humphrey. Before administering the gas, wishing to ascertain the temperature of the palsied man’s blood, a small thermometer was inserted under his tongue. The paralytic, wholy ignorant of the process to which he was to be subjected, but deeply impressed, by Dr. Beddoes, with the certainty of its success, no sooner felt the thermometer between his teeth, than he concluded that the talismanic influence was at work, and in a burst of entthusiasm declared he felt its healing power through his whole body. Here was ap opportunity to test the influence of the mind in the cure of palsy that was not to be lost. The gas was not used, but on the following day, the thermometer was again employed with equally marked effects; and at the end of two weeks the patient was dismissed cured, no remedy of any kind having ever been used except the thermometcr. His faith made him whole, not by accident, nor by a miracle, but by an invariable law of our being. So important a principle ought not to be ignored by medical science, and left to ignorant quacks, who often perform astonishing cures by means of it. Fear is the opposite of faith, and produces equally striking effects in the generation of diseased conditions of the body. Many facts of this kind have been collected to illustrate what is falsely called the influence of the imagination. Persons have been shot dead with blank cartridges. A familiar fact is that of the Edinburgh criminal who died from a supposed loss of blood, when it was only warm water that was made to trickle over his arm after it was barely pricked by the surgeons. Dr. Moore mentions the case of a lady who died with every symptom of hydrophobia, under the mistaken notion that she had been bitten by a rabid dog, when it was demonstrable that the animal had only torn her dress. One of the most instuctive and satisfactory experiments on record, showing the inftnence of the mind in the generation of fatal diseases, is that tried upon four Russian criminals, who had been condemned to death for political offences. It was reported in the London Medical Times. The cholera was raging at the time in Russia, and the criminals, while ignorant of the fact, were made to occupy beds on which persons had recently died with the disease. Although thus exposed to the contagion, not one of them exhibited the least symptom of the malady. After this they were told that they must sleep on beds that had been occupied by persons who had been sick with the cholera. But in fact, the beds were entirely new, and had never been used by anyone. Their fear proved to be a more powerful influence than the contagion, for three out of the four took the disease in its most fatal form, and died in four hours after the attack. Such a fact, coming as it does to us well authenticated, speaks volumes in favor of the doctrine of the spiritual origin of disease, and the effciency of psychical remedies. But the current medical science, while convinced of the truth of this, makes no practical use of it as a remedial agency. Yet it is an interesting fact, that the’ longer man has been engaged in the practice of the healing art, the less confidence he has in medical compounds, and the more he relies upon the vis medicatrix naturae, and upon the principles of Mental Hygiene. An aged physcian recently informed the author of a remarkable cure he had accomplished upon a nervous patient by the potent virtues of clear water, tinged with rosemary, a few drops of which were taken before each meal. Her restoration was complete and apparently permament. Faith is so essential a condition in the cure of disease, that in Nazareth and the adjacent region, Jesus could do but few mighty works, because of the unbelief of the people, (Matt. The reason assigned by him for the disciples’ want of success in curing the lunatic child, was their unbelief, showing that faith is an element of power in him who would heal diseases of body and mind by the psychological method of treatment. (Matt. xvii. The life of the body, or the force by means of which the vital movements are accomplished, is heat, — not a mere dead caloric, but a heat generated by the spiritual principle. The living forces of the human system and animal heat, are now believed by physiologists to be correlative, or are mutually transmutable and interchangeable. A direct relation certainly exists between them. Jules, and M. Serres, Prof. Faraday, and other scientists, have demonstrated the identity of heat and mechanical force. They are correlative and equivalant to each other. In the animal mechanism the same law holds good. If the living force of the body is heat — a heat that is the correspondent of the love — then all those means by which heat is generated and transmitted from one body to another, become the means of communicating life, and are a therapeutical agency. Among these may be mentioned friction. If your hands are cold, you rub them till the vital action is restored. If your child’s hands are cold, you use the same means to warm them. The amount of heat generated in this way is proportioned to the force employed. If we feel a pain in any part, our first impulse is to place the hand upon it. By this means the accumulation of vital heat in the tissue is soon diminished, being conducted into the hand, and conveyed to another part of the system. The hand of another person would be equally or still more efficient. In this way we have cured a burn, or allayed the most painful inflammations, in a short time. To place the hand upon any part of the body of another person, creates a tendency in the vital force of both toward the point of contact. This is perceived as an increased glow of vital heat. If the part be cold and negative it soon becomes warm, and exbibits an augmented vascular action. These are nature’s remedies, prescribed by our intuitions and instincts, and are as efficient as they are natural. Compression produces heat. A piece of cold wood subjected to a powerful hydraulic pressure is immediately warmed. Percussion generates heat, or the force expended in the act is transmuted into the thermal force. A piece of cold iron on an anvil, struck by a hammer, is warmed. This principle seems to have been employed in the remotest ages as a curative agency. We have a work published at Frankfort in 1698 entitled “Curious account of how Blows will often Cure, promptly and well, all kinds of Chronic Diseases.” The prophet Elisha manifestly employed this means in the cure of disease. The Syrian general who came to him to be healed of his leprosy, supposed he was going to “smite his hand over the place” and thus cure him. But why should he have expected this treatment unless it was common in that region of country? Motion is correlated to life. The movement of a part determines the vital force to the part moved. All motions, passive or active, generate heat. A person riding in a cold day is warmer than he would be to sit still in the open air. Water poured from one vessel to another, or made to revolve in a cylinder, is warmed. This has been shown by the thermometer. It has been estimated that the falls of the Rhine generate enough heat in one day to melt twelve thousand metres of ice. All the movements employed in the system of Ling, especially the so called duplicated movements, or those where the patient is passive — the frictions, vibrations, compressions, percussions — are effcient therapeutic agencies. We have employed the system for several years in the treatment of the various terms of chronic derangements of the body, and with a success that has sometimes seemed to those who did not understand the laws that govern it, to border on the miraculous. But we have always supposed that it owed a great part of its efficiency to an impartation of vital magnetism from the operator to the patient, an opinion entertained by the German practitioners of the art. They adopt Reichenbach’s theory of the odic force, and assert that an influence of this kind is actually communicated to the system of the patient. The nervous energy of the invalid is thereby exalted, and the reaction of the vital powers against disease greatly increased. Dally gives a beautiful drawing of the human hand in its minute and microscopic anatomy, showing that it is an instrument skillfully adapted to perform the office, as a part of its physiological functions, of imparting something like vital magnetism to another person, and argues that an important advantage is derived by the invalid from this transmission of life. We are convinced of the correctness of this theory. It is in perfect harmony with the principles and laws unfolded in this work. But there is manifestly an agency concerned in the cure of disease, far more subtle and potent than the semi-spiritual odic force, — a psychological influence. This acts upon the mind of the patient, thence upon the spiritual body, and through this upon the material orgsanism. The law of its action, is from within outward. The living forces of the system are spiritual. And there is a direct and potential influence of mind upon mind. This goes to the root of all diseased conditions, and carries a remedial agency into the realm of causation. There is a variety of phenomena, passing under the names of Mesmerism, Psychology, Biology, Animal Magnetism, Pathetism, Hypnotism, and even Psychometry, that are reducible to one general principlc, — the influence or action of mind upon mind, and the communication of spiritual life from one person to another, who is negatively receptive of it. If all diseases originate in some disturbed or inharmonious mental states, which ultimate themselves in corresponding bodily conditions, it becomes a question of primal importance how to induce upon a patient, as a permanent possession, the state of mind which is the opposite of that causing the disease. Is there any law that governs in effecting such a spiritual conversion or metamorphosis? There is a sort of polarity about our feelings as well as about the diffcrent organs of the body. In fact it is coming to be recognized by science that polarity is a universal property of things, belonging to the atom as well as to the world. Even light has polarity, and by transmitting it through certain substances, as a bundle of thin glass plates or certain crystals, a change is effected in the direction of the vibratory wave, which inverts its polarity. Gravitation may be only the attraction between the positive and negative forces of things. Something analogous to it belongs to spiritual essences. There are what may with propriety be called positive and negative states of the mind, and a dual action of the feelings. There may be a loss of balance here, or an inverted action of every faculty and of its organ in the brain — as faith and fear. The one is positive; the other negative. The mind employs the same part of the cerebrum in the outward manifestation of the two distinct sentiments or feelings. Or fear and anxiety are the inverted action of faith. All the organs may undergo this transposition of their forces. In some cases of insanity, which we have had under treatment, the patients have exhibited an inverted action of the social instincts, so that those they once loved the most, become correspondingly repugnant to them. In the action of conscience, there may be approval or condemnation. There may be mirthfulness or sadness. But the same organ in the brain is used in the manifestation of both feelings, only one is a positive and the other a negative action. The same may be said of hope and despondency. The predominance of the latter over the former constitutes the negative state of the former, or its inverted action. In the case of a magnet, if there should be this transposition of its forces, how could it be restored to its normal state? Or if there should be a loss of balance and equilibrium between the positive and negative poles, how could the harmony be re-established? We have only to bring the negative pole in contact with the positive pole of another magnet, and it attracts into itself the appropriate magnetism, and becomes charged with it. So of the other pole. In a similiar way, a negative or evil mental state may be made to give place to a positive or good one. The magnetic or spiritual healer should approach the patient’s mind on the side of its disturbance, and if he desires to be relieved, his mind will attract into itself, with all the force of a hungry sympathy, the feelings and thoughts of the operator. The good-will also of the physician, his benevolent wish to impart his own better mental states will assist and facilitate the process of spiritual induction. Nearly everything in science is now explained by the theory of vibration, especially the phenomena ot the imponderable forces — light, heat, color, electricity, and magnetism. If two strings of equal length are set to vibrating, but not in harmony, there will be a tendency in them to a perfect samencss and oneness of movement. And if they can be made to continue their motions, they will soon both vibrate at the same distance and in the same time. Further still, if two strings be stretched parallel to each other, and one be caused to vibrate, it will instantly communicate its motion to the other. In a way analogous to this, one mind may induce upon another mind its own emotions, its thoughts and feelings. Our love is our life, and the excitement of the love is a spiritual motion. If a patient is afflicted with certain abnormal feelings or mental states, whose depressing influence has caused his diseased condition, and if he desires to be delivered from the spiritual causes of his physical disorder, let him submit himself to the magnetic treatment of some kind and sympathetic friend. He should be passive like the unmoved string. Then the movements of the operator’s mind, his emotions and affectional states, will be communicated to him. The effect will be permanent also. One mind may daguerreotype itself upon another. It may make an ineffaceable impression upon it, and effect a lasting metamorphosis in it. Just as certainly as one harp played upon, will cause another standing by it, to sound also, so certainly, and by an unerring law of our spiritual nature, one mind, by a sort of mysterious vibration, will communicate its mental forces to another mind. Under the proper conditions, we need have no doubt of producing the desired result. There is no miracle here, no departure from law, anymore than in the phenomena we have mentioned as illustrations. Both are natural, and we may be as certain of the desired result in one case as the other. In this way, Jesus healed the sick, first the mind, then the body. He removed the spiritual cause of disease, and the physical effect ceased. He carried his sanative influence into both departments of our being, the inner and the outer. This was done by the law of sympathy — a law of the mind that means more than the world has ever understood. By it one mind transmits its states of feeling and modes of thought to another, and oftentimes without intending it. Jesus thus imparted to the sick and wretched the calm happiness of his own loving and gentle heart. His habitual mental condition, when communicated to the afflicted, was the panacea for all their spiritual abnormality. His mind was a perfect harmony, everywhere exactly balanced, and thus contained in itself all that anyone, however wretched, needed to restore his soul to soundness and health. Hence his cures were mostly, if not always, instantaneous. If we, who make but a distant approach to the perfection of character exhibited by Jesus, can not instantaneously cure every form of mental and bodily disorder, we can do it more slowly, but as surely, if we are moved by the same love. The little we impart of mental good and sanative influence, will propagate and diffuse itself like leaven, until the whole mental nature of the patient is changed and becomes homogeneous with it. A little contagion, though it be but an infintesimal amount, will multiply itself and propagate itself, until the whole system is assimilated to it. But a person may be inoculated with health as well as with disease. All contagions operate through the spiritual essence in them. Some false notion imbibed, some groundless fear, often lies at the bottom of chronic disease. It predisposes the outward organism to a state of things in harmony with it, for there is a conatus in both the soul and body to adjust themselves to each other, so as to be in agreement. One false notion, somehow acquired, will work like leaven, until the mind of the recipient is changed, and his whole life modified by it. Thus Jesus, understanding this law of mental impregnation, and the tendency of any thought or feeling to diffuse and propagate itself, charged his disciples to beware of the leaven of the Pharisees, referring to their false and pernicious notions. If the evil and the false work such changes, why may not the good and the true produce still greater and diviner results? “The kingdom of heaven is like leaven (as well as the false doctrines of Pharisees), which a woman took and hid in three measures of meal until the whole was leavened.” But the highest heaven is only the greatest degree of love, and the most exalted range of the intellect. If heaven be in us, we may impart it to others, and it will prove like leaven in the flour — it will spread until the whole soul is assimilated to it. We may avail ourselves of these hitherto hidden laws of our spiritual essence in the cure of mental and physical disorders. As mankind become more elevated in the intellectual scale, the remedial agencies employed by them, will become less gross and material, and more spiritual. Doctrines that once were satisfactory and useful to the mind of man, cannot now nourish his inner life. So remedies, that people once used without injury, and perhaps with benefit, in the present advanced stage of the development of the race are no longer adapted to the cure of disease. The New Age demands not only a better theology and philosophy, but a more spiritual system of medication. Chapter 21 The Mind Not Limited By Space In The Transmission Of Psychological And Sanative Influences It is one of the peculiar properties of mind, or spiritual essence, that it is not subject to the limitations of time and space. These are the essential conditions of what we call matter. It exists in time and fills space, and is limited to the space it occupies. But the human spirit is free from this confinement and restraint. In the realm of spirit, time and space are not objective realities, but subjective states, or as Kant expresses it, “forms of the intellect.” It can be present, really and substantially, with