http___bojia-princip.blogspot.de_2013_01_4.html_1.xml
http___fatherdavidbirdosb.blogspot.com_2017_12_dec-8th-immaculate-conception-and-dec.html.xml
1.1 2.1 3.1 3.2 3.3 3.4 3.5 4.1 4.2 4.3 4.4 5.1 5.2 5.3 5.4 5.5 6.1 7.1 8.1 9.1 9.2 9.3 9.4 9.5 9.6 9.7 10.1 10.2 10.3 10.4 10.5 10.6 10.7 10.8 11.1 12.1 12.2 12.3 12.4 12.5 12.6 12.7 12.8 13.1 13.2 13.3 13.4 13.5 14.1 14.2 14.3 14.4 14.5 14.6 15.1 15.2 15.3 16.1 17.1 17.2 17.3 17.4 17.5 17.6 17.7 18.1 18.2 18.3 18.4 18.5 18.6 18.7 18.8 18.9 18.10 18.11 18.12 18.13 18.14 18.15 19.1 19.2 19.3 20.1 21.1 21.2 21.3 21.4 22.1 22.2 22.3 23.1 24.1 25.1 26.1 26.2 26.3 27.1 28.1 28.2 28.3 29.1 29.2 30.1 31.1 31.2 32.1 32.2 32.3 32.4 32.5 33.1 33.2 34.1 34.2 34.3 35.1 36.1 36.2 36.3 37.1 37.2 37.3 37.4 37.5 37.6 38.1 39.1 39.2 39.3 39.4 39.5 40.1 40.2 40.3 40.4 40.5 40.6 40.7 40.8 40.9 40.10 41.1 41.2 41.3 41.4 41.5 41.6 42.1 42.2 42.3 42.4 42.5 42.6 42.7 43.1 43.2 43.3 43.4 44.1 44.2 45.1 46.1 46.2 46.3 47.1 48.1 48.2 48.3 48.4 48.5 49.1 49.2 49.3 50.1 50.2 50.3 50.4 50.5 50.6 50.7 50.8 50.9 50.10 51.1 51.2 51.3 52.1 52.2 52.3 52.4 52.5 52.6 52.7 52.8 53.1 54.1 54.2 54.3 54.4 54.5 54.6 54.7 54.8 55.1 55.2 55.3 55.4 55.5 56.1 56.2 57.1 57.2 57.3 57.4 57.5 57.6 58.1 58.2 58.3 58.4 59.1 60.1 61.1 61.2 62.1 62.2 63.1 63.2 63.3 64.1 65.1 65.2 65.3 65.4 65.5 65.6 65.7 65.8 66.1 66.2 66.3 66.4 66.5 66.6 67.1 67.2 67.3 67.4 67.5 67.6 67.7 67.8 67.9 68.1 69.1 69.2 69.3 70.1 70.2 70.3 71.1 71.2 72.1 72.2 73.1 73.2 73.3 73.4 73.5 73.6 74.1 74.2 74.3 74.4 74.5 75.1 75.2 75.3 75.4 76.1 76.2 76.3 77.1 78.1 78.2 78.3 78.4 79.1 80.1 80.2 81.1 81.2 81.3 81.4 81.5 82.1 82.2 82.3 82.4 82.5 83.1 83.2 83.3 83.4 83.5 84.1 85.1 86.1 86.2 86.3 86.4 86.5 86.6 86.7 87.1 87.2 87.3 87.4 87.5 87.6 87.7 87.8 88.1 88.2 89.1 90.1 91.1 91.2 91.3 91.4 91.5 91.6 91.7 91.8 91.9 91.10 92.1 92.2 92.3 92.4 92.5 92.6 92.7 93.1 94.1 94.2 94.3 94.4 94.5 94.6 95.1 96.1 96.2 96.3 96.4 96.5 96.6 96.7 96.8 97.1
МЕСИЯТА: НЕГОВОТО ИДВАНЕ И ЦЕЛ НА ВТОРОТО