http___blog.primabg.net_2011_02_1-2011.html_1.xml
https___www.taxand.nl_2019_09_vat-implementation-of-short-term-fixes-pending-overhaul_.xml
1.1 2.1 3.1 4.1 5.1 5.2 6.1 7.1 7.2 7.3 8.1 8.2 9.1 10.1 11.1 11.2 11.3 12.1 13.1 14.1 15.1 15.2 16.1 17.1 17.2 17.3 17.4 17.5 18.1 18.2 18.3 19.1 19.2 20.1 20.2 21.1 22.1 23.1 24.1 25.1 26.1 27.1 28.1 29.1 30.1 30.2 31.1 32.1 33.1 34.1 35.1 36.1 37.1 37.2 37.3 38.1 38.2 38.3 39.1 39.2 40.1 40.2 40.3 40.4 41.1 41.2 42.1 43.1 43.2 44.1 44.2 45.1 46.1 47.1 48.1 49.1 49.2 50.1 50.2 51.1 52.1 52.2 52.3 52.4 53.1 54.1 55.1 55.2 56.1 57.1 58.1 59.1 60.1 61.1 62.1 63.1 64.1 65.1 66.1 67.1 68.1 69.1 70.1 70.2 71.1 71.2 72.1 73.1 74.1 75.1 76.1 76.2 77.1 78.1 79.1 79.2 79.3 80.1 80.2 81.1 81.2 81.3 81.4 82.1 83.1 83.2 84.1 85.1 85.2 86.1 86.2 86.3 87.1 87.2 88.1 88.2 88.3 88.4 89.1 90.1 91.1 91.2 91.3 92.1 92.2 93.1
петък, 11 февруари 2011 г. Представяне на по - съществените промени в ППЗДДС, в сила от 1 Февруари 2011 г. Представяне на по-съществените промени в ППЗДДС, в сила от 1 Февруари 2011 г. Ивайло Кондарев, данъчен консултант В бр. 10 на “Държавен вестник” от 01.02.2011 г. бе обнародван Правилник за изменение и допълнение на ППЗДДС (ПИДППЗДДС). По-долу ще разгледаме основните промени, направени в нормативната уредба на ДДС с този правилник. „Самофактурирането” според ППЗДДС От 01.01.2011 г. в ЗДДС съществува възможност получателят на една доставка да състави фактура за нея вместо лицето доставчик, или да се приложи т.нар. „самофактуриране”. Съгласно чл. 113, ал. 11 от закона фактура или известие към фактура от името и за сметка на доставчика - данъчно задължено лице, може да издава и получателят по доставката, ако има предварително писмено споразумение между него и доставчика. Според закона условията и редът за приемането от доставчик - данъчно задължено лице, на фактура, издадена от получателя на доставката, трябва да бъдат определени с ППЗДДС. С него трябва да се регламентират и минималните изисквания, на които е нужно да отговарят писмените споразумения, сключвани в тази връзка между страните по сделката. За да бъдат уредени тези въпроси, в ППЗДДС бе създаден нов чл. 79а. Споразумение за „самофактуриране” За да е налице практическа възможност получателят на доставката да издаде фактура за нея, между него и доставчика трябва да бъде сключено изрично писмено споразумение. С него доставчикът трябва да възлага на получателя да издаде данъчния документ за доставката, от името и за сметката на доставчика. Смятам, че споразумението може да се отнася само до конкретна доставка/доставки, както и до всички доставки, осъществявани между лицата през определен период от време. По силата на чл. 79а, ал. 6 от ППЗДДС споразумение за самофактуриране могат да сключват само лица, за които са налице едновременно следните условия: - имат регистрация по нашия ЗДДС; в тази връзка правилникът изисква преди издаване на фактура или известие към нея при самофактуриране получателят по доставката да извърши проверка за валидна регистрация по ЗДДС на доставчика към момента на изискуемостта на данъка – настъпване на данъчното събитие или получаване на авансово плащане по доставката (ал. 10 от чл. 79а); - установени са на територията на България. Това изискване на ППЗДДС не е съвсем съобразено с нормата на чл. 224, ал. 3, предложение второ от Директива 2006/112/ЕО, според която условията и редът за приемането от доставчик - данъчно задължено лице, на фактура, издадена от получателя на доставката, както и изискванията, на които трябва да отговарят писмените споразумения между двете лица, трябва винаги да бъдат еднакви, независимо къде е установен клиентът. От тази разпоредба аз поне правя заключението, че самофактуриране може да се прилага и при доставки с място на изпълнение в България, по които едната от страните е чуждестранно лице, установено извън територията на страната ни; видно от нормата на чл. 79а, ал. 6, т. 1 от ППЗДДС, не е така обаче според правилника ни; - извършват независима икономическа дейност не по-малко от две години преди датата на сключване на споразумението. Въпросното условие е в известна степен неясно и подлежи на различни тълкувания. Не се разбира дали то означава, че фирмите, сключващи споразумението, трябва да са вписани в търговския регистър поне две години преди подписването му, или че най-малко две години преди това лицата трябва ефективно да са извършвали стопанска дейност. Аз приемам за по-логично първото предположение, тъй като то създава по-голяма правна сигурност. Защото ако лице е извършило една търговска сделка преди (примерно) три години, след което няма друга дейност, ще излезе, че то отговаря на въпросното условие. Но това лице не би се различавало по нищо от друго търговско дружество, което също е вписано в търговския регистър преди повече от две години, но няма осъществена нито една доставка. Също така, неясно ще е дали търговското дружество е извършвало стопанска дейност две или повече години преди сключване на споразумението, ако то е осъществявало само покупки, но (все още) не е изпълнявало доставки. Затова смятам за оправдано да се смята, че въпросният 2-годишен срок е изтекъл, ако са изминали две години от възникването на регистрираното по ЗДДС лице. Буквалният прочит на нормата на чл. 79а, ал. 6, т. 2 от ППЗДДС обаче може да бъде противопоставен на едно такова твърдение, макар и то да е логично и оправдано; и да се приеме, че меродавно всъщност е второто от упоменатите