those who are miles away. It is a common form of expression, not originated by Paul, but arising from an intuitive recognition of its mysterious nature and powers, that we are present in spirit with certain loved ones, though absent from them in body. Not that our souls actually leave their bodies, for the connection between them is never dissolved but once, but our mental presence and force seem to go forth to a distance, and break loose from all spatial restraints. For in another world the spirit moves not so much by a psssing from one point of space to another, as by a change of state, and a transferrence of its force. In this way we may appear to ourselves to journey miles away, until we are present with some distant person. Sometimes the intervening objects and scenery pass in review, and may be described. We may influence the thoughts and feelings of the distant one, with whom we come into rapport, which is only a spiritual presence and conjunction of two minds, in the same way, it is to be presumed, that one spirit acts upon and into another spirit in the world above. We often feel an indefinable sense of the presence of persons, both those who are still living in the flesh, and those who have passed to the inner sphere of life. This is something most real, and not the working of what we call imagination. It usually occurs in connection with those with whom we are in sympathy. Through the impression made upon the spirit, the body, or any of its organs, may he affected. For all psychological influences effect a change in the physiological movements. In this way life may he infused into any weakened part, pains may be dispersed, and inflammations and congestions relieved. When examining a patient hundreds of miles away, we have sometimes been sensibly affected with their diseased state both of mind and body. Once where the patient was troubled with almost perpetual nausea, it occasioncd vomiting in us. Such effects are common in psychometrical examinations. If a patient can thus affect a physician, not merely with mental impressions, but in a moment modify the functional action of the bodily organs, can he not influence the patient as well? Availing himself of this mental law and force, he can affect the physiological action of any organ in the body. We have found many cases where this mode of treatment was even more efficient than the ordinary magnetic manipulations. We devoted more than a year to the study of the laws that govern this transmission of vital force to a distance, and to experiments with it. Most of the experiments made in psychology have been of a trivial nature, and of no other value than the proof they afford of the existence of a law of action and reaction between minds at a distance. Our experiments were entered upon, not so much with the desire to establish the reality of such an influence of mind upon mind, as to see if it could not be turned to some important hygienic use. This has been satisfactorily demonstrated, and it has proved itself to be a sanative agency to an extent far beyond our expectations. Many quite desperate cases of chronic disease have been cured in this, to some incredible way, in a few days. The rest of this volume could be filled with authenticated facts in relation to marvelous cures by the use of no other remedial agency. But we have deemed it better, at least it is more in consonance with our feelings, to imitate the great Physician, and say to the patients thus healed and loosed from their infirmities, “See thou tell no man.” Certificates of wonderful cures and advertisements of miraculous gifts, spring more from a desire to make money out of the sufferings of humanity, than a desire to do good to the souls and bodies of men. They are no reliable evidence of an ability to cure “all manner of sickness and disease among the people,” but sometimes indicate a lack of that pure, unselfish love which is the only healing power. The great forces of nature are silent in their operation, and make but little show or noise. It does not come within the scope of the present volume, to make an encyclopedia of facts, but to unfold the principles and the philosophy of all the individual facts that could be collected under the various subjects treated of. We hold to the heresy that principles come before facts in the true order of mental growth, and the knowledge of things in their causes, is of more worth than a recognition of effects. This we acknowledge is not the Baconian method of philosophyzing. Jesus of Nazareth possessed the power of transferring his mental presence and spiritual force through any extent of spatial distance, and in a degree never witnessed before in the world. It is the highest glory of a disciple to be like the Master or Teacher. He speaks of being in heaven even while he dwelt bodily on the earth. “No man hath ascended up to heaven, but he that came down from heaven, even the son of man who is in heaven.” The import of these words is, that while on earth his soul had risen to a truly spiritual life. His inner selfhood was not in bondage to material limitations, but was subject to the laws that govern human nature in the spiritual world, and having attained to the exalted privileges of the other and inner life, was invested with the powers of a pure spirit. His interior manhood, thus made capable of acting independently of the bodily instrument, and freed from material limitations, read the very thoughts of men; told them, as in the case of Nathaniel, secret facts in their past life; and sometimes disclosed the future, by a piercing glance into the realm of causation. In a word, though possessed of a material body, the inner man was emancipated from material thraldom, and asserted its supremacy. In this state, he cured disease, often without touching the patient. His spirit acted directly upon the living spirit of the diseased, and thus acted upon the cause of the external pathological condition. Just in proportion as anyone attains to the state exhibited by him, can he cure diseases of mind and body as he did. We wish to steer clear of all theological speculations and controversies, and shall enter upon no discussion as to the nature of Jesus, nor cry, Ecce Homo, nor Ecce Deus, nor Ecce Deus-Homo, though we cannot well avoid the confession of our faith in him, as the one and only God made flesh, and dwelling among us. One thing all theories and creeds admit, — and this is the only truth we care now to deal with — that he had a complete human nature, which passed through a perfectly human development from its birth to its glorification and ascension. And what the divine nature did for him, it is willing to do for us, in a degree, and we may be glorified or spiritulized with him. This is certainly the teaching of the New Testament. The interior state of which we are speaking is not a negative one, but is intensely positive toward all on a lower plane. It is a state receptive of spiritual influx, of life and light from the celestial realms, but is positive and communicative towards those who are only in the sensuous degree of the mind’s action. It is a position of great spiritual power. The lower plane of being is always negatively passive to the spiritual world. So persons, elevated or unfolded to the state we have described, are positive towards those on a lower and less spiritual plane. In harmony with the laws that govern in the action of mind upon mind, prayer avails for the cure of disease, and would be a more common and efficient remedial agency, if there was more faith among men in the reality and power of spiritual influences. Prayer for another, in its essence, is a desire for the good and happiness of its object. It is one of the forms in which a genuine neighborly love or charity is expressed, and it always affects the mind of him who is the subject of our intercessions. It is only another illustration of the action of one spirit upon another. Among the early Christians, it was a common practice in the cure of diseased states of mind and body. And no good reason can be assigned why it should not be as efficient today as it was eighteen centuries ego. We have known several persons who devoted themselves to this method of cure, and with a success that put to shame more material, but less rational and efficacious methods of medication. If disease has a spiritual origin, and its causes are found in pre-existing disordered mental states, Proseuchopathy, or the prayer cure, is as well adapted to the removal of the prior pathological condition of the inner man, as Allopathy, or Hydropathy, or Homeopathy. A return to the pure unselfish love and undoubting faith of the primitive church, would restore to favor again this efficient spiritual remedy for disease. The Seeress of Prevorst, characterized for her unassuming piety and ardent Christian love, in this way cured the Countess Von Maldeghem of insanity and bodily disease. The power to cure disease by spiritual forces is found in the divine principle of love. Just so far as anyone receives into himself the pure unselfish love of God, — a love that in him is an irrepressible desire to communicate good, — so far there is in him a power to impart life and health and peace to others. Thcre is lodged within him a fraction of the divine omnipotence. So far as he is calmly and humbly conscious of this divine element within him, has he power to do the works of God. Love is the life of all; it is the life of God; it is the divinest and most potential thing in the universe. If a man has attained to tbe life of love, having risen above all selfish considerations as controlling motives of conduct, and is filled with an all-absorbing divine longing to impart good to every human being, and has a faith rooted in love, his slightest touch is healing. His very presence is fraught with sanative influences. His sphere is a life-giving emanative energy. This healthy spiritual life is communicated by actual material contact, or the action of his mind upon others in the distance. It is a law of our being, and we cannot escape from its operation, that everytime we think of an absent person we affect them for good or evil. In studying the cures wrought by Jesus, one is struck with the apparent ease with which he overcame every diseased condition. The secret of this seems to be, he healed first the mind, going to the secret mental state as the cause, and on removing this, the effect or correspondent bodily condition ceased at once. The suddenness with which this takes place may be illustrated in this way. If in a fracture of the skull a portion of the cranium presses upon the brain, the patient is deprived of consciousness. The external manifestations of the mind are by this cause suspended. But as soon as the cerebrum is relieved of this pressure, consciousness is restored. Just so soon, in most cases, when the mental state, underlying any diseased condition, is changed to the normal one, the outward pathological state ceases. An effect cannot exist when its cause no longer acts. In this way Christ carried his healing power into the realm of spiritual causes. He addressed himself as a spirit to the spirit of the patient. If we understand all that is implied in this, and can go and do likewise, diseases of long standing will yield at once to the potent energy of our love. This may be effected at a distance, as well as in the presence of the unhappy sufferer. The greatest difficulty in the cure of a disease, is in coming to the perception of the interior cause, and in finding how to remove it. Independent clairvoyance or intuition is adequate to the first, and magnetism, using the term not merely for mesmerism, but for the law by which mind communicates its spiritual states and forces to another, is equal to the latter result. In our verbal communications with a patient, we should forget that he has any material body, and speak as a spirit to his spirit. Here is a source of power that is overlooked. We generally speak to each other’s body, and think of nothing else. The reverse of this should be true. If we approach a patient as if he were a spirit, abstracting the mind from the mere perception of his outward organism, and opproach him with our interior manhood, the living soul, as if we were a spirit, then the better mental state, which is always the stronger, will prevail over and suppress the other and weaker. This is as certain as in a combat of physical strength between two gymnasts, the stronger and more skillful of the two will overcome the other. In this way the patient is renewed in mind, the inner man. He is spiritually healed. The hidden cause of his malady being removed, the spirit being restored to health, the body with all its living, moving forces, soon becomes adjusted to the new order of things that exists within. We must induce upon the patient a new mental state, and supplant the old mode of feeling and thought. We must give him in a proper sense, a new spiritual birth, or at least impregnate him with better interior life. We must convert him. Such mental changes are sometimes permanent. In the popular revivals, where men’s souls are addressed, and where they almost forget that their hearers have such a thing as a physical body, lasting mental changes are wrought. The convert receives an impulse, an influence, an impression, that changes the whole current of his inner life. It remains for weeks, for months, for years, and often through the rest of his earthly existence. There is nothing supernatural or miraculous in this, and we have nothing to say against it. Good may come out of it. It is in perfect harmony with the spiritual laws that govern us. The united effort of the minister and of those in sympathy with him, being directed to the production or induction of a new mental state upon the “anxious” or “penitent,” they generally succeed in effecting the desired result, the conversion or change of the soul. They might do it much easier, if they were good magnetizers, and understood the laws that control the action of mind upon mind. The most susceptible and passive natures make the easiest converts, and the men who have the most magnetic power, as it is called, are the most successful revivalists. There is no need to call to our aid any supernatural influences to account for such spiritual metamorphoses. The laws of our mental nature are adequate to produce and explain all such phenomena. The minister and the church induce upon the convert their own mental state. They impart their own mental life, their modes of thought and affection to him. There is nothing more miraculous in this, or out of the usual order of things in the world of mind, than there is when a bar of steel, bent in the form of a horse-shoe, is brought in contact with a powerful electro-magnet, and is made thereby permanently magnetic. All forms of religion effect such mental transformations, both the evangelical and the heretical. Mahometans, Shakers, Adventists, and even Mormons, “do so with their enchantments.” And the law by which it is done is available to change the habitual mental state of a patient, and is legitimately used for such a purpose. To effect such an interior change should be the first aim of an intelligent and benevolent physician. He should be a spiritual midwife to assist the inner men to a birth into a higher and happier life. We have shown that the sphere which goes forth from every human spirit is not an emission into space of spiritual particles, but is analogous to the action of the radiant forces, heat, light, and electricity. These are now explained by the theory of vibration. When a message is telegraphed from New York to London, no imponderable fluid shoots along the wire, but there is only the transmission of force, a vibratory wave in an elastic medium called the ether. So when one mind acts upon another mind, and influences its thoughts and feelings, when the bodies they animate are separated by hundreds of leagues, the effect is produced in a similar way. There is only a transmission of mental force, and the action and reaction of one spirit upon another. This vibratory movement takes place in an all-pervading, everywhere present element far more refined, elastic, and subtle, than the ether. It is a semi-spiritual essence that fills all space, which has been denominated the aura, the atmosphere of the inner world. It is the medium through which mind acts upon mind, and also upon matter. By means of it, mental and vital force is transmissible to unlimited distances. This law of action and reaction, between mind and mind, explains the phenomena of fascination or charming, which is only the trsnsmission of spiritual force from one being to another. When an animal is thus enchanted by another, their life becomes so interblended, that an injury indicted upon the charmer, is felt by the other, and the killing of the fascinating animal sometimes proves instant death to the captive. When one person, by a psychological influence, is magnetized or entranced by another, any effect the operator produces upon himself, is communicated to the subject. Their life seems to be intermingled. An unseen but potent influence takes possession of the mind of the subject, and controls its actions. Here is a power that can be turned to good account, or perverted to evil. It can be made an efficient agency in the system of mental hygiene, under the direction of good men and angels, or it can be perverted to witchcraft and demoniacal obsessions. For these invisible forces are controllable by spirits either in the flesh or disrobed of their mortal covering, They may take advantage of these natural laws, and greatly aid in producing the desired benevolent result. Let us see how this law may be employed in communicating a sanative influence, and remedial force. To think of another, interiorly and abstractly, occasions a spiritual presence, and his image seems to stand before us. Where the thought is grounded in love and good-will, it causes an interior conjunction — a mantel sympathy, a state of rapport. By it they come into a living communication, as real as it would be if they reached through the intervening space and grasped each other by the hand. The feelings of each are communicated to the other. The mental state of the one who is the most positive will predominate, and take possesion of the other, for the stronger force will prevail over the weaker. Thus a healthier mental state will be induced upon the patient. This spirito-magnetic influence can be transmitted independently of spatial distance. We have experimented with it at a distance of over a thousand miles, and once between New Hampshire and Louisiana. The patient should assume an easy and quiet position, and be as passive and undisturbed as possible. The time may be agreed upon between them. It is well for him to be in a room by himself, which is to be but little lighted. For darkness, being a negative state of the surrounding atmosphere, is favorable to psychological influences and impressions, and renders the body more passively susceptible. The room also, in which the patient is, should be only moderately heated. When in the state of spiritual presence and conjunctive sympathy, any effect the operator may produce upon himself, or which he receives by influx from spiritual presences, will be telegraphed instantly to the patient. If he applies his hand to his fore-brain, as if to remove a catarrhal inflammation, it produces the same effect upon the patient. Sometimes such manipulations upon the operator’s person affect the patient a hundred miles away, in as great a degree as they would were he bodily present, and are sometimes as sensibly felt. They affect the spiritual body, which is the seat of sensation. Instead of applying his hands to himself, the operator may in thought, apply them to the person he would affect, and where and in what way the diseased condition would require. This mental act affects the spiritual organism of the invalid, and through this the physical body. It acts from within outward. It is the transmission of a mental force which produces physiological changes. Its results are sometimes marvelous to those who do not comprehend the spiritual laws that govern us. The patient will be influenced in a degree proportioned to his susceptibility, and the mental force of the operator. If the latter have great strength of will, mauifested in calmness, self-reliance, undoubting faith, a peaceful desire to impart good, and confidence in the help of higher powers, the effect produced on the mind of the invalid, end the change wrought in the functional action of the bodily organs, will be decided and permanent. Thus the mysterious forces of life can be transmitted as far as those of light, heat, or electricity can be conveyed through space, and in an analogous way. We feel confident that to every ardent lover of truth the above hints and suggestions will be found to enclose a germ capable of almost unlimited unfoldment. We humbly submit them to the consideration of such minds. It is well known that, by the law of sympathy, certain diseased states both of mind and body become contagious. The convulsions of hysteria are often propagated among young women in this way. The same is true of chorea, and of stammering. We insensibly imbibe the tastes, manners, habits, and even the bodily condition of others. Boerhaave relates that the pupils of a squint-eyed schoolmaster near Leyden, after a while, exhibited the same obliquity of vision. Those who have the care of the insane and the sick, are more or less affected by them. All abnormal states of mind or body are, in some degree, contagious. But healthy states both of the inner and outer man are equally communicable. The law of sympathy, according to which disease is transmitted from one person to another, is available for the propagation of sound states of the spiritual and physical nature of man. The law operates with equal force both ways. A genuine sympathy, arising from a benevolent disposition, for a person in suffering, actually relieves him of his pain. There is by means of if an interchange of states. We enter, as it were, into his body, and become in some measure the same person with him, and take upon us his feelings and impart ours to him. We bear a part of his burden, and in proportion as we take upon ourselves his painful sensations and unhappy mental states, is he relieved of them. Patients feel better the moment a physician who is in sympathy with them, comes into the room. His words bring sunshine into their darkness, his presence supplies the magnetic life they need, his touch sends a thrill of pleasure through their whole frame, and his very look dispels their mental and bodily pains. Thus the doctrine of sympathy is of practical value in the treatment of the sick, and can be turned to a useful account. Chapter 22 Appetites, Intuitions And Impressions, And Their Use We have demonstrated the truth, that the only real thing in the life of the body is the mind, and that the organizing force is the spiritual principle. When the body receives an injury, the inner man goes to work to repair the damage. This was attributed by the earlier physiologists to what they called the vis medicatrix nature, the healing power of nature. But this healing force is evidently spiritual, as all negative, depressing mental states greatly enfeeble its action, while the positive states of the mind increase its vigor. When the system is invaded by disease, the chances of a speedy recovery depend upon the condition of the patient’s mind. If he be free from anxiety, is cheerful, full of hope, and has a stubborn faith, his restoration will be far more speedy under any system of medical treatment. The mind is the hidden force that reacts against disease, and repairs the damage sustained by any of the tissues by accident. To assist the vis medicatrix nature, is the only office of the physician. In the vital germ in the womb, the soul-principle, imparted to it, sets itself to work to complete the bodily structure. The germ in the female ovaries, is a primary form receptive of the influx of spiritual life. It attracts to itself the most vital elements of the blood, which being robbed of its spiritual essence, is cast out of the system. It is vitalized still more, or receives an additional spiritual principle; from the male semen, and thus endowed with a living force, attracts to itself and around itself from the circulation of the mother the elements necessary to the growth and completeness of the fetal organism. The same process is seen in the egg of the fowl. The germ of the future chick is the yolk. When this receives the vivifying principle from the male, it goes to work to build up the bodily struture. The albumen, or white of the egg, contains in a soluble form all the elements needful for the purpose. The building materials that enter into the composition of the body, are all found in this nutritious substance, and ready to be appropriated. It diminishes in quantity, as the germ enlarges, until it is finally all absorbed. There is something similar to this in the action of a spiritual organizing force in adult life. Action always implies waste both in mind and body. From the body the devitalized particles are eliminated by the excreting organs, and a new supply is demanded to maintain the integrity of the organization. And we firmly believe that the mind, left to itself, and unbiased by education and the influence of others, will attract to itself what is needful to repair the waste resulting from the wear of its outward machinery. It goes forth in special longings, unerring appetites, and instinctive cravings, for what the body needs. The word appetite (from ad and peto) meas a seeking after something. The mind left to its natural instincts will search, through the whole range of nutritive substances, after that which will supply the needed elements. If our appetites were unvitiated, they would give us with undeviating certainty a safe guide to what the body needs. If our mental intincts and intuitions were properly educated and trusted, they would prove our best physician, whose prescriptions we might rely upon with unhesitating confidence. In most, if not all, diseased conditions, there is a lack of some particular element, the loss of which impairs the healthy functional action of the weakened organ or organs. To supply this primitive element, whether it be phosphorus, iodine, chlorine, the alkaline or acid principle, is the aim of any judicious medication, or dietetic regulations. Any prescription that fails to do this, is useless, if not positively injurious. In nine cases out of ten, the mind of the patient, in its instinctive cravings, will be the safest guide, and will give a prescription in plain English, without any unintelligible Latin or Cabalistic signs, where there is a deficient quantity of any element entering into the composition of the human frame, the mind will be moved by a a special desire and longing for that very thing, or for some article of diet containing a large percentage of it. Or if there be an excess of some organic element, the soul will put forth its feelers after something to neaturalize it. In a torpidity of the liver, the alkaline bile accumulates, and the patient feels a desire for acids to neutralize the excess of alkali. For the mind, as an organizing force exhibits a perpetual conatus to keep the body in such a state as to render it a suitable instrument for the performance of the uses of the soul in this lower range of existence. We have known children to eat salt with greater apparent relish than others would sugar. This indicates a want of chloric acid, which that article supplies. In certain cold and negative states, we have known others to exhibit a special appetite for starch, which they would devour with avidity. In a large proportion of diseases there is a superabundance of the alkaline principle. In such cases the citric acid of lemons and of most sour fruits, or the lactic acid of sour milk cheese and buttermilk, become grateful to the taste. Lehmann, in his Chemical Physiology, has shown that the essential elements of the gastric juice are the lactic and chloric acids, in a free state. They also assist in the absorption of the chyle from the alimentary canal. In some diseases, as dropsy, there is a lack of the alkaline or an excess of the negative or acid element. The mind, through the sympathetic nerves, would then prescribe, as a diet, something abounding in alkali to neutralize the accumulating acid, and restore the balance between the positive and negative forces of the system. If we would learn the language of our inward oracle, and heed reverently its voice, we should discover within ourselves a temple of Esculapius, whose responses to our questionings would be a safe guide to health and longevity. But we stop our ears to its divine revelations, heed not its suggestions, and listen to the blind and senseless formulas of the drug practitioner, but too often repent our folly when it is too late. The mind also needs nutriment to furnish the spiritual pabulum necessary to its endless growth, and to supply the means of recuperation from the fatigue resulting from long continued action in a given direction. It needs recreation, or re-creation, which is only a change in the mode of its activity. We are so constituted that whatever will heighten our spiritual activities, add to the growth and vigor of our powers, and increase our happiness, we instinctively long for, and seize upon with avidity. Many morbid mental states are only a starved condition of the intellect or the affections. There is an indefinable longing, an unsatisfied craving for something it has not. The pathological state resulting, is that of mental weakness and bodily decrepitude. If the human mind was left more to itself, and to a freer development of its individuality, the world would be better and happier. Every healthy soul is the supreme judge of its own needs. There are many in the present advanced age of society, who have outgrown the infantile state that can draw nutriment from books, sermons, essays, and the mouldy Gibeonitish crusts of cant phrases used in the current religious instruction, so called. The mental stomach loathes the innutritious and unsavory cookery of the church, which has only the power to sharpen men’s appetites for something better. We rise from its table with our inward hunger unsatiated, our thirst unquenched. We crave the vital essence of truth itself, and not the external husk. Such minds turn with instinctive longing to the opening heavens, and seek, in communion with the angel-world, the living bread. This they do as intuitively as the new-born infant seeks the maternal breast. We ask our appointed teachers for bread, and get a stone; for fish, and a serpent is served up for us; for an egg — for a living germ of truth, — and are turned off with a scorpion. We run over their ancient bill of fare, worn and defaced, and find nothing which our mental instincts crave. We go through their round of outward ceremonies, their genuflections, washings, prayers, and psalm-singing, rehearse an unintelligible creed, and like a hungry man, dream we are filled, but awake, and behold, we are empty. In such a state, it is practicable for us to listen to the voiceless instruction of the angel-world. No miracle, no departure from the ordinary laws of the spirit is required to open a living intercourse with the heavens. It is a fact, as well established as any principle of chemistry, that one mind can impress its thoughts and feelings upon another, without the intervention of spoken words. Thousands of successful experiments have confirmed its truth and reality. We accept it as a settled principle. Angelic spirits may impress our delicately sensitive inner organism, as easily as they are supposed to play upon a golden harp, and thus give us an intuitive knowledge of the truths we need. A larger proportion of our highest and best thoughts owe their origin to this source, and come to us from the upper realms, than we are aware of. We should receive vastly more from those in the inner world who love us, and long to share their celestial treasure with us, if we had not been educated to fear them, and even to believe that intercourse with them is wicked notwithstanding Jesus set us the example of communion with the ever-present heavens. Such teachers take away the key of knowledge. They will neither enter the temple of wisdom themselves, nor suffer others, whom they can prevent, to do so. In consequence of this unnatural education, there is many a one who would be much afraid of the spirit of his mother, as he ought to be of the me medieval devil. But the desire to communicate good and truth to man on earth is as natural for good spirits, as it is for water to descend from a higher to a lower level. It is the delight of their life. It is something like what we observe in ourselves here. If your loved and loving friend is removed from you, how be longs to see you and speak to you. If there was anything you needed to make you well and happy, if it were possible for him to speak to your inner ear, how gladly would he inform you where to find it. This longing, this pang and chasm of separation, which we feel when we are absent from loved ones, is but an expression of the same feeling that leads those above to desire to communicate their better thoughts and feelings to those below. It would be painful for us to visit one we loved , and fail in our attempts to cause him to recollect us, and to have him fly from us as from one who would do him injury. These are natural feelings, belonging to the very essence of the soul, and are carried over with us to the other life. When we outgrow our unnatural fear of our best friends, and do not fly from their love as if it were infernal hate, and welcome their return to us, and recognize them in their true character, converse with the upper sphere of being will be more frequent and elevating. We have reason to believe, that in consequence of this unnatural feeling which we owe to our want of proper education, and our dismal doubts of their real existence, our friends who have migrated to the celestial plains, feel our loss as much as we do theirs. It must be unpleasant for a child who returns home from a journey to a foreign clime, to the parents he loves, and to whom he longs to impart the rich stores of information he has gained, to have them be frightened at his approach, refuse his offered treasures, and close the door in his face. It is remarked by one who had a larger experience of an open intercourse with the angel-world, than any man in modern history, that in the other world there is a universal communication of thoughts and affections, owing to the very nature and laws of spirit. The knowledge of an individual or association is as naturally imparted to all who desire it, as for a heated body, for instance a gold coin, to transfuse its heat into another in contact with it. Only in the spiritual world this is done more perfectly and without any diminution of light in the communicating mind. In the Arcana Celestia we are truly told, “That there is not only a communication of another’s affections and thoughts, but also of his knowledge, and that so completely, as for one to think that he known whatever another does, although before he had no aquaintance with such subjects. Thus all the attainments of one are communicated to others. Some spirits retain what they are thus made acquainted with, but others do not.” The same illumined author further observes, “Souls are surprised on their entrance into another life, to find that there is such a communication of the thoughts of others, and that they instantly become acquainted, not only with the character of another’s mind, but also with that of his knowledge.” This is only a universal law and property of mind, and we may avail ourselves of it here and now, for we are only spirits clothed with a material body. It is as natural for one mind to communicate its thoughts and feelings to another, as for a flower to emit fragrance. The inner world spontaneously flows into the outer. No influx is necessary to this influx of celestial light, anymore than is needful to cause the stars in a clear firmament to shine into the darkness, but only a receptive mind. We may come into a conscious communication with the light of the spiritual world, which, in its essence, is pure truth, and we may do this without intercourse with any individual spirit. We may imbibe the living light of a higher sun. The higher always gravitates to a lower level, the interior to the external. This is the established order of influx. And we have it in our power to commence a course of education, or development from within, in place of the bungling instruction we receive from without — from books and tutors. To put our spirits into harmonious conjunction with the angelic realms and the living light of a higher sky and diviner sun, is to come into a position where we may learn, in the brief space of an hour, more than by months of patient study in the schools. Blessed is the man who has been inserted into an angelic consociation, who has an all-satisfying fellowship with those who have graduated to a nearer approach to the Infinite Mind, and who find a conscious celestial companionship in the most lonely solitude. If we would educate our intuitions and impressions, they would become an almost unerring light. Man are influenced by them now far more than in the pride of their boasted reason, they are ready to acknowledge. What we need is the restoration of our inner life to freedom. It was made to rule the outward senses, not to be in bondage to them. Most men are in an abnormal state, an inverted position. Our inner self, by which we are placed in contact with the spiritual world, is overlaid and suppressed by our sensuous nature. To our inner man, the heavens may speak in a still small voice, — in a calm and deep revealing. Internally we are always in speaking distance with the angels. They are our nearest neighbors. Ideas, which are only the living images of things, have their home in the spiritual realm. They are an objective creation there. They are the primitives of all our mental conceptions, the soul of our thoughts, and inmost essence of vocal language. Angelic and celestial ideas flow into our thoughts so far as they are able to contain them, and spoken words are the outward expression of thoughts. Thought in the spiritual world is as distinctly heard as words are in our social intercourse here. For thought occasions a vibration in the spiritual atmosphere, which is conveyed to the inner ear, just as our vocal utterances cause an undulatory movement of the air, which affects the external organ of hearing. But the one is as audible as the other. Converse with those in the interior or spiritual realm is as easy to those who understand the principles and laws by which it is effected and governed, and who have passed through the necessary development, as it is for us to speak to one another in this external plane of life. There is a far more satisfying and reliable medium of communication then written or oral language. We do not attach the same meaning to outward words, hence do not understand each other fully. But our thoughts, if they were communicated to each other, would be clear and intelligible. In Dr. Brittan’s recent excellent work, “Man and his Relations,” he says: “The human mind in its progress employs media and methods of communication, suited to the several stages of its development. However serviceable these instrumentalities may be — each in its appiopriate time and place — they may be inadequate to meet the demands of more enlightened periods. We realize the insufficiency of written and oral language to express the highest thoughts and deepest feelings. There is another — it may possibly become — a more perfect medium of commnnication. This language, though unwritten and unspoken, may be adequate to a fuller expression of all we feel and know. It is not unfrequently the means, — little as it is practiced and understood — of revealing thoughts and impulses to which a vocal utterance has been denied.” In the other world language is a cogitatio loquens, a cogitative utterance. It is the communication of thought from one mind to another. This is as perceptible to the inner auditory sensory as words are to us. When an angelic idea is received by us, the degrees of descent are these. Spiritual ideas flow into our thoughts, and these find utterance, or an embodiment, in the words that are in our memory. But our thoughts may not be capacious enough to hold an angelic idea, and our words but poorly express our thoughts. He whose mind is exalted to a spiritual plane of activity, may perceive, as Paul did, unutterable things. The soul, in the calm, loving, and living light of a supersensuous realm, may enjoy an ineffable intellectual and affectional experience. In what we have said, there may be seen the operation of an arcane principle, a hidden and undeveloped law of our minds, of which we may avail ourselves in holding an all-satisfying communion with the angel-world, and became receptive of its light. If we are diseased and unhappy, and know not where to turn for relief, we may be assured that the light we need is shining on the other shore. Our angel guardians know, or may learn, what we need and will communicate it to us, if we will open the inner ear to receive it, as gladly as a mother would tell her child what will relieve its pains, and we may receive the needed truth as naturally as the opening flower drinks in the rays of the sun. We may rely on such impressional intelligence, and intuitive flashes of a higher light, far more than upon the prescriptions of a well-meaning, but imperfectly enlightened physician. In a calm, passive, and receptive mental state, our first impressions, before we have had time to reason, are always the safest and surest guide. What we call reason, is often only a struggle of doubt with truth, and not unfrequently throws us from the pathway of light into the dismal darkness on each side of it. Sometimes a person attains to a state, where the thoughts of men, which are the vernacular language of the spirit, become distinctly cognizable. Jesus perfectly understood this inner language. There are those now who will answer a question put to them in thought, as readily as if it were addressed to them by the external organs of speech. We have often told what a person’s thoughts and feelings were, many miles away. Madam Guyon relates, in her Autobiography, that she was accustomed to enter into protracted conversations with her Confessor, without the use of spoken words, employing only the cogitatio loquens, the inner language. At length they could thus converse when they were at a distance of miles from each other. This was no miracle. It was only the unfoldment of an unused power of our nature. There is in every man the innate faculty of conversing with spirits in the flesh or those who have put off their outward envelope. Speech similar to that of the spiritual world is implanted in every man, but our sensual educational systems, do not unfold the hidden germ, but oftener suppress it. As soon as anyone comes into the other life, he finds himself in the same speech with the inhabitants of that hitherto mysterious realm, and is able to converse with them without instruction. We could do it here and now, if we would possess ourselves of a knowledge of the laws of the human spirit, and take advantage of them. In ancient times, and all along the stream of human history, there have been those who made use of this inner language, and had communication by means of it with the spiritual world. What human nature has ever done, is practicable today. For in no epoch of the world have all the hidden powers and capabilities of our being been unfolded. But we are not to suppose that this privilege would be accorded to us for our amusement or that of others, but only for the accomplishment of some important use. For God always gives to every man the light he needs for the performance of the work assigned him in the plan of Providence. Guided by these hints and suggestions, we may educate ourselves to this high and holy converse, and in advanced years as well or easier than in youth. There are many persons who are dissatisfied with the mere shell of knowledge, the rind of the fruit, the cortex of the tree of life, and long for something to nourish and allay the cravings of their spirit. In harmony with the laws of their being, they may find what they need. The tree of knowledge is beginning to be looked upon as no forbidden fruit, but an enlightened science is giving us access to it, and we may eat and live. Our highest conceptions we do not get from books, but they are flashes of a purer light, undulations of the abyss of light that communicate a concordant vibratory movement to our minds, and come to us as the whisperings of a still, small voice within. Such communicated thoughts have been appropriately called impressions. If men were less sensuous, and their inner life was adjusted in harmony with the celestial realms, they would not be an unreliable source of knowledge. They are an effort of the heavens to impart to us their living ideas and share with us their intellectual and affectional treasures. For such is the nature of the divine and angelic love, that there is in it a perpetual conatus to impart its own life to all the lower degrees of existence. All that we need is a spirit admissive of it, and the light of the higher realms will spontaneously flow in. The needed receptivity consists in the love of truth for its own sake, and a desire and purpose to apply it to a benevolent use. Chapter 23 The Sanative Power Of Words One of the principal mediums through which mind acts upon mind, is that of words, spoken or written. Words are the representatives of ideas, the outward manifestation of thought, and the ultimation of a hidden spiritual power. They are things that have life in them, which is communicable by them. They are not mere empty sounds, like the sighing of the wind or the noise of a waterfall. If this were the case, they would be of no more consequence than the breath expended in producing them. The whole soul is sometimes in the words we utter, especially when, to use a common expression, they come from the heart, that is, from the love or life. The outward material organism is not the man, and is no necessary part of humanity. It is the mind that makes the man. This is composed of the two departments of the love and the intellect, and a more outward manifestation of these is affection and thought. These are ultimated or expressed in the words we utter. Thus they are charged with the very life of man — the vital force of the soul. They affect not only the tympanum, but they sink into the interior depths of our being. They are not like the leaves loosened from the trees by an autumn wind, and strewed upon the bosom of a quiet lake to float upon its surface; but there is in them a spiritual gravity, which causes them to sink into the hidden depths of the spirit. Words are the index of character. They enclose within them our thoughts, and the tone with which they are uttered indicates the state of the affections. In another world, the utterance of a single word reveals to the intuitions of angelic spirits the ruling love that lurks within it, and with the knowledge of this is laid open the life and character. In the effect they perceive the cause. The heart, that is the love, is the fountain; words are the stream. If the fountain is clear as crystal, the issuing rill will be the water of life. If the heart be like the bitter well of Mara, there will not be sweetness in the words. Even idle or aimless words, and mere fashionable talk, which are like the bubbles or foam floating on the current of the stream of life, though they may assume the most beautiful forms, and steal the tints of the rainbow, will be internally like the heart whence they proceed. For bubbles are formed from the stream, and partake of its general qualities. Jesus declared a great truth when he affirmed, that “Out of the abundance of the heart, the mouth speaketh.” The Greek word here rendered abundance, signifies a redundant fullness that overflows. When the heart is full of love, it overflows in kind and gentle words. When a man is full of anger, he is like the volcanic wells of Iceland, and boils over in scalding words. If there is melancholy in the heart, and the soul is full of it, there is a dirge-like strain in the tone of the voice, like the sighing of the midnight winds in the leafless trees of a cemetery in winter. If joy and heavenly peace pervade a man’s inner being, the cheerful music of his voice will mix and mingle with the grand chorus of bliss in the angelic realms. We do not mean, that to the blunted perceptions of most men, a person’s words will always reveal his ruling love and inward character. They may fall from the lips like spurious coin from the mint of the counterfeiter, and the gilded brass may have the ring of the genuine metal, but our angelic intuitions will penetrate the thin covering. As men become more intuitional, the personation of the good by the evil, in the drama of life, will terminate. Evil will be detected, even though it may throw around it the costume of fair words. Words are wonderfully mysterious things. When uttered in the presence of mind, they do not waste themselves upon the illimitable and desert air, but cleave to the soul of him who hears them like nails driven into the walls of the house. Who has not been troubled by the involuntary recurrence to his memory of the vile utterances of evil doers which he heard long years ago in his youth. They light down like a flock of harpies, to pollute, it may be, a heavenly feast. They come unbidden to mingle with our holiest meditations, and perhaps even with our prayers. “Lulled in the countless chambers of the brain, Our thoughts are linked by many a hidden chain; Awake but one, and lo, what myriads rise! Each stamps its image as the other flies.” Thus it is with the words we heard in our childhood, either good or bad. In after-life, touch but one and a whole cloud of them will arise, like aquatic birds from a lake in the mountains. There is a lasting sanative spiritual influence in words of love and sympathy. There are coloring subatances so diffusive that a minute and almost inestimable quantity will tinge a large body of water. So a few kind words will sometimes give coloring to a person’s whole life. I am not speaking of that heartless sentimentality which dismisses the poor soul from its door with the hollow wish, “Be ye warmed and be ye filled,” and that offers to its neighbor, who sits dumb with his overwhelming grief, its empty cant phrases committed to memory. Lore is the animating soul of kind words, and through their medium we may communicate our own mental states, our inmost life, to strengthen and invigorate those that need our help. But to him whose affections are blasted and cold from some great calamity that has crushed through his heart-strings, we may say never so many times, “Be ye warmed,” but if our words do not spring from a heart glowing with genuine love, there is no heat in them. They impinge against the affiicted spirit like the frost crystals of a winter’s day. They may shine and glitter, but they chill the life’s blood of him who speaks or hears them. In all loving words there is a therapeutic force, and a divine life. Truth, when it is the outward envelope of a living love inclosed as a vitalilzing spark within it, when ultimated in words and deposited in the mind of another, never fades from his memory so that it cannot be recalled. It may for a season be forgotten, or pass from our present recollection. It may to appearance be deep beneath the accumulated rubbish of after-years. But at the quickening voice of God or of His angels, it shall start to life again, come forth from its sepulcher to consciousness, and assert its divine light to reign. It will be like characters written with invisible ink. The paper thus inscribed appears a blank, yet when held before the fire, line after line, sentence after sentence comes to view, as if penned by an invisible hand. Truth from love is divine. It is the light of a quenchless flame. Like Milton’s angels, it is immortal in every part, and cannot die. It is one of those divine and positive realities that cannot be annihilated. The words that inclose it and through which it enters the memory, can never be erased from that imperishable tablet. Though sunk deep beneath the oblivious waves of after-years, they will sometime rise and float upon the surface. Many facts are given to show the tenacity with which the mind holds the memory of words even casually spoken. Among them we may cite the case mentioned by Coleridge, of a servant girl, who, in the delirium of a fever, was heard to repeat long sentences in Greek and Rabbinic Hebrew, languages she had never learned, and which she had only heard without attention by the minister in whose family, many years before, she had lived as a domestic. Yet those words of a strange language were stereotyped upon the mental plate. Dr. Rush also relates that the Germans of his day in Philadelphia, when dying, usually prayed in their native tongue, though they had not spoken it for fifty years, and had apparently forgotten it. Thus our words of love and kindness will have a lasting influence. They will live in the minds of some long after the monument, that marks the resting place of our ashes, shall have crumbled back to dust. There is a lasting power also in written words. A letter or a book may be charged with the divine magnetism of a spiritual life. There is an underlying truth in the apparently extravagant assertion of William Hazlitt, that “Words are the only things that last forever.” And someone has eloquently said, “Words convey the mental treasures of one period to the generations that follow and, laden with this their precious freight, they sail safely across gulfs of time in which empires have suffered shipwreck” The wise and good of past ages, the noblest and holiest spirits that ever lived and moved among men, the world’s real heroes and benefactors, have sometimes gathered up into a few words the rich harvest of their knowledge and experience, and lauuched them upon the ocean of human life to carry their celestial treasures to all coming ages. A book written by a good and wise man is not to be classed among things that are dead. A living soul seems to breathe and speak from its pages. The affection and thought of the author, that never can be separated from his living mind, still animate the speaking sentences. There is an intuitive perception of this in the veneration with which the sacred books of the nations are held. Mohammed is still in the Koran, and Jesus in the Gospels. The letter fixes in an outward form the still living thought of an author. In the cloistered stillness of the library that has gathered up these spiritual treasures, we seem to move along its silent halls among the spirits of the mighty dead. We fain would believe that this is not destitute of all reality. Place a book in the hand, or on the forehead, of a person gifted with the psychometric sense, and enough of the spiritual life of the author will be still in it, to reveal his character. This hidden influence affects the delicate sensibility of the psychometer. A letter from a person written even on another continent, will be so charged with the living magnetism and spiritual force of the writer of it, as to cause the mind of the psychometer to vibrate in harmony with it, and the authors feelings of mind and body will be reproduced, and can be accurately described. Here is a subtle force which has been turned to a practical use in the cure of disease. The psychometer is only more conscious than others of this influence, in consequence of the peculiar sensitiveness of his organism. For psychometry may be defined to be the sympathetic state, and the interior sensations, as clairvoyance and clairaudience, belonging to it. All may be affected in as great a degree. The Seeress of Prevorst used this power in delivering persons from the psychological influence of disorderly or undeveloped spirits, which is a concomitant of many diseased conditions. She employed sentences written upon paper, which were to be carried about the person. She perhaps had little knowledge of the laws governing their action, but they were successful in relieving the patient from his disordered mental states, and thus sundered the sympathetic connection between him and similarly diseased mind in the inner sphere of being. There is a law here but imperfectly understood, and not generally recognized, but which can be turned to a good account. There is a greater power in words than men are aware of. The creative power of God is expressed by the Platonists, and by John in his Gospel, by the term Logos or Word. But this power is given to every soul made in the image of God. Frederic Von Schlegel makes the distinguishing chsracteristic of man, and the peculiar eminence of human nature, to consist in this — that to him alone among all other of earth’s creatures the word has been imparted and communicated. “In the idea of the word,” he observes, “considered as the basis of man’s dignity and peculiar destination, the internal light of consciousness and of our own understanding is undoubtedly to be included, — this word is not a mere faculty of speech, but the fertile root whence the stately trunk of all languages has sprung. But the word is not confined to this only — it next includes a living, working power — it is not merely an object and organ of knowledge — an instrument of teaching and learning, but the means of affectionate union, conciliatory accommodation, efficacious command, and even creative productiveness, as our own experience and life itself manifest each of those significations of the word; and thus it embraces the whole plenitude of the excellencies and qualities which characterize man.” In proportion as man possesses this divine principle implanted in him, he approaches the divine and angelic nature. But so far as he loses that word of life, which has been commnnicated and confided to him, he sinks down to a level with nature, and instead of dominions over nature, becomes her vassal. (Philosophy of History, p. 87.) Jesus of Nazareth possessed this divine power in an eminent degree, and nature seemed passive under his hands. He comprehended the potential spiritual force of words, as a medium of communicating life and sanative psychological influence. He employed certain formulas or expressive sentences into which he concentrated and converged his whole mental-force, and made them the means of transmitting spiritual life to the disordered mind. Some of these pregnant utterances, always used according to the nature of the case, were these: “Go in peace; Be of good cheer, thy sins are all forgiven thee; Be it unto thee according to thy faith; I will, be thou cleansed; Peace be unto thee; Arise and walk.” Into these few words were condensed his whole mental force, and they were made to communicate his better state of feeling and thought to the sufferer. Spiritual diseases demand psychical remedies. Thousands there are who would be better both in mind and body, if they only knew there was someone in the universe who loved them. We should demonstrate to them that God loves them, angels love them, and we love them. “Go to the poor sufferer, deserted and destitute, dying of despair; carry him stores of relief in your hand, love and pity in your eye and voice; and see how the sun-burst of joyful surprise breaks on his brow only just tinged with the vanishing skirts of dread. In millions of cases, no recipes of vegetable or mineral drugs can compare in value and power with such pharmaceutics as a grain of patience, a pennyweight of magnanimity, a drop of forgiveness, a draught of pure resolve, a hearty inhalation of friendship and faith. These and such as these, are :– “Antidotes of medicated music, answering for mankind’s forlornest uses.” Oftentimes, a physician accomplishes more toward the raising up of a patient, by his words of sympathy and encouragement, than by his medical prescriptions, for the reason that there is more sanative virtue in them, and they better adapted to the removal of the spiritual disturbances that aggravate, if they do not originate, the disease. Baglivi was deeply impressed with the truth of this and frankly acknowledges it. He says: “I can scarcely express how much the conversation of the physician influences even the life of the patient, and modifies his complaints. For a physician powerful in speech, and skilled in addressing the feelings of a patient, adds so much to the power of his remedies, and excites so much confidence in his treatment, as frequently to overcome dangerous diseases with very feeble remedies, which more learned doctors, languid and indifferent in speech, could not have cured with the best remedies that man could produce.” Chapter 24 The Relation Of Mental Force To Physical Strength And How To Cure General Debility The amount of mechanical force generated and expended in the human in the daily working of the animal machinery, is far beyond what would be conjectured by one who had not investigated the subject. For the performance of the functions of respiration and circulation, the amount expended every day is not less than several thousands of pounds. To this we must add the amount necessary to the ingestion and digestion of the food and the expulsion of the excretions. The aggregate amount of force expanded in labor and locomotion, has been estimated to be not less than two millions of pounds a day, or one thousand tons. We have seen that heat and mechanical force are correlative. But the heat necessary to the generation of such an amonnt of force cannot be produced by the oxydation or slow combustion of the carbon and hydrogen of the blood. This is wholly inadequate to meet so great a demand, and to replace the amount radiated from the body. We must look to some other source for the generation of the muscular power of the system. Let us look at the phenomena exhibited by that pathological condition called general debility. These words are in common use to express a state of the system with which every medical practitioner frequently meets. A very large fraction or chronic diseases, at least three-fourths, come under this general dcsignation. There seems to be but little, and sometimes no organic disease, but only a general weakness in the action of all the organs, a lack of vital force everywhere, a negative state of the body. The favorite prescriptions for it include quinine protoxide of iron, and various tonics and stimulants. But drugs have no adaptation to the cure of such a state of things. A more subtle chemistry must be brought to the aid of the enfeebled and negative organism. Strength is not in the body, the muscles are not a force. These are only the instruments of a spiritual force. We have seen a girl, weak, pale, and apparently possessing but little muscular power, who, when under the excitement of a certain form of Hysteria, would exhibit almost gigantic physical strength, requiring the force of two men to hold her. After coming out of these attacks, she did not seem greatly exhausted, not more than ordinarily followed a walk of half a mile. This almost superhuman power, this Titanic force, was not in her physical system. It was not a property of the bodily organism, it was purely a mental state, and the augmented muscular strength was the resultant of increased mental force. What we improperly call physical strength is always in the mind. The body has no force but that of gravity and cohesion, which belong in common to all solids and fluids. But what is that mental condition which makes one strong? A consciousness of strength, of what we call physical power, if not synonymous with health, is closely allied to it, and is correlative of it. Ling based his movement cure upon the truth, that perfect health and physical power were convertible terms. But what goes to make up the spiritual state that is the cause of muscular force? The opposite of that which underlies a state of general debility. In this there is a lack of mental force — of will energy. Neither the muscular nor the nervous tissue is diseased. In paralysis there is a softening of the nerves of motion, and they become imperfect conductors of the will-force. Nothing of this kind is found in general debility. The lack of mental force may be, and often is, the result of discouragement — a state of mind made up of a want of faith, an inactive or inverted condition of the organ of hope, and a negative action of the sentiment of self-esteem. It is the office of this latter faculty to give us the sense of our personal identity, our peculiar individuality, and to cause us to feel a respect for it, and to place a proper value upon it. It inspires us with the feeling of self-reliance, and of freedom, which is favourable to the manifestations of muscular force and virtuous activity. It gives that confidence in the use of our powers which is necessary to success in every department of human labor, and to the efficient discharge of the functions of every office. Its office seems to be to add force to all our volitions. It imparts a positive influence to the mind, and gives the power of controlling both ourselves and others. The lack of this quality causes a negative condition of the mind, which by influx into the body, weakens the tone of all muscular action. What we call self-esteem, for the want of a better name, has much to do with physical strength. The persons most remarkable for muscular power, exhibit a large and active development of it. The part of the brain where all volunlary motions originate, is in close proximity to it, being situated at a middle point between firmness and self-esteem. This part of the cerebrum supplies the necessary stimulus to the diaphragm and all the voluntary muscles. It is the seat of the will, the self-determining power of the mind. Surrounding it are the organs whose office it is to give energy to our volitions, as faith, firmness, self-esteem, and continuity. When these organs are in a normal condition, there is seldom found a state of general debility. A judicious magnetic treatment of this part of the brain accomplishes wonders in restoring the strength of a patient. When a person has the feeling, “I am strong; I can do a great thing; I can do what man has ever done,” it is an excitement of the sentiment of faith; firmness, and self-esteem, and the increased vital action of their cerebral organs extends instantly to the organ of voluntary motion. Under the stimulus of these feelings, the body spontaneously assumes an erect attitude, and the person exhibits the conscious dignity of his manhood. The shoulders are drawn back, the chest enlarged, and the breathing is deep and full. Whatever mental state will increase the amount of respiratory action will increase the strength. And nature has provided that when we are about to exert great muscular force and feel adequate to it, whether it be lifting or striking, we shall precede the effort with a deep inspiration. Let anyone try the experiment. The more one breathes, other things being equal, the stronger he is. The size of the lungs, indicated by breadth between the shoulders, and deepness and fullness of the chest, is the measure of a person’s muscular force. The less one breathes, the weaker he is. In swooning, which is accompanied with a loss of all voluntary motion, there is only a suspended respiration. On recovering, or rather the cause of the restoration to consciousness and muscular power is, a deep breath is drawn, and with it comes back the lost physical force. The best restoratives are magnetism of the part of the brain that is the seat of the will, and alternate pressure of the abdominal muscles and the chest, to create artificial breathing, as is done in cases of drowning aud asphyxia. This is often successful in a few minutes. We have thus restored a patient in one minute. In cases of general debility, there is always a feeble respiration, in fact, it is physiologically a partial and chronic swooning. The breathing is short and quick, and the pulse correspondingly feeble and rapid. For nature maintains a rythmic harmony between the movements of the heart and lungs. All depressing mental states, as we have before shown, are attended with an imperfect respiration, the lungs only being called into action, and no movement being communicated to the abdominal muscles. The muscular membrane, called the diaphragm, separating between the thoracic and abdominal cavities, whose contraction supplies the respiratory force, loses its nervous power, and its convexity. It must be restored to a healthy tone, and its contractility increased, for its action is prior to all muscular motions, and voluntary exhibitions of physical force. But there is no medical compound in the endless list of pharmaceutical preparations, that can effect this change. There must be a return to a natural respiration, a normal breathing, which most not be a momentary exercise, but become an habitual bodily state. We have shown, in a previous chapter, that the action of the heart and lungs are primary motions on which all the physiological movements and processes depend. The effect of respiration extends beyond the substance of the lungs and the thorax. Motion is communicated by it, not only to the abdominal coverings and to all the organs within the abdominal cavity, but to the smallest blood vessels, and promotes the circulation of their fluid contents. There is not only a rising and falling of the mass of the brain, synchronous with the contraction and relaxation of the diaphragm, and the expansion and shrinking of the pulmonary substance, but the same movement, though not so perceptible, is communicated to the cerebro-spinal axis and all the nerves, which are only the continuation or ramification of the brain into the body. Its effects extend to every fiber and minute vessel of the organism, and are consequently promotive of all the vital processes and functions. Too much importance cannot be attached to a proper respiration, as being intimately related to a normal manifestation of the mind, and a healthy functional action of the various organs. It is evident that the stimulus of any mental state, that causes a normal action of the diaphragm, the lungs, and the abdominal muscles, and thus increases the breathing force, will alone permanently increase the strength, restore the lost tone of the vital movements, and cure the prevalent state of the system called general debility. To breathe is to live and the more we breathe, the more we live. Strength is not a property of our material organization, but is more a mental state. The body moves with a power proportioned to the mental energy. Motion in the body is an effect, of which some spiritual force is the cause, It does not originate in the body. There is a force distinct from all material organization, which is the motive power of the machinery. The power of the motion is ever proportioned to the degree of the spiritual force. To strengthen the body, if such a contradiction were possible, does not demand the use of tonics and stimulants, but we must increase the mental force. If we can by any means arouse the mind to a vigorous tone, and become “strong, and of a good courage,” our general debility will soon disappear. The patient is always under the influence at certain depressing mental states, which sustain a causal relation to the trouble, and the so-called bodily weakness. It is of no use to try to relieve symptoms, and doctor effects. The remedial agency must be less superficial. We must attend to the fountain of bodily life, and minister to a mind diseased. We need not filter the stream. We must purify the spring. Remove the spiritual cause, and the bodily effect will cease. One of the concomitants of the state of general debility, is what is called nervousness. But nervous disorders are wholly mental. The patient often suffers more than in cases of great organic derangement. A disease is none the less real because it is mental, as the soul is the most real element of our complex nature. Nervousness is nothing else but a morbid state of the mind, and only spiritual remedies are adapted to its cure. The sufferings of the patient arise not so much from the absolute amount of pain, for this is usually very trifling, but from the extreme sensitiveness of the mind to all uneasy feelings. There is a morbid dread of disease, a tendency to watch their shifting symptoms, and perhaps an unusual acuteness in their sensations. When a patient can be made aware that his disease is wholly mental, an important point is gained in the process of recovery. For a knowledge of the cause of disease is half of its cure. To tell a nervous invalid that his troubles are all in his mind, need give no offense, if we at the same time exhibit a true sympathy for his sufferings, and show him that they are not less important because they arise from a pathological state of the inner man. To say that a patient’s disease is in the mind, is quite a different thing from an assertion that nothing ails him. These are not equivalent propositions. What are called nervous diseases, are among the most real of the ills to which man is subject. An unsound state of the mind is more to be deprecated than the fracture of a limb, or dislocation of a joint. All remedies except those of a generally hygienic nature, are ineffectual. Relief is soonest found in the ministry of mind to mind. A spiritual magnetism is especific for all the Protean forms it assumes. Its unutterable horrors, its morbid dread, its sensitiveness to trifling pains, its melancholy and despair, are made to give place to the influx of faith, hope, and peace. The remarks we have made above in relation to the treatment of general debility, are equally applicable to the cure of the nervousness attending it. In ninety-nine cases out of a hundred, that come under the appropriate name of general debility, there is mechanical misplacement, or falling downward of the internal organs, owing to a relaxation of the muscles of the abdomen which constitute their natural support. There is a series of organs located within the trunk mutually supporting and influencing each other. Within the thorax or chest, we have the heart and lungs filling its entire cavity. Then comes the diaphragm, a muscular membrane, separating between the organs in the thorax and abdomen, and curving upward, forming the floor of the chest, the heart and lungs resting on it. Its contraction draws its convex surface downward, forming a partial vacuum, and the air, by the force of its pressure, rushes in and fills the lungs. The more convex the diaphragm, the deeper and fuller is the breathing. The lungs are wholly passive in both inspiration and expiration, as much so as a sponge in absorbing water and yielding it up when pressed. In cases of general debility the diaphragm does not come back to its proper convexity, and consequently the heart and lungs gravitate downward. Underneath the diaphragm are the liver, the stomach, the spleen, and the pancreas, below these the duodenum, and the intestinal canal in a sort of spiral column; then the organs in the pelvic cavity. As a displacement of these organs interferes with their healthy functional action, it becomes an important question, What holds them in position, and counteracts their gravitating force? They evidently cannot rest on nothing. They are all held in their appropriate place by the walls of the abdomen which consist almost entirely of muscular tissue. There is a series of muscles so arranged as admirably to adapt them to the support of the truncal organs. We have first the transverse muscle, extending across from side to side over the abdomen; then the oblique muscles, one of them extending from the hip or fan bone and back, obliquely upward, and inserted into the lower ribs, the other extending from the lower edge of the ribs, and also from the back, obliquely downward and fastened upon the pelvic bone and the white line of the abdomen; next the pyramidalis muscle, arising from the projecting bone of the hip and running up about half way to the navel, where it terminates in a point; and lastly, though not least in importance, the rectus abdominalis muscle. It is shaped somewhat like a suspender, and performs a similar office. It runs up the front of the abdomen and is inserted into the lower extremity of the sternum or breast-bone. These muscular bands are so contrived, that when in a healthy condition, and the body is in a perfectly erect attitude, they hold up in their proper place within the trunk all the internal viscera. When in a relaxed state, all the organs tend downward toward the pelvis, and by their super-incumbent weight crowd the pelvic organs down — the bladder, the rectum, and the uterus. Then the animal machinery works wrong, like a watch when the wheels are moved out of place. This misplacement interferes with their physiological functions. The cure consists in bringing the organs back into place. Any artificial support, as the great variety of body braces and supporters, affords only a temporary relief, but aggravates the trouble in the end. The duplicated movements applied to the muscles of the abdomen, afford a better remedy, and those gymnastic exercises that call them into action are also of use. But no relief can be permanent until the spiritual cause of the trouble be removed. All depressing mental states destroy the healthy tone of the abdominal muscles. This is so manifestly the case, that mankind have instinctively recognized its truth in their common forms of speech. When we speak of one who is bowed down with grief, we express a physiological fact, and not merely a figure of speech. It is the natnral attitude of a man in sadness and melancholy, which destroys the contractility of the muscular coverings of the abdomen. Fear in all its forms, as anxiety, melancholy, and a want of faith, relaxes the diaphragm. It weakens the epigastric nerves, and deprives their organs of their proper cerebral stimulus. We speak of depressing mental states, and a sinking of the spirits, — forms of speech arising naturally from the bodily sensations which they originate. Depression is the act of pressing down, and when applied to the mind signifies a lowering of its tone below the normal and healthful standard, and, by weakening the muscular support of the organs within the trunk, they obey the law of gravity and press downward. When a person is bowed down, he feels as he looks. It is the natural language, the ultimation, of dejection of spirits. All that is needed to restore the abdominal muscles to a healthy state, is habitually to exercise them. The appropriate nerve-stimulus, or rather spiritual force, that is infused into them by use, will harden them as certainly as exercise strengthens the arm of the blacksmith. They are always called into action by the respiration attending all happy and exhilarating frames of mind. If a patient can be recovered from his depressing mental condition, the body will become erect, without any other mechanical support than nature supplies. His weakness, his lassitude, his languor and fatigue will disappear. On the influence of depressing mental states, Dr. Andrew Combe justly observes: “The tendency of grief, despondency and sorrow is to produce meditative inaction. These emotions require no exertion of the bodily powers, and no unusual expenditure of vital energy: but rather the reverse. This is a condition incompatible with a quick supply of blood, or a high degree of respiration; for if these were conjoined, they would only give rise to an amount of bodily activity at variance with the absorbed and inactive state of the mind. The nature of the exciting passions is to impel us vigorously to action; but action cannot be sustained without a full supply of highly oxygenated blood, and hence a manifest reason for the quick respiration and accelerated circulation which attend mental excitement. Great depression of mind thus leads naturally to imperfect respiration, a more sluggish flow of blood, and the various diseases of diminished vitality; while excessive excitemcnt induces full respiration, quickened circulation, and the various diseases of exalted vitality. These principles show the paramount importance, in the treatment of disease, of carefully regulating the mental state of the patient, according to the object we have in view” Chapter 25 Sleep As A Mental State, Its Hygienic Value, And How To Induce It Sleep may be characterized as an involuntary and passive state of the mind. The cerebrum, as we have shown above, is the organ of our voluntary life; the cerebellum of the involuntary vital movements and passive states of thought and affection. In a state of sleep the cerebrum is quiescent, and the cerebellum is the organ through which the physiological processes are carried on. Sleep is one of the most important remedial agencies in nature, and a knowledge of the laws that govern it, and by which we may induce it upon ourselves, is of sufficient practical value to justify us devoting this chapter to its consideration. It being a passive state of the muscles of voluntary motion, the no inconsiderable amount of vital force thus expended can be employed to increase the action of the involuntary processes. In the period of childhood we spend much more time in sleep than in after-years, in old age much less than in the middle of our existcnce. This is one reason why the functions of the entire nutritive system are carried on with so much more vigor in the morning of our existence than in subsequent years. The state of somnolence facilitates the circulation of the blood and all the fluids of the system. This is owing to the withdrawal of the forces expended in our voluntary activities, and their employment in increasing the vigor of all the involuntary functions, and also to the usual position of the body in sleep. In wakefulness and in the upright position, the circulation of the nutritive fluids is opposed by their gravity, which tends to retard their flow. The horizontal position being that which diminishes their gravitating force the most, is one which is the most favorable to their circulation. The diminished action of the ganglionic nerves of motion and of sensation, affords an increased supply of cerebral stimulus to the excretory organs, and the waste worn- out particles are thrown off from the system in greater profusion than during our waking hours. These fill the atmosphere of the bedroom, so as to be more recognizable to our senses than they would be if we were confined for the same length of time in the same apartment while awake. Sleep is consequently peculiarly adapted to the relief of a dry and feverish state of the skin, and to all diseases whose secondary causes are found in a defective action of the excretory functions. There is much of physiological truth in the reply of the disciples to the statement of Jesus that his friend Lazarus was asleep: “Lord, if he sleep, he shall do well.” The rabbins regarded sleep as one of the most important of the “six good symptoms” of disease. We feel convinced that in a great variety of pathological conditions, especially most cases of nervous debility, it will be found among the best of nature’s remedies. In the early stage of all febrile disorders, if the patient could induce upon himself a sound and normal sleep, it would prove the most efficient means of cure. But the sleep must be natural and not that resulting from the stupifying influence of narcotic drugs. There are those who have the power of commanding sleep at any time; and such are seldom diseased. It is their only resort in sickness. They sleep for any length of time, and when and where they please. But is sleep under the control of our volitions? Not directly, but only indirectly so. It cannot be induced by the active or positive state of the will, but only by the passive or negative position of the volitive power. The more a nervous patient tries to sleep the less he feels of the somnolent influence. The effort to sleep is a voluntary state of the mind, while sleep is an involuntary and passive condition of both the brain and the soul. Any active volition is wakefulness. If we remove all obstacles to sleep, it becomes spontaneous, and steals over the excited mind and wearied powers, like the cooling breath of a summer evening, and we enter the pure and tranquil dreamland as softly as flowers close at set of sun. There is a powerful magnetic sympathy between the feet and the brain. If the feet are cold and negative, the head is pressed with an accumulation of the nervous and vital forces. Restore the circulation to the extremities, by immersing them in water below the temperature of the blood, rubbing them dry with the hand, and smiting them until they glow with vital heat. This relieves the brain of its congested condition and throws it into a state favorable to repose. But the back-brain with the left hand, also the back of the neck, so as to attract the cerebral force towards the cerebellum. Use your own hand or that of a sympathetic friend. Avoid the intemperate use of tea and coffee. The former, by the semi-spiritual essence it contains, stimulates the fore-brain to action, which is the organ of voluntary thought, and sleep becomes difficult, and sometimes impossible under its influence. The latter acts upon the cerebral organ of voluntary motion, and its effects are equally unfavorable to sleep. Every article of food or drink tending to throw the mind or body into a positive state, should be avoided for the evening meal. Removing these hindrances, the induction upon ourselves of the state of somnolency, with its quieting, invigorating and restorative influences, will be easy. We will now proceed to unfold the laws by conformity to which, sleep may be self-induced at any time. We shall have to avail ourselves of a principle previously stated and illustrated, that when the body is made to assume the attitude and condition that externally manifests any mental state, it spontaneously arises within us. This is the key to the whole mystery of going to sleep. Let the patient assume a reclining position, with the head but slightly elevated so a to bring it only a little above a level with the shoulders. Then elevate the ball of the eye, rolling it up as it is called, as if attempting to look toward the back brain. This inversion of the eve is its natural and fixed position in sleep, as is easy to prove by an examination of any person, who has passed from the realm of external consciousness to the dreamland. This upward and backward movement of the eye, which must not be too strained or artificial, inverts the action of the cerebrum, and suspends all active thought, terminates the voluntary states of the mind, which passes from the active to the passive state. The vital force of the cerebrum flows back to the cerebellum, and this, physiologically, is a state of sleep. The patient may not instantly become unconscious, and the mind may not immediately be withdrawn from the bodily senses, but he will soon sweetly lose himself to all external perceptions and surroundings, and be in the care of the angels, who, in a less sensuous age of the church, when it was animated by a higher spiritual life, and a more childlike faith, were supposed to guard our defenceless slumbers when the “Lord gave his beloved sleep.” The great obstacle to sleep is a want of ability to suspend active thought. The best way of doing this is to put the brain into the inverted and quiescent state it exhibits in the passive mental condition that constitutes somnolence. Various methods have been employed to effect the necessary suspension of thought, such as counting, but they only change the direction of the thoughts. This may have its use in facilitating the process of going to sleep, but is not so much in harmony with nature as the course we have recommended above. It is proper also to remark, before we leave this subject, that the respiration in sleep is different from that which accompanies intense and active thinking. In sound and healthy sleep the breathing is deep and full, calling into action the muscular coverings of the abdomen, while in abstract voluntary thinking, only the upper portion of the lungs is slightly moved. We have frequently had occasion to observe also, that when a person in passing into the magnetic coma or trance, he precedes his loss of external consciousness with a few deep inspirations. In inducing upon ourselves the mental state that constitutes the essential thing in sleep, we do well to imitate nature in this respect. We have known some who have resorted to nothing else but this, when they wished to counteract the tendency to prolonged wakefulness, and with them it was found uniformly successful. But this form of respiration need not be too artificial, but only such as is naturally produced by simply directing the thoughts to the frontal muscles. One object to be aimed at is the cessation from all active volitions. For sleep is only a natural, healthful, and temporary suspension of the functions of the two hemispheres of the cerebrum, which is the organ of the voluntary life of the mind and body. It is the natural rest or repose instituted by the Author of our being to restore the exhausted energies of both the inner and outer man. In this state of passivity and abstraction from the bodily senses, we become inhabitants, in a degree, of a better world, and recipients of elevating and purifying influences. So that sleep has its moral as well as hygienic uses. It is a mental state, that belongs to another world as well as this. It is one of the established means of mental progress, both here and hereafter. The withdrawal of the mind from the bodily senses in sleep, takes place progressively, and may exist in different degrees. In its first stage it is called drowsiness. When this is habitual it is denominated lethargy. The senses become oblivious to impression from external things in a fixed order or succession. The sight ceases to receive impressions first. The sense of taste is the next to lose its susceptibility, and then the sense of smell. The hearing is the next in order, and last of all the sense of touch or feeling. In drowsiness, which in an incipient sleep, the eye becomes dull and heavy, and involunturily closes. To prevent the further progress of somnolence, persons are seen instinctively to rub the eyes, to take something into the mouth of strong taste, and to smell of something pungent, and if circumstances permit, to call into action the muscles of voluntary motion. For drowsiness or lethargy affects only the three senses mentioned above, together with the part of the cerebrum which the mind uses in voluntary motion. These three senses are the most external, and are at the outpost as sentinels. They are the most voluntary of the senses, and if sleep passes them, the others will soon surrender. In inducing upon ourselves a state of sleep, let the eye be closed, and turned away from the light, as light will affect the eye even through the eye-lids. If inclined to wakefulness, the face should not be turned toward a window of the sleeping apartment. The mouth must be free from everything which can excite the sense of taste, and the atmosphere of the room must be free from all perfumes and the effluvia of medicine, and from anything that can affect the sense of smell. The invalid must be removed from all unpleasant noise or sounds that call excite the sensation of hearing. Though listening to certain agreeable and monotonous sounds, as the roaring of the wind in a forest, or the sound of distant music, facilitates the induction of sleep. It draws away the activity of the three senses, which are affected by drowsiness, and serves to induce that state. And lastly the body must be in an easy position, with as little weight of clothing as will serve to prevent the sensation of cold, and not enough to excite a sensation of heat. Observing these simple directions, in connection with those before given, there are few cases where natural and healthful sleep may not be self-induced. It is proper to remark, that in awaking from sleep, the senses come to conscious activity in the inverted order in which they lose their susceptibility to impression. The sense of touch first awakes, and that of sight last. Sometimes a slight touch will arouse a person, when our voice is unheeded by him. Chapter 26 The Will-Cure, Active And Passive Through the grand system of ganglionic and sympathetic nerves, each organ in the body is connected with every other, and the whole with the mind. There is no part or function which cannot be affected just as certainly, though perhaps not as sensibly, by the will-force, as the muscles of the arm. To do this requires no straining, no struggle, as if we were going to lift a mountain from our condition, than it does to move one fingcr without the others. The pneumogastric nerve, which is distributed to all the organs within the cavity of the trunk, is the appointed conductor through which the mantel force is communicated to them, and influences their functional action. This important nerve seems to be in sympathetic connection with the organ of vitativeness, which, when fully developed and normally active, renders one tenacious of life, and afffords a healthful cerebral stimulus to the vital organs. We have only to concentrate the mind’s force open any of the internal organs, as the stomach, liver, or intestinal canal, and through the pneumogastric nerve, its vital movements will be influenccd. It is the divine order of our existence, that the mind should be the body’s sovereign. Spirit is superior to matter; it is a higher and diviner force. The one is positive; the other negative; one is an active principle; the other a passive recipient. The will and the love we have shown to be identical, and love is the life of man. To direct the will, therefore, to an organ, determines the vital force to it, and increases its sensibility. It is a truth demonstrated by our experience, that the more our thoughts can be diverted from a part that is the seat of painful sensation, the less we feel of it. On the other hand, the continual concentration of the mind upon any portion of the system in a state of inflammation, increases the sensibility and adds to our sufferings. The successful practice of the will-cure must be based upon a sufficient degree of the knowledge of our pathological state, to enable us to judge when it is desirable to concentrate the mind’s action upon a diseased part, or when to divert the spiritual force from it. If the stomach has become exhausted of its nervous force, so that its vermicular movements have ceased, and the food in it is a motionless and fermenting mass, it can be made to obey the behests of the sovereign mind. Concentrating the mind upon it, converging our spiritual force to a focus, we may calmly and powerfully will it to proceed to business and attend to its proper work, and it will obey us as readily and as promptly as a good servant yields to the orders of his employer. The same effect may be produced upon the action of the intestinal canal. If the blood and vital heat do not circulate through the extremities, which feel a deadly coldness, it is because the spiritual life does not permeate the tissues. We may send the spiritual principle there, by the will-force, to distribute to the negative parts their share of the vital flame. For it is ever to be borne in mind, that the negative, weakened state of an organ is not caused so much by a want of blood in it, as it is by the absence from it of a more subtle element. The spiritual principle does not circulate freely through it. The active will-cure is peculiarly adapted to all negative, devitalized states of the organism. But the mind should never be directed to any organ of the body while under the dominion of depressing emotions and feelings, as those of fear, anxiety, or melancholy, but we should convey to a diseased part only the healthy life-giving current of our positive and normal mental states. A little practice will render the will-cure easy and natural, and we can become our own physician. Blessed is the man, who, in sickness or trouble, has a skillful and sympathetic physician for soul and body, in whom he may trust. But he has attained a far higher blessedness, who, by his knowledge of the laws that govern the action of the mind upon the body both in the generation of health and disease, is able to do without both physician and medicine. There is a less active state of the will-power which we have often found equally efficient, and even more so, in the removal of diseased conditions, especially with those whose nervous energies are much exhausted. Many patients exhibit a morbid inclination to watch their symptoms and sensations. The general law of health reluires that the thoughts should be abstracted as much as possible from the action of all the organs which perform their appropriate functions involuntarily. They should be left to act in their own way without any interference with their movements. In all forms of dyspepsia attended by a too sensitive condition of the reticular membranes and mucous surface, the mind should not be directed to the stomach, but attention should be diverted from any uneasy sensations in that region. The reason of this we will explain. In addition to a principle previously stated, that to concentrate the mental force upon an inflamed part intensifies its sensibility, we may observe that all involuntary movements and processes are attended with no fatigue, or loss of nervous energy. Illustrations of this may be seen in the respiratory movements, and the systolic and diastolic motions of the heart. When we breathe involuntarily and without directing the mind to the act, the movement, though continued day and night, occasions no weariness, for then the spiritual force, which impels the respiratory apparatus, is received by inflhx from the all-surrounding spiritual world, with which we are in vital sympathy. But when we direct the attention to our breathing, and it becomes artificial and voluntary, it is fatiguing. It is less wearisome to ride in a coach, than it is to draw it ourselves. The same law operates in regard to the stomach and all the involuntary organs. When we direct the attention to an involuntary organ, it exhausts its force and makes the discharge of its functional action all the same as a voluntary morement. Persons can walk a great distance a day if they are not thinking of their movements. They then walk spontaneously and involuntarily, and the more they approach an involuntary action of the muscles concerned in their march, the further they can go without fatigue. This is the main secret in walking a hundred miles a day, a feat some have accomplished with less weariness than others experience in going the same number of roads. Availing ourselves of this law, we have sometimes walked many miles with invalids, and they have returned from their seemingly miraculous feat of pedestrianism more invigorated than when they started. By constantly diverting the attention of the patient, so that he takes no notice of his movements, nor the distance gone over, he can be made to go for miles, when before he has not thought himself able to leave the confined limits of the court-yard of his dwelling. There is a passive cure of diseased conditions of the body and inharmonies of mind. We may become quiescent, assuming an easy position, perhaps reclining with the head to the north, to bring the body into an attitude agreeing with the magnetic poles of the earth. Then we may transfer our mental life to the organ of the involuntary thoughts and affections, as we have directed in inducing sleep. This is the middle state between sleeping and waking. In it the senses become unusually acute, especially that of touch or feeling, and become in a degree independent of their bodily organs. It is referred to by Paul, (2 Cor. xiii. 3), and he describes his experience while in it. In this state we become receptive of the better spiritual life of a higher sphere, which flows first into the interior organism and through this into the body. By inverting and suspending the action of the cerebrum, we are brought to that mysterious borderland situated between the two realms of being. Taking position on the mystic boundary-line between the material and spiritual worlds, the soul suspends active thought, and becomes the recipient of passive knowledge or intuition. This is a thousand times more accurate than that which is the result of active thought and reasoning. Knowledge becomes a spiritual intinct — an influx from tile superior range of life. A bee will construct a cell with perfect mathematical exactness, so as to contain the greatest quantity in the smallest compass. Yet it knows nothing of geometry. Its knowledge is an instinct, or a passive intelligence, received from the spiritual world. We can become the recipients of passive knowledge. Then we gain truth not by the slow and laborious process of reason, but as the diamond imbibes the light of the sun. In this state, the mind becomes perceptive of the spiritual causes of our diseases, and of the laws of life and health — a return to which is a necessary prerequisite to a permanent cure under any method of treatment. This condition of the brain and mind has been denominated by some the “superior condition,” but we choose to call it the interior state. The Swedish seer speaks of it as the “self-evidencing reason of love.” It is eminently a spiritual and happy state. Anxieties, griefs, regrets, fears, doubts, self-condemnation, and all disturbances that have their seat in the external degree of the mind, are left behind, as the soul retires inward upon itself. For what men call evil, never invades the interior degrees of the mind. All unhappiness exists on the lowest plane of our spiritual nature. It becomes admissive not only of the light of the celestial climes, but also of the affectional states of the angels. Their sphere of peace, purity and love, their calm and tranquil bliss, the soul imbibes, and is made to vibrate in concord with heavenly harmonies. In the interior state, the spirit retains its consciousness, and its memory, and on its return to the external condition it brings down its higher knowledge, and the recollection of its exalted perceptions, and comes back laden with celestial spoils, as the spies returned to the desert encampment of Israel bearing with them the rich clusters of the grapes of the promised land. The tranquil soul drinks in life from perennial fountains. Oftentimes in the interior state, which is so sensitive to psychological impressions from the land of the blest, the lost harmony in the distribution of the vital forces, which constitute our pathological condition, is in a few minutes restored, and alll morbid affections of mind and body are dispersed by the influx of a healthier spiritual life. Before thus approaching the boundaries of the other realm of being, it is important that we be in charity, the love of use, and in purity of intention. For like attracts its like in the spiritual world. Approaching that realm in any other moral attitude, we shall expose the susceptible inward man to the peril of imbibing the miasm of the Stygian pool, and the poisonous effuvia of disorderly spirits. The foul emanations of their surronuding sphere will serve to make our condition worse, mentally and physically. But no evil spirits, in this world or the next, can do us harm if we approach them in the moral attitude of charity, and with a desire to do them good. Jesus went and preached to spirits in prison, or to those who were in bondage to disorderly and unharmonized passions, and the purity of his soul received no stain. And a good man might explore that mythic region, called an orthodox hell, and remain as uncontaminated as a sunbeam in an infected hospital. When we approach the higher realm of being, where all is calm, and pure, and loving, and the outward scenery seems pervaded with the life of its inhabitants, and to be only the chrystalization of their thoughts and affections, carrying with us an immortal desire to bless all mankind, and a consecration of all our activities to the good of universal being, our individual soul mingles its spark of vital force with the abyss of life in the heavens, and we receive back more than we contribute to the common stock. We come into vital sympathy with all that is pure, and healthful, and living, in the land where sickness and sorrow, pain and death are unknown. The interior state is one in which, like healthful sleep, the spiritual world comes consciously near, and angelic influences are thrown around us, and we return to our usual external condition better in mind and body. Men are only just beginning to entertain some feeble conceptions of the value and importance of our relations to the inner world, both in the generation of disease and its cure. In the interior state, when the mind retires inward upon itself, and becomcs abstracted from all sensnous images and impressions, it rises to a higher plane of activity. Its intuitions are quickened, and nobler thoughts are evolved. The profoundest problems are solved by an intuitive flash of a higher light, and the deepest mysteries are unveiled. It feels a more vivid consciousness of its relations to the inner world, and of our vital connection with its immortal intelligences. It is rendered more sensitive to psychological impressions and influences from the supersensuous realms. It becomes receptive of the intellectual and affectional states of the angels. It is temporarily an inhabitant of the spiritual world, and so, appers to those who dwell above. The spirit thus abstracted is actually seen by the angels, as if it had come among them by the normal process of death, which is only a complete and permanent state of introversion. This appearance of the soul among the angels, when in a state of abstraction, takes place in harmony with the same laws by which men have appeared visibly to their friends at a distance, in this world. Many well authenticated facts of this kind are on record. This temporary invertion of our partially freed spirit into the society of the celestial plains, must be productive of the happiest results, and an efficient remedy for those mental inharmonies, and spiritual disturbances, that are the cause of our bodily diseases. And many persons, while in a complete trance, have been cured by the reception of the angelic sphere of life, when their friends have deemed them dead. With the inner nature harmonized and renewed, and its spiritual forces augmented, it has come back to consciousness in the body, which soon receives the influx of life from the restored spirit, and many years of health and usefulness have been added to their earthly existence. The spiritual world is real and living. Its objects and inhabitants are not like the fantastic creations of a dream, unsubstantial and transient. It is not the abode of shadows and phantoms. It is the home of life, the seat of causation, the habitation of reality. To approach that healthful shore, is to inhale the atmosphere of immortality. Chapter 27 The Influence Of The Spiritual World Upon Mental Health And Disease The subject introduced into the preceding chapter leads us naturally, and by an easy gradation, to the consideration of the laws that govern in the transmission of sanative spiritual influences, and psychological forces, from the inhabitants of the inner world, for the cure of pathological states of the body and mind. We take it to be self-evident, that all the effects that can be produced by one mind acting upon another in this world, can be produced, in a still higher degree, in accordance with the same laws, by the intelligences who have graduated to tile superior range of life. But the question may be asked, Is it allowable and in agreement with the divine order, for good spirits to use the powers they manifestly possess for the relief of the sufferings of men? It is an axiomatic truth, that a good deed, an act of benevolence, being in harmony with the ruling principle of the divine nature, is always in order. An opinion is current among religious people, that it would greatly mar the happiness of those in the heavenly world to have any knowledge of the affairs of this world, and to feel any sympathy with the ills and the pains of those they have left below. Supposing it had that effect, what then? We have a thousand times by the law of sympathy, taken upon ourself the diseased feelings of a patient, both those of his body and mind, and thought it a far happier, as it certainly was a more useful life, than singing psalms, or selfishly seeking the enjoyment that arises from the activity of the devotional sentiments of our nature. Jesus sometimes even cured disease by taking it upon himself. “Himself took our infirmaties, and bore our sicknesses.” (Matt. viii. liii. This did not destroy the calm happiness of his nature, although for doing it on ignorant world afterwards “esteetncd him smitten of God and afflicted.” From this sympathetic bearing of human griefs and carrying the sorrows and pains of men in his own person, sprang up in a subsequent age the great theological error of a vicarious atonement for sin. He was the physician of soul and body, and used nature’s most efficient remedies, but never administered medicines, not even so much as herb drinks nor homeopathic pills. He sometimes relieved the sufferers by sympathetically taking upon himself their diseased condition, and assured all his followers who were willing to do the same, that~ if they should “drink any deadly thing,” or imbibe any morbid influence, “it should not hurt them.” The effect upon the magnetic healer is sympathetic and transient; but the benefit to the invalid is permanent. Whatever Jesus did, a Christian man might reasonably believe was proper for us and even angels to do. If Jesus is viewed as the highcst revelation of the Godhead to the world, and was God manifest in the flesh, and in this character went about doing good to the souls and bodies of men, “healing all manner of sickness and disease among the people,” the highest angel ought not to deem it beneath his dignity or out of order to follow his example. All those who worship Jesus as a God, as an incarnation of the Divinity, as the Word made flesh and dwelling among us, ought to deem it the highest moral attainment of a worshiper to be like the Being he adores. He spent much more of his time in healing the sick, and ministering to minds diseased, than in the devotional exercise of singing hymns and saying prayers. He did both these, but it was evidently a secondary matter, to he attended to when no higher use was to be accomplished. And it ought not to be improper for redeemed spirits to lay aside the golden harp, on which they are supposed to play so skillfully, and exchange the pleasures of music and devotion, for the higher and diviner enjoyment of relieving the ills that their earthly friends are subject to. To do the works of Jesus, cannot be deemed an impossibility by anyone who has faith, though like a grain of mustard, in his plain promise and declaration,”The works that I do, shall ya do also, and greater works than these shall ye do, because I go to my Father.” We take it to be a maxim, that no man should ever undertake by magnetic treatment to cure disease alone, and by his own unaided strength. He should be humbly, trustingly, and passively negative toward the higher realm of life to receive, and intensely positive toward the patient to impart. He should be in a state of vital sympathy with Jesus, and the angel-world. Without divine and angelic aid he will be as inefficent in imparting sanative influence and vital force, as was the staff of the prophet, in the hands of his servant, to bring the apparently dead child of the Shunamite woman to life. At the commencement of the Christian era, spiritual obsessions, or as they have been called, demonical possessions, were of frequent occurrence in Judea and in other parts of the world. By psychological influences disorderly spirits gained control over the subject, and so conjoined themselves to him, as to use his body as the instrument of their own will, and for the expression and manifestation of their thoughts and feelings. They spake through his vocal organs, and acted through his members. This originated, or at least aggravated, the diseased tendencies of the unfortunate sufferer. Many of the diseases, healed by Jesus, were thus caused, and the cure was effected by releasing the patient from the chains of this disorderly psychological influence. Similar phenomena have been exhibited in every age. One of the most illustrious instances is found in the so-called Salam witchcraft. In fact all morbid conditions of mind and body, by the great law of sympathy by which we are more or less controlled, connect us with disordered mind in the other world, and the cure of disease is a casting out of devils. In the Arcana Celestia (5711-5727); the author affirms that all diseases have correspondence with the spiritual world, and he gives an interesting account of his experience of the effects of the sphere of certain spirits upon his own system. Those whose conscience was over-scrupulous affected “the part of the abdomen beneath the diaphragm,” that it the duodenum. Adulterous spirits occasioned pain in the periostea, or membranes investing the bones, and also in the loins or small of the back. Some induced a sence of oppression in the stomach, and numbness in the members and joints. Others caused an extreme weakness of the muscles. The sphere of some spirits acted upon the excrementitious matter of the brain, aggravating its deleterious nature. Hypocritical spirits affected him with a pain in the teeth and jaws. This is what might reasonably be expected. The teeth and jaws receive their cerebral stimulus from the organ of secretiveness or from a part of the brain in immediate connection with it. In the animal races, which are characterized by the largest development of it, we find the greatest strength in the teeth and jaws, as the lion, and the feline species generally. Hypocrisy uses the organ of secretiveness for its manifestation, and it is easy to believe that the sphere of such spirits would affect the teeth. The whole chapter is suggestive to one who would investigate the connection of disordered mental states with disease. This diseased spiritual influx was found to affect the bodily tissues, not directly, but indirectly. Its first effect was upon “the smallest and altogether invisible vessels which are continued to a man’s interiors.” This vitiation of the spiritual organism, when continued, occasions disease and death. We would put the question to every man’s intuitive reason, that if Providence has deemed it proper to allow such unhappy psychological influences, as must, from the vital relation subsisting between the mind and body, either generate or intensify a diseased condition, if it would not be far more allowable to permit angelic spirits to influence men, in as great a degree, in the direction of a sound mind in a sound body? For a truthful solution of this query, we would send every man, for the answer, where Jesus himself directs him to go — to the oracular response of the divine light within “Why judge ye not from yourselves what is right?” Would it not be as mnch in harmony with every attribute of God, and as consistent with the principles of the divine proceedure, to permit and empower good spirits to employ a psychological force to heal both mind and body? It is worthy of remark that the term improperly rendered devils by King James’ translators, is from a Greek word meaning happy or prosperous, and primarily signifies good and happy spirits. In the crucible of a false theology many good things have been transmuted to evil. A demon, which originally was a term expressive of an angelic human spirit, has been transformed into a devil, with all the mythic attributes of such a being. In the superstitious alchemy of the church, the finest gold has often been basely alloyed, or even changed to a valueless lump of earth. The first definition of the word daimon or demon, in your Greek lexicon, will be found to be the Divinity, the Godhead, and the next, a guardian spirit. To be influenced by a demon is necessarily no bad thing. Socrates had a demon, but was very far from being possessed of the devil. Angels or demons came and ministered to Jesus, and may they not to our humanity as well? If not, why? There are several ways, in harmony with the laws that govern psychological influences, in which they may greatly aid in the cure of disease. In experiments in magnetism, and in inducing upon a subject the mesmeric sleep, it is found that when several persons direct their mental force to the operator, with a wish to aid the process of induction, it facilitates and increases the effect of his manipulations. This is among the things proved. May not angels do as much in increasing and intensifying the transmission of sanative influence and vital force to an invalid under treatment by a magnetic healer? Where is the impossibility of this? Who can assign a reason why they either cannot or would not do it? The benevolent end aimed at in the cure of disease, would justify the employment of all their powers, and it is characteristic of them that they “excel in strength.” It is recorded in the Jewish Scriptures, that an angel, in one night, smote, with the blast of death, one hundred eighty-five thousand men in the camp of Sennacherib king of Assyria. Also in the reign of David, a destroying angel was let loose upon the Jewish population, and by three days of pestilence caused the death of seventy thousand people from Dan to Beersheba. If credit is given to these statements as historical facts by anyone, he ought to find no difficulty in believing that celestial intelligences and the principalities and powers of heaven were adequate to cure hcre and there a patient of a fever or a consumption. And would it not be more in harmony with the known character of Him who takes more delight in saving mens lives than in destroying them, to permit them to do so? We present these statements in the Jcwish annals, in order to use them as an argumentum ad hominem, rather than as either crediting or justifying them ourselves. Such angels, surely, ought not to run at large in the universe, if it be true there are any such in it. There is a hidden semi-spiritual principle that operates within the body of nature, which is the cause of all its visible phenomena. What we call causation is always unseen, at least it cannot be cognized by our senses only so far as it is ultimated in effects. The visible world is the region of effects; the unseen world is the realm of causes. The subtle essence to which we refer, is everywhere present and pervades all things, as the soul the body, and is the life of nature. It is the anamus mundi, the soul of the universe. It is the intermediate essence through which mind acts upon matter. It is manifestly under the control of spiritual intelligences, and may be so concentrated upon ponderable bodies, as to enable them to move them by their will-force. Or it may be detached from the living organism of certain persons, as it was from the Seeress of Prevorst, and by means of it enable them to move solid bodies, as articles of furniture. A multitude of well attested phenomena of the kind find here a rational explanation, as those occurring in the Wesley family. In the early history of the church, it is recorded that, while the apostle Peter and the rest of the twelve were engaged in healing great numbers of the sick in Jerusalem, they were arrested by the Jewish authorities and put in prison. But at night (for darkness has been proved to facilitate the action of psychological force) an angcl opened the doors of the prison, took off the chains from the apostles, and brought them forth from their confinement. In a similar way and by a like instrumentality Paul and Silas, while in prison at Philippi, with their feet in the stocks, were released at midnight. The foundations of the prison were shaken, and the doors were opened. Angels also are said to have rolled away the stone from the mouth of the sepulcher in which Jesus was placed. We have no hesitation in crediting these things as veritable facts of history, and many others chronicled by ancient annalists, for the law by which they could be done has been discovered, and taken them out of the class of miracles. But the idea which we are most desirous of impressing upon the readers mind is this: Here is an exhibition of a spiritual force that could be made available for some higher use. A force adequate to remove a ponderous stone from the entrance of a sepulcher, might just as easily reduce a dislocated joint. If an angel can open a prison door, and take a man’s feet from the stocks, and release him from chains, why is not the same power equal to the restoration of the lost equilibrium of the organic forces in disease? To take off a man’s handcuffs is not a more benevolent work, nor more in accordance with the angelic nature, than to loose a man from his bodily infirmities and mental unhappiness. A being who is supposed able to do the one, ought to be believed adequate to the other. ‘I’he subtle, imponderable force of which we have spoken, is available to spirits, and even to the truly spiritual man, for the cure of mental and physical disorders. The organism that is animated by an enlightened mind and loving heart, and vigorous will, may become receptive of it, the organ of its diffusion, the reservoir of its distribution, and the radiating center of its communication. It can be controlled by angelic spirits, as well as we can direct the flow of water, or cause light and heat to be reflected from polished surfaces. It can be directed to the inner and outer organism of a diseased person, just as well, and far easier, than we can turn a rivulet into the parched ground of a garden to revive its withered vegetation, or admit a ray of sunshine through an opening into the dampness and darkness of a dungeon. All the imponderable forces, which are now deemed correlative of the organic forces of the human body, may be controlled by spiritual agencies. It is practicable for us to call to our aid invisible powers, and the intelligent living forces of the spiritual world, in the cure of disease, or, more properly, we can co-operate instrumentally with them, in the relief of suffering humanity. Let us illustrate this by tangible representations. If you conceal in the earth a plate of copper, which is electrically positive, and a hundred, miles away, another of zinc, which is a negative substance, and then connect the two by a wire, there will pass from the one to the other a constant current of magnetic or galvanic influence, which will operate as long as the conjunction of the two substances continues. A vibratory circuit is thus formed between the positive and negative poles. To multiply the number of the plates, thus connected, increases the effect. So between the operator and patient a conjunction maybe formed analogous to this. The operator is represented by the positive plate; the patient by the negative. Both may be passsive, or exert no mental force except to direct the thoughts to each other. They may be miles away or in the same room. Along the invisible cord, the odylic bond of connection, a spiritual therapeutic influence and force may pass from angelic beings. A circuit of the living forces of the spiritual world may be formed. And he whose inner vision is purged, so that to him “the invisible appears in sight,” this vibratory current may be seen passing from one to the other, resembling a mild light. It is an essential property of spirit to eommunicate itself, its life, to others, and of good spirits to transmit their good to all who are admissive of it. The positive and negative distinction exists among them as well as among the inhabitants of this world. This is not merely a difference of sex, but there me those in whom the love-principle predominates and controls their activities, and others in whom the intellect is the governing force. If those who are vitally positive should conjoin themselves to the operator, and those who are negative with the person at the other end or pole of the odylic line, the psychological influence would be greatly intensified and the effect increased. And it must never be forgotten that all psychical forces directed to any part of the organism. cause a change in its physiological movements. Under the direction of intelligence any desired result can, in this way, be effected in the action of the vital forces. But would good angels and spirits do this? It is implied that they would in the fact that they are good, for goodness is only a desire to impart happiness and promote the well-being of others. It is benevolence, that is, as the word signifies, good-willing, or wishing well to the neighbor. This point being settled, we have only further to ask, “Is it possible” He who has but an imperfect knowledge of the arcane forces of nature, both in the realm of matter and of mind, and believes in the Scriptural and rational doctrine of their subjection to angelic powers, and their passiveness under their hands, will not hesitate for an answer. ]But whatever is possible, such is their benevolent nature, they will do for the benefit of mankind, whom they love and serve. They are all ministering spirits, who have passed through the discipline of this first stage of human development, and have graduated to the higher life. We need have no more doubt of their aid in curing disease, then in the accepted account of the New Testament of their ministrations to us in general. In the writings of Swedenborg, it is affirmed that every man is attrended by at least two spirits and two angels. These correspond to the two departments of the mind, the intellectual and affectional. Our conneetion with them was viewed by him as a vital one. If they were withdrawn from us, consciousness would be suspended, and even life become extinct, A man is allowed to believe the doctrine of the angelic ministry or service to men, always taught by the church, and found in all religious systems, Pagan and Christian, without subjecting himself to the odious charge of heresy, provided he does not consider it too real a thing, but accepts it by faith as an undemonatrated proposition, or an unimportant item of a creed. The heresy consists in the demonstration of the truthfulness of the creed. For men are supposed to be saved much easier by faith, than by knowledge. Suppose it was asserted for the first time in the history of the world, that infancy and childhood were accompanied by an angel guard, We might ask, “Is it consistent to suppose that an angcl would lay aside his golden harp, and permit his endless round of devotional exercises to be suspended, to guard the cradle of a sleeping infant?” Ask the love of a fond mother, and she will answer. Jesus also responds to the question. ”See to it, that ye undervalue not one of these little ones, for I say unto you, that their angels in the heavens do always behold the face of my Father in the heavens.” (Matt. xviii, 10) We give the correct translation of the passage, which implies two things, — that little children will be unfolded into angels, and that angels watch over them. To wipe a teer from an infant’s eye is not a work beneath the dignity of the loving nature of the most exalted finite intelligence, nor even of the Deity. There is no room to doubt, that what is possible, they will do to heal our mental and bodily maladies, relieve our suffering, and add to the sum total of our happiness. They are human spirits, not disembodied souls, for we have shown that souls are never destitute of a substantial body. They feel an interest in all that concerns the welfare of humanity. And we may more certainly and unhesitatingly rely upon their aid in any work of love and mercy, than upon the feebler assistance of good men and women in this world. We may place the same confidence in them that we do in the forces of nature in any mechanical operation. It is no more natural for water by its gravitating force to run down hill and carry the mechanic’s wheel, or for steam to expand and do the same, than it is for a pure unselfish love to impart all possible good to others, and save them from all possible evil. In calling to our aid the laws of nature, we have no misgiving, no doubt, no unbelief. Why not have the same confidence in spiritual aid? In the one case as in the other, knowledge is power. To know how a thing is done in harmony with nature’s laws, is to be able to do it. And to all who are sick and in trouble, in body and mind, may Jesus, according to his promise, “come to you in the glory of the Father, and with his holy angels.” It is one of the principles of the divine government, that God imparts good to men through the mediation of angelic human spirits. The spiritual world is not far off in the unsympathetic distance of the milky-way, nor separated from this by distance of space. “some men there are, I have known such, who think that the two worlds — the seen and the unseen, The world of matter and the world of spirit — Are like the the hemispheres upon our maps, And touch each other one at a point. But these two worlds were not divided thus, save for the purposes of common speech. They form one globe, in which the parted seas all flow together and are intermingled, While the great continents remain distinct” “The spiritual world lies all about us, and its avenues are open to the unseen feet of phantoms That come and go, and we perceive them not save by their influence, or when at times A most mysterious Providence permits them to manifest themselves to mortal eyes” Post Footer automatically generated by Add Post Footer Plugin for wordpress. Filed Under : Self Improvement Books Tagged: doctrine of influx, job search guru | a harrison barnes, mental cure, mind immaterial, power of words, reflex influence, spiritual spheres, warren felt evans Career Advice Job Market How to Choose a Recruiter Based on Recruiting StyleBy Harrison Barnes on Sep 10,2018 recent posts Related Posts: