http___blog.robbiecooper.org_bg_2009_10__1.xml
http___blog.robbiecooper.org_2009_10_03_.xml
1.1 1.2 1.3 1.4 2.1 2.2 2.3 2.4 2.5 2.6 4.1 4.2 4.3 4.4 4.5 4.6 4.7 4.8
Друга отлична статия в New York Times Magazine, "Разбиране за тревожни Mind" . Това е една област, която очарова ме вродена темперамент по-специално ме интересува колко далеч генетична предразположеност е "включен" от различни обстоятелства и как същото предразположение може да доведе до много различно изразяване. Парчето се фокусира върху работата от Джером Каган, "един от най-влиятелните психолози от развитието на 20-ти век". Има някои наистина страхотни неща тук, например; Четири значителни дългосрочни надлъжни проучвания са вече в ход: две в Харвард, че Каган инициира още два в Университета на Мериленд, под ръководството на Нейтън Фокс, бивш студент на Каган. С малки отклонения, те всички са стигнали до сходни изводи: че бебетата се различават според вроден темперамент, че от 15 до 20 процента от тях ще реагира силно на нови хора или ситуации, както и че силно реактивни бебета са по-склонни да растат, за да се грижи. Те също така показаха, че докато темперамент, поведение, свързано с това не винаги. Каган често се говори за три начина за определяне на една емоция: физиологичното състояние на мозъка, начина, по който дадено лице описва чувствата и поведението, усещането води до. Не всеки мозък състояние искри същото субективно преживяване, един човек може да се опише hyperaroused мозъка по негативен начин, като чувство на тревожност или напрежение, докато друг може да се насладите на усещането и вместо използва положителен дума, като също така не всеки мозък състояние "нащрек." предизвика същото поведение: някои може да потискат лошите чувства и да действа нормално, а други може да се оттегли. Но докато поведението и субективното преживяване, свързано с емоция, като безпокойство, може да бъде в съзнателен контрол на едно лице, физиологията обикновено не е. На 15, около две трети от тези, които са били с висока реактора в ранна детска възраст се държи почти като всички else.One лицето е било Мария, сега 21-годишният младши в Харвард, който е бил в високо реактивен група, като бебе и е умерено страх на възраст 1 и 2. Тя не мисли за себе си като тревожност, просто услужлива. "Аз не се отклоняват от правилата, прекалено много", каза тя, когато говорехме по телефона, не много отдавна. "Но това е естествено за мен - аз никога не се чувствах безпокоиш за него. Определено бях хлапе, които са работили наистина трудно да се получи добри оценки, които имат всичките си напиша домашното, преди гледах телевизия. "Мери беше завършен балетист като дете, което я даде начин да работят енергия и да се намери ниша, в която тя надмина. , Че талантът, както се отглеждат в Каган, наречен "доброжелателен домашна среда" би могла да помогна смяна вродена инхибиране на Мария до нещо по-конструктивно. Ако Мери високо реактивен темперамент, сега е очевидно, тя идва под формата на добросъвестност и самоконтрол.
1.1 2.1 2.2 2.3 2.4 3.1 3.2 3.3 3.4 3.5 3.6 3.7 4.1 5.1 5.2 5.3 5.4 5.5 5.6 5.7 5.8 5.9
Wired to worrySaturday, October 3rd, 2009 Another excellent piece in the New York Times Magazine; “Understanding the Anxious Mind”. It’s an area that fascinates me- innate temperament- in particular I’m interested in how far genetic predisposition is “switched on” by different circumstances and how the same predisposition can lead to vastly different expression. The piece focuses on work by Jerome Kagan, “one of the most influential developmental psychologists of the 20th century”. There’s some truly great stuff here, for example; Four significant long-term longitudinal studies are now under way: two at Harvard that Kagan initiated, two more at the University of Maryland under the direction of Nathan Fox, a former graduate student of Kagan’s. With slight variations, they all have reached similar conclusions: that babies differ according to inborn temperament; that 15 to 20 percent of them will react strongly to novel people or situations; and that strongly reactive babies are more likely to grow up to be anxious. They have also shown that while temperament persists, the behavior associated with it doesn’t always. Kagan often talks about the three ways to identify an emotion: the physiological brain state, the way an individual describes the feeling and the behavior the feeling leads to. Not every brain state sparks the same subjective experience; one person might describe a hyperaroused brain in a negative way, as feeling anxious or tense, while another might enjoy the sensation and instead uses a positive word like “alert.” Nor does every brain state spark the same behavior: some might repress the bad feelings and act normally; others might withdraw. But while the behavior and the subjective experience associated with an emotion like anxiety might be in a person’s conscious control, physiology usually is not. And; At 15, about two-thirds of those who had been high-reactors in infancy behaved pretty much like everybody else. One such person was Mary, now a 21-year-old junior at Harvard, who was in the high-reactive group as a baby and was moderately fearful at ages 1 and 2. She didn’t think of herself as anxious, just dutiful. “I don’t stray from the rules too much,” she said when we spoke by telephone not long ago. “But it’s natural for me — I never felt troubled about it. I was definitely the kid who worked really hard to get good grades, who got all my homework done before I watched TV.” Mary also was an accomplished ballet dancer as a child, which gave her a way to work off energy and to find a niche in which she excelled. That talent, plus being raised in what Kagan called a “benevolent home environment,” might have helped shift Mary’s innate inhibition to something more constructive. If Mary’s high-reactive temperament is evident now, it comes out in the form of conscientiousness and self-control.