по-горе предположения; - за никое от лицата (техните собственици, управители, прокуристи, мажоритарни съдружници или акционери) не е налице обстоятелство по чл. 176а, ал. 1 от ЗДДС. Това последно условие е ясно и не се нуждае от коментар. На следващо място, минималната по вид и количество информация, която трябва да съдържа писменото споразумение между доставчика и получателя, е посочена в чл. 79а, ал. 3 от ППЗДДС. Става въпрос за следните данни: - имена, адреси и ДДС идентификационни номера на доставчика и на получателя; - срок, за който се сключва споразумението; правилникът предвижда, че срокът не може да е по-дълъг от 12 месеца (чл. 79а, ал. 8); - съгласие на доставчика да приема фактурите, издавани от получателя от името и за сметка на доставчика; - начин, по който доставчикът ще уведомява получателя за неприемане на издадените от получателя фактури от името на доставчика; - съгласие на доставчика да не издава фактури за доставките, обхванати от споразумението (освен ако получателят не спази задължението си за самофактуриране); - задължение на доставчика незабавно да уведоми получателя при евентуална дерегистрация по ДДС, при преобразуване на търговското му дружество по реда на глава шестнадесета от Търговския закон (ТЗ) или при прехвърляне на неговото предприятие по реда на чл. 15 или 60 от ТЗ; споразумението трябва да съдържа и реда за уведомяването и за приемането на това уведомление от получателя. Ако в споразумението не е предвидено друго, то: - доставчикът следва изрично да потвърди на получателя приемането на издадения при условията на самофактуриране данъчен документ (фактура или известие към нея); - погрешно съставени или поправени документи при самофактурирането се анулират по реда на чл. 116 от ЗДДС от получателя на доставката; за такива ще се смятат и издадените от получателя фактури и известия към тях, които не са приети от доставчика, в съответствие с предвидения за това ред. Също така, на основание чл. 79а, ал. 13 от ППЗДДС, споразумението подлежи на представяне от доставчика пред компетентната ТД на НАП в 7-дневен срок от подписването му. Споразумението може да бъде представено пред ТД на НАП на доставчика и от получателя, ако то е нотариално заверено, или при наличие на нотариално упълномощаване на получателя от доставчика. Споразумението за самофактуриране се прекратява в следните случаи: - изтичане на неговия срок; - прекратяване на регистрацията по ЗДДС на доставчика; би следвало споразумението да се прекратява и при дерегистрация на получателя, но правилникът не предвижда такава хипотеза; - по взаимно съгласие на страните; тогава е необходимо доставчикът да уведоми за прекратяването на споразумението ТД на НАП по място на своята регистрация в 3-дневен срок от прекратяването; - едностранно; в този случай страната, прекратила споразумението, следва да уведоми за това компетентната ТД на НАП – тази по регистрацията на доставчика, в 3-дневен срок. Правила при самофактурирането В случаите на уговорено самофактуриране получателят на доставката издава данъчния документ за нея – фактура или известие към фактура, от името и за сметка на доставчика. Това означава, че получателят е само физически съставител на документа. Задължения по него възникват за доставчика, все едно че той го е издал. В случаите на договорено самофактуриране доставчикът не се освобождава от отговорност по отношение на документирането на доставките и свързаните с това задължения по ЗДДС и правилника за прилагането му (ал. 1 от чл. 79а). Ако получателят не издаде фактура в уговорения в споразумението срок, доставчикът е длъжен да документира, декларира и отчете доставката в установения от закона срок (ал. 2 на чл. 79а). Едва ли можем да подложим на съмнение обстоятелството, че и когато получателят изпълни стриктно своите задължения съгласно споразумението за самофактуриране, именно доставчикът ще е този, който ще отрази издадените при условие на самофактуриране данъчни документи в своя дневник за продажбите и в подаваната от него справка-декларация за ДДС. От своя страна получателят ще отрази издадения от него, но от името и за сметката на доставчика документ в дневника за покупките, съответно – в своята справка-декларация за ДДС. Получателят ще може да ползва начисления във фактурата (или дебитното известие) ДДС като данъчен кредит, по общия ред на закона. Независимо че физическият съставител на данъчния документ е получателят, същият следва да се издава при условията, по реда и в рамките на сроковете, предвидени в ЗДДС и ППЗДДС. Издадените фактури или известия към тях при самофактуриране са с номера от диапазон, предоставен от доставчика (ал. 12 на чл. 79а). Фактурите трябва да притежават реквизитите, изисквани от чл. 114, ал. 1 от ЗДДС, а известията – тези съгласно чл. 115, ал. 4 от закона. Нужно е също така във фактурата или известието, издадени от получателя, да се впише текст „самофактуриране”. Следва да се има предвид, че получателят по доставката не може да делегира издаването на фактурата или известието към фактурата на трето лице (чл. 79а, ал. 7 от ППЗДДС). И това е така, независимо че съгласно чл. 113, ал. 7 от ЗДДС доставчикът може да упълномощи писмено друго лице (различно от получателя) да издава фактури от негово име. Доставки, за които може да се прилага самофактуриране Този въпрос също не е достатъчно изяснен от нормативната уредба на ДДС. Все пак ясно е, че доставката, за която фактура се издава от получателя, може да бъде както облагаема, така и освободена, и да има за обект и стоки, и услуги. Следва обаче да се има предвид, че в ППЗДДС – чл. 79а, ал. 9, се съдържат доставки, при които не се допуска самофактуриране. Това са: - доставки с поетапно изпълнение, например такива по договори за строителство; - доставки, облагаеми с нулева ставка – износ, ВОД; - доставки с обърнато данъчно задължение – тези, за които лицето платец на ДДС е получателят на доставката (каквито например са доставките по чл. 82, ал. 2 и 3 от ЗДДС); - някои видове освободени доставки, а именно тези на финансови услуги по чл. 46 от ЗДДС и на застрахователни услуги по чл. 47 от същия закон. От казаното може да се направи заключението, че за всяка доставка, извършена между лица, които са сключили споразумение за самофактуриране, е възможно да се издаде фактура от получателя, стига доставката да не е сред посочените в ал. 9 на чл. 79а от правилника. Този извод обаче за мен няма да е съвсем точен. Смятам, че възможността за самофактуриране, регламентирана с чл. 113, ал. 11 от ЗДДС, се отнася само до доставки, които са с място на изпълнение на територията на България. Това мое заключение се основава на чл. 224, ал. 2 от Директива 2006/112/ЕО относно общата система на ДДС, според която условията за предварителните споразумения и за процедурите по приемане на фактурите между доставчика и клиента се определят от държавите членки, на чиято територия се доставят стоките или услугите. От казаното ще следва, че ако между две български регистрирани по ЗДДС лица се извършва доставка на стоки или услуги с място на изпълнение извън България (примерно услуга, свързана с недвижим имот, разположен в трета страна), самофактуриране не може да се прилага – поне не и по реда и при условията, уредени в нашето законодателство. В крайна сметка, въпреки добрата воля на законодателя да уреди проблема по един подобаващ начин, ще са налице доста неясноти и трудности по прилагането на текстовете, свързани с издаването на фактури и известия от получателя на доставката. В тази връзка, възможно е доставчици и/или получатели, сключили такива споразумения, да претърпят и някои неблагоприятни данъчни последици. Затова ми се струва, че на този етап трябва да се подхожда много внимателно и предпазливо към сключването на споразумения за самофактуриране. И такива да се подписват, само ако страните преценят, че това е наложително, т.е. ако от практическа гледна точка излиза много по-удобно и по-лесно приложимо данъчният документ да бъде съставен от получателя. Промени в условията, отнасящи се до освобождаване от ДДС на вноса на стоки, последван от превозване на тези стоки към друга държава членка От 01.01.2011 г., съгласно изменената т. 6 от чл. 58, ал. 1 на ЗДДС, освободен от ДДС е вносът на стоки, когато той е последван от вътреобщностна доставка (ВОД) и вносителят представи (най-малко) данните, посочени в букви „а” - „в” от разпоредбата, включително доказателство, че внесените стоки са предназначени да бъдат превозени или изпратени от България до друга държава членка (което следва да става по ред, определен с правилника за прилагане на закона). В тази връзка, в чл. 51 от ППЗДДС са направени промени. Основната сред тях е, че за удостоверяване наличието на хипотезата на чл. 58, ал. 1, т. 6 от ЗДДС, вместо писмена декларация, с която вносителят да удостоверява, че към момента на осъществяване на вноса е регистрирано по ЗДДС лице, той трябва да представи на митническите органи декларация по образец - приложение № 24 към ППЗДДС. С тази нова декларация, носеща наименованието „Декларация пред митническите органи за стоки, които към момента на вноса в България се изпращат в друга държава членка”, законният представител на вносителя (или упълномощено от него лице) ще посочва: - данни за вносителя – наименование, данъчен адрес, идентификационен номер по ДДС; - данни за внасяните стоки – описание (вид), количество, стойност, както и номер и дата на фактура, с която те са придобити от вносителя (по получената от него доставка с място на изпълнение извън територията на Общността); - данни за получателя на ВОД (в общия случай това е клиентът на вносителя, но може да бъде и самият вносител) – наименование, адрес и валиден ДДС идентификационен номер, издаден от държавата членка на получаване на стоките; - условия, при които стоките ще бъдат изпратени към другата държава членка (тази на тяхното получаване) – вид на транспорта и номер на превозното средство, място и дата на изпращане, име на държавата членка и адрес на получаване на стоките в нея. С упоменатата декларация по образец трябва също така да се декларира, че: - внасяните стоки подлежат на освобождаване от ДДС съгласно чл. 58, ал. 1, т. 6 от ЗДДС, като те ще станат предмет на ВОД; - на декларатора са му известни задълженията по чл. 58, ал. 2 и 3 от ЗДДС, ако не бъдат спазени изискванията за прилагане на освобождаването от ДДС за внасяните стоки; - цялата документация, свързана с доставката и транспорта на стоките, ще се съхранява (от вносителя) по реда и в сроковете на ДОПК, и ще бъде на разположение за проверка от органите на НАП при поискване. Важно е да се има предвид, че, освен изготвянето (по образец) на упоменатата нова декларация, остава изискването вносителят да представи пред компетентното митническо учреждение следните документи: - копие от удостоверението за регистрация по чл. 104 от ЗДДС (показващо, че вносителят е регистрирано за целите на ДДС лице и какъв е неговият ДДС номер); - транспортни документи, в които е указано (и от които се вижда), че стоката е предназначена за друга държава членка (различна от България). При извършване на митническите формалности митническите органи, за да приложат въпросното освобождаване на вноса от ДДС, трябва да направят проверка за валидността на посочения в декларацията по приложение № 24 идентификационен номер за целите на ДДС на получателя по последващата вноса вътреобщностна доставка, който номер е издаден от друга държава членка (нова ал. 3 на чл. 51 от ППЗДДС). Прилагането на чл. 58, ал. 1, т. 6 от закона и на чл. 51, ал. 2 и 3 от ППЗДДС в променения им вид ще онагледим с пример. През април 2011 г. българско регистрирано по ЗДДС лице закупува стоки от руски търговец. Като същевременно за продажбата на същите лицето сключва договор с италианска фирма, притежаваща италиански ДДС идентификационен номер. Нашият търговец внася стоките и те са допуснати за свободно обращение в България, като обаче за вноса им не се дължи ДДС (в митническата декларация се посочва режим „4200”, като кодът „42” означава едновременно допускане за свободно обращение и крайна употреба на стоки, които са предмет на освободена по ЗДДС доставка за друга държава членка). Причината е, че стоките са предназначени за последваща ВОД към италианската фирма, като ще бъдат превозени (след преминаването им на българската граница) директно до територията на Италия. При оформянето на вноса лицето представя: - копие от удостоверението си за регистрация по ЗДДС (приложение № 4 към ППЗДДС), от което е виден неговият ДДС идентификационен номер; - попълнена декларация по образец – приложение № 24 от ППЗДДС, с изискваната от нея информация; - фактура за покупката на стоките от руската фирма и транспортен документ (международна товарителница - CMR), от които е видно, че изпращач на внасяните стоки е руският им доставчик, а краен получател – италианската фирма; от тях също така се разбира, че стоката следва да бъде разтоварена не в България, а в място, находящо се на територията на Италия. В рамките на изисквания от закона срок – до края на май 2011 г., лицето се снабдява и със заверен от италианската фирма - получател на стоките, екземпляр на CMR, притежаващ нужните заверки в клетка 24 – дата (и място) на разтоварване на стоките, подпис и печат на получателя. Същата, заедно с издадената фактура за продажбата на стоките към италианския купувач, са документите, с които се удостоверява ВОД по чл. 45 от ППЗДДС. При това положение вносът на стоките от Русия в България трябва да е освободен от облагане с ДДС, на основание чл. 58, ал. 1, т. 6 от ЗДДС; същевременно няма да е нужно извършването на корекции по чл. 58, ал. 2 и 3 от закона, тъй като вносителят се е снабдил с нужните документи в указаните за това срокове. Промени в ППЗДДС, свързани със замяната на понятието „митническа декларация” с „митнически документ” В ЗДДС е направената замяна на думите „митническа декларация” или „митнически декларации” с „митнически документ за внос” и „митнически документи за внос”. С което от 01.01.2011 г. ЗДДС най-после регламентира възможността право на данъчен кредит по платен данък за осъществен внос на стоки да може да се ползва и въз основа на документ, който е различен от митническа декларация. В тази връзка, в текстове на ППЗДДС, отнасящи се до облагането на вноса с ДДС и правото на данъчен кредит във връзка с него, в които се споменаваше понятието „митническа декларация”, вече се използва по-общото понятие „митнически документ”. Такива промени са направени в следните разпоредби на правилника: чл. 48, ал. 2; чл. 49, ал. 1, т. 1 и ал. 3; чл. 56, ал. 1, чл. 56а, ал. 2; чл. 60, ал. 4, т. 3 и 4; чл. 103, ал. 2, т. 1, буква „б”. Също така, в редица случаи ППЗДДС изискваше за удостоверяване на осъществен износ по чл. 28, 30, 31 или 33 от закона (облагаем с нулева ставка) да бъде представена непременно и митническа декларация. От 01.02.2011 г. в правилника се упоменава „митнически документ” вместо (писмена) митническа декларация (за износ или транзит). Което означава, че когато конкретната доставка за износ подлежи на митническо оформяне, доставчикът ще трябва да представи митнически документ (в който е вписан като износител на стоките), а не точно писмена митническа декларация (ЕАД). Засегнати от промяната са следните норми на ППЗДДС – чл. 21, ал. 1, т. 1; чл. 23, ал. 2, т. 2; чл. 25, ал. 1, т. 2; чл. 26, ал. 1, т. 2; чл. 33, т. 1 и 4; чл. 36, ал. 6, т. 1 букви „а” и „д”. Други изменения и допълнения Регистрираните лица вече трябва да подават VIES-декларации (когато имат задължение за това) по електронен път при условията и по реда на ДОПК. В тази връзка са направени съответни изменения в чл. 118 от ППЗДДС и в приложение № 15 към правилника. Данъчните основи на получените от посредник в триъгълна операция по чл. 15 от ЗДДС доставки на стоки, извършени от прехвърлителя в такава операция, ще намират отражение и в справката-декларация за ДДС на посредника (а не само в дневника за покупките) – в нейната клетка 30, в която се посочват данъчни основи на получени доставки, ВОП и внос без право на данъчен кредит или без данък (виж § 36 от ПИДППЗДДС). От 01.02.2011 г. регистрираните лица на основание чл. 97а, 99 или чл. 100, ал. 2 от ЗДДС трябва да отразяват в дневника за продажбите единствено данъчните документи, издадени във връзка с извършените или получените доставки на услуги и осъществени ВОП, заради които всъщност са регистрирани по закона на съответното от посочените правни основания. Или те трябва да отразяват в дневника документите за осъществените услуги по чл. 21, ал. 2 от закона с място на изпълнение на територията на друга държава членка, за получените доставки на услуги, за които ДДС е изискуем от получателя по чл. 82, ал. 2, т. 3 от закона и за извършените ВОП на стоки с място на изпълнение на територията на България (чл. 113, ал. 2, изречение второ от ППЗДДС). Налице е промяна в начина на изчисляване на дължимия ДДС от лицата дилъри на стоки втора употреба, произведения на изкуството, предмети за колекция и антики – за извършените от тях доставки на такива стоки за даден данъчен период. Новият момент е този, че маржът на дилъра няма да се определя общо за всички продадени през данъчния период стоки при специалния режим на глава 17 от ЗДДС, а ще се пресмята поотделно за всяка доставка през периода; като накрая ще се сумират само положителните разлики (чл. 90, ал. 2, т. 7 и 8 от ППЗДДС). Така ще се избегне неправомерното намаляване на дължимия от дилъра ДДС за данъчния период вследствие на евентуално формирани отрицателни маржове по отделни негови продажби на употребявани стоки. За доказване на обстоятелството, че българска фирма е посредник в тристранна операция по чл. 15 от ЗДДС и извършва придобиване на стоките от прехвърлителя по такава операция, което е с място на изпълнение на територията на държавата членка на придобиващия в триъгълната операция, посредникът (както и досега) трябва да разполага с писмено потвърждение от придобиващия (а и с останалите три документа по чл. 9, ал. 2, т. 1 - 3 от ППЗДДС). Потвърждението трябва да удостоверява, че стоките са получени на територията на държавата членка на придобиващия, като новият момент е, че в него задължително трябва да са посочени дата и място на получаване, вид и количество на стоката, вид, марка и регистрационен номер на превозното средство, с което е извършен транспортът, както и име на лицето, предало стоките. За удостоверяване на ВОД нашият доставчик трябва да разполага с конкретни документи, регламентирани с чл. 45 от ППЗДДС. При положение че транспортът е извършен от получателя или от трето лице за сметка на получателя, един от тези документи следва да е транспортен документ или писмено потвърждение от получателя (или упълномощено от него лице). Последното трябва да съдържа задължителни реквизити (информация), указани в чл. 45, т. 2, буква „а” от правилника. От 01.02.2011 г. сред тях вече е и името на лицето, предало стоките, което ще трябва да се отбелязва в потвърждението. Справка за облагаемия оборот по месеци, за последните 12 месеца преди текущия ще се изисква вече не само при задължителната регистрация на лицата по чл. 96, ал. 1 от закона, но и при регистрация по чл. 100, ал. 1 от ЗДДС – регистрация по избор на данъчно задължено лице, за което не са налице условия за задължителна регистрация по закона. При регистрация на лица на основание чл. 97а от ЗДДС няма да се изисква прилагането към заявлението за регистрация на задължителната по принцип декларация относно липсата на влязла в сила присъда или на образувано наказателно производство за престъпления против данъчната система от лицата по чл. 176а, ал. 1 от закона. Във връзка с промените в ЗДДС, направени в облагането на хотелиерските услуги, които са в сила от 01.04.2011 г., в правилника е премахнат един от документите, с които се удостоверяват извършените доставки на услуги по настаняване. Става въпрос за документа, доказващ че настаняването е част от организирано пътуване. Същият няма да бъде нужен на хотелиерите, при положение че облагането с ДДС на техните услуги (от 01.04.2011 г.) е със ставка от 9 на сто, независимо дали настаняването е част от организирано пътуване, или не. Накрая отбелязвам, че за данъчните периоди до влизане в сила на ПИДППЗДДС, т.е. за януари 2011 г. и за предходните периоди, ще се прилагат образците на документите, регламентирани с Правилника за прилагане на ЗДДС, в сила към 31.12.2010 г. (§ 45 от ПЗР на ПИДППЗДДС). Абонамент за: Коментари за публикацията (Atom)
1.1 1.2 2.1 3.1 3.2 3.3 4.1 5.1 5.2 6.1 6.2 7.1 7.2 8.1 8.2 9.1 9.2 10.1 11.1 11.2 11.3 11.4 11.5 11.6 11.7 12.1 13.1 13.2 14.1 15.1 16.1 17.1 18.1 19.1 19.2 19.3 20.1 20.2 21.1 22.1 23.1 24.1 25.1 25.2 26.1 27.1 27.2 28.1 29.1 29.2 30.1 30.2 30.3 30.4 30.5 30.6 31.1 31.2 31.3 31.4 32.1 33.1 34.1 35.1 36.1 36.2 37.1 37.2 37.3 37.4 37.5 38.1 39.1 40.1 41.1 41.2 41.3 41.4 41.5 42.1 43.1 43.2 43.3 44.1 45.1 46.1 47.1 47.2 47.3 47.4 48.1 48.2 48.3 48.4 48.5 49.1 50.1 51.1 52.1 53.1 54.1 54.2 55.1 56.1 57.1 58.1 59.1 60.1 61.1 62.1
Pending introduction of the new VAT system, four short-term ‘quick fixes’ will be made regarding the VAT aspects of trade between EU Member States. Meanwhile, discussions are ongoing on a definitive VAT system to replace the current ‘transitional’ VAT arrangements, which have been applied since 1993. Updated November 22, 2019 This package of proposals is aimed at fixing some practical problems that the market experiences with the current VAT rules. At the same time, it is considered of high relevance for businesses who will benefit from the harmonised rules. It should be understood also that benefits always come with downsides and, common within VAT, compliance requirements. The four ‘quick fixes’ initially presented by the Commission: - call-off stock. The proposals provide for a simplified and uniform treatment for call-off stock arrangements, where a vendor transfers stock to a warehouse at the disposal of a known acquirer in another Member State; - the VAT identification number. To benefit from a VAT exemption for the intra-EU supply of goods, the identification number of the customer will become a material condition; - chain transactions. To enhance legal certainty in determining the VAT treatment of chain transactions, new uniform criteria are established; - proof of intra-EU supply. A common framework will apply for the documentary evidence required to claim a VAT exemption for intra-EU supplies. These adjustments will apply from January 1, 2020. Further information is provided below. Call-off Stock By “call-off stock” we refer to situations in which a supplier transports goods to another Member State for their supply at a later stage. At the moment the transport takes place, the supplier already knows the identity of the person that will be acquiring the goods. Transfer of title however takes place after delivery abroad (for example, when the customer “calls” the goods for its production proces). This currently gives rise to the supplier carrying out a deemed supply in the Member State of departure of the goods and a deemed intra-Community acquisition in the Member State of arrival of the goods, followed by a ‘domestic’ supply in the Member State of arrival when transfer of title occurs. This requires the supplier to be identified for VAT purposes in that Member State. Over the years, various Member States have introduced simplifications to prevent foreign VAT registrations in this regard but the conditions for use of the simplification (e.g. time limits) were not aligned and therefore difficult to implement and manage regionwide. Aiming to ease compliance for businesses, it has been considered necessary to harmonize the applicable rules to this type of supplies as follows: Conditions for call-off stock arrangements under the new rules It is not relevant whether the words call-off, consignment or other name is given to the stock transfer agreement, nor if the taxable person dispatching or transporting the goods is already registered for VAT purposes in the country of arrival of the goods. The call-off stock arrangement applies per January 1, 2020 when the following conditions are met: - goods are dispatched or transported by a taxable person, or by a third party on his behalf, to another Member State with a view to those goods being supplied there, at a later stage and after arrival, to another taxable person who is entitled to take ownership of those goods following an existing agreement between both parties; - the taxable person dispatching or transporting the goods has not established his business nor has a fixed establishment in the Member State to which the goods are dispatched or transported; - the taxable person to whom the goods are intended to be supplied is identified for VAT purposes in the Member State to which the goods are dispatched or transported and both his identity and the VAT identification number assigned to him by that Member State are known to the taxable person dispatching or transporting the goods, at the time when the dispatch or transport begins; - the taxable person dispatching or transporting the goods records the transfer of the goods in a register and includes the identity of the taxable person acquiring the goods and the VAT identification number assigned to him by the Member State to which the goods are dispatched or transported in a qualifying recapitulative statement. Applicable rules In the above cases, an intra-Community supply of goods shall be deemed to be made by the taxable person that dispatched or transported the goods. This intra-Community supply is followed by an intra-Community acquisition of goods by the taxable person to whom those goods are supplied in the Member State to which the goods were dispatched or transported. Both taxable events take place at the moment of transfer of title to the goods, provided that such transfer of title occurs within 12 months after the arrival of the goods in the Member State to which they were dispatched or transported. If the 12-month time limit is exceeded, a transfer of own goods within the meaning of Article 17 of the Directive will be deemed to take place on the day following the expiry of the 12-month period. This transfer of own goods will also be deemed to occur: - in case any of the conditions for the call off stock arrangements ceases to be met (and at that very same moment); or - if the goods are sent to another Member State, in which case the transfer of own goods is deemed to occur immediately after the transport to the “new” Member State takes place; or - in the event of the destruction, loss or theft of the goods, in which case, the transfer of own goods will be deemed to occur on the date that the goods were actually removed or destroyed. If it is impossible to determine that date, the date on which the goods were found to be destroyed or missing. However, the right to apply the simplification is not lost in case the goods are dispatched back to the Member State of origin (before the mentioned 12-month period) and such return of goods is posted in the applicable register. In case the original acquirer of the goods is substituted by another taxable person, no transfer of goods shall be deemed to take place at the time of the substitution either, provided that all other applicable conditions are met and the substitution is recorded by the supplier in the applicable register. Current simplification The Netherlands already applies a long-standing simplification for goods entering the Netherlands upon call-off or consignment agreements (“Announcement 15, VB93/3672”). The State Secretary of Finance has mentioned in Parliament that existing simplifications will be amended in line with the new regime. The VAT-id number / availability and Recapitulative Statement Under the new provisions, the VAT-id becomes a material requirement for the VAT exemption of intra-Community supplies of goods. This is a change in comparison to the CJEU judgments (e.g. Plöckl, C-24/15) which stipulated that an intra-Community supply may be VAT exempt even if the supplier did not know the purchasers’ VAT-id when the supply took place. This new EU provision will cause problems when the purchaser has applied for a VAT-id but does not receive it on time. According to the new rules, a VAT exemption is not applicable as their material requirements are not met. Moreover, the recapitulative statement (i.e. the European Sales Listing) is now regarded as prerequisite for the VAT exemption. That means that the Tax Authorities will deny the VAT exemption for intra-Community supplies of goods if the recapitulative statement is wrong, incomplete or not submitted. This is a crucial change in comparison to the current standing of the recapitulative statement for the intra-Community supply of goods. Until now the VAT exemption for the intra-Community supply of goods did not depend on the correct submission of the recapitulative statement. We note there is a time span between the moment the supply is made and invoiced to the acquirer and the moment when the supplier has to comply with the obligation of submitting a recapitulative statement. Thus, the question arises if the supplier may VAT exempt the supply at the time the supply is made without having received (and verified in VIES) the VAT-id number at that time. It seems to us this should be acceptable though at the suppliers’ risk should his customer not timely provide him with the required VAT-id number. We expect more guidance will be issued in this regard. Following the adaptions, the VAT zero rate can only be applied when, simply said, the following conditions are met: (a) the goods are supplied to another taxable person acting as such in a Member State other than in which dispatch or transport of the goods begins; (b) the taxable person making the supply is identified for VAT purposes in another Member State than where the dispatch or transport of the goods ends; (c) the taxable person to which the supply is made has indicated this VAT-id number to the supplier, and (d) a correct European Sales Listing (recapitulative statement) has been submitted. A correct Sales Listing means that the VAT-id’s numbers reported are verifiable in the VIES system. We stress that the VAT zero rate shall not apply when the supplier has not complied with the administrative obligations to submit a recapitulative statement or when the submitted recapitulative statement does not set out the correct information concerning this supply. This unless the supplier can duly justify his shortcoming to the satisfaction of the Dutch tax authorities. This can be done, for example, within a period determined by the inspector to provide the correct VAT identification number of his buyer. According to the State Secretary, that possibility of rectification remains. We are pleased to provide further detail on the quality requirements of the recapitulative statement upon your request. Chain Transactions Background for amending VAT Directive The European Court of Justice (“CJEU”) has ruled on chain transactions in various cases, for example in the cases EMAG Handel Eder (C-245/04), Euro Tyre Holding (C-430/09), VSTR (C-587/10), Toridas (C-386/16), Kreuzmayr GmbH (C-628/16), Hans Bühler KG (C-580/16) and AREX CZ a.s. According to these decisions chain transactions refer to successive supplies of goods which are subject to one single intra-Community transport movement. The intra-Community movement of the goods can therefore only be ascribed to one of the supplies (being the moved supply), and only that supply should benefit from the VAT zero rate applicable for intra-Community supplies. The other supplies in the chain should be taxed as local supplies and could require a VAT registration of the supplier in the Member State of supply. However, as there are no further rules (neither in the VAT directive nor in the implementing regulation) on how to apply the interpretation of the CJEU in a uniform manner, a common rule should be established conditioning how to attribute transport of the goods to a single supply within the chain. Only then can different application amongst Member States be avoided, can risk of double taxation or non-taxation be minimized and is legal certainty for operators enhanced. The VAT directive text and, in line with this, the Dutch VAT act will be updated striving to come to a uniform approach of transport attribution. For the purposes of this arrangement, the term ‘intermediary operator’ is introduced. This means a supplier within the chain other than the first supplier in the chain who dispatches or transports the goods either himself or through a third party acting on his behalf. Knowing this, transportation shall be attributed as follows: - Where the same goods are supplied successively, and those goods are dispatched or transported from one Member State to another Member State directly from the first supplier to the last customer in the chain, the dispatch or transport shall be ascribed only to the supply made to the intermediary operator. - By way of derogation from what is mentioned under 1, the dispatch or transport shall be ascribed only to the supply of goods by the intermediary operator where the intermediary operator has communicated to his supplier the VAT-id number issued to him by the Member State from which the goods are dispatched or transported. Proof of intra-Community supply of goods Even after many years of practice, the standard of proof of intra-Community supplies still leads to discussions. Question generally is whether the taxable person applying the VAT zero-rate for Intra-Community supplies can sufficiently substantiate the correct use of the VAT zero rate. If such proof cannot be provided, the taxable person risks additional VAT assessments. The standing practice will be continued but in addition, new rules are introduced to aid the taxable person (safe-harbor). Following the new regime, the vendor applying the VAT zero-rate will need to be in possession of at least two items of non-contradictory evidence which were issued by two different parties that are independent of each other, of the vendor and of the acquirer. In practice, we consider this provision will cause problems. It is at least questionable if the supplier can provide two different documents which meet the demands of the Implementing Regulation. Nevertheless, the Regulation unfolds direct effect towards the entrepreneurs. In this regard, it is debated how the term ‘independent’ is to be interpreted and how close the relationship between the entities may be. The question also arises about the relationship between the provisions in the Implementing Regulation and any national provisions about the proof of transport. Concerning the proof of Intra-Community supply, the Implementing Regulation is worded as follows: - For the purpose of applying the exemptions laid down in the VAT Directive 2006/112/EC, it shall be presumed that goods have been dispatched or transported from a Member State to a destination outside its territory but within the EU in either of the following cases: • the vendor indicates that the goods have been dispatched or transported by him or by a 3rd party on his behalf, and either the vendor is in possession of at least two items of non-contradictory evidence, referred to in point (a) of paragraph 3 below, which were issued by two different parties that are independent of each other, of the vendor and of the acquirer, or the vendor is in possession of any single item referred to in point (a) of paragraph 3 together with any single item of non-contradictory evidence referred to in point (b) of paragraph 3 confirming the dispatch or transport which were issued by two different parties that are independent of each other, of the vendor and of the acquirer; • the vendor is in possession of the following: - a written statement from the acquirer, stating that the goods have been dispatched or transported by the acquirer, or by a third party on behalf of the acquirer, and identifying the Member State of destination of the goods; that written statement shall state: the date of issue; the name and address of the acquirer; the quantity and nature of the goods; the date and place of the arrival of the goods; in the case of the supply of means of transport (e.g. vehicles), the identification number of the means of transport; and the identification of the individual accepting the goods on behalf of the acquirer. The acquirer shall furnish the vendor with the written statement by the tenth day of the month following the supply (note: we imagine this deadline might be difficult to meet in practice); and - at least two items of non-contradictory evidence referred to in point (a) of paragraph 3 below that were issued by two different parties that are independent of each other, of the vendor and of the acquirer, or any single item referred to in point (a) of paragraph 3 together with any single item of noncontradictory evidence referred to in point (b) of paragraph 3 confirming the dispatch or transport which were issued by two different parties that are independent of each other, of the vendor and of the acquirer. - The tax authorities may rebut a presumption that has been made under paragraph 1. - For the purposes of paragraph 1 above, the following shall be accepted as evidence of dispatch or transport: (a) documents relating to the dispatch or transport of the goods, such as a signed CMR document or note, a bill of lading, an airfreight invoice or an invoice from the carrier of the goods; (b) the following documents: • an insurance policy with regard to the dispatch or transport of the goods, or bank documents proving payment for the dispatch or transport of the goods; • official documents issued by a public authority, such as a notary, confirming the arrival of the goods in the Member State of destination; • a receipt issued by a warehouse keeper in the Member State of destination, confirming the storage of the goods in that Member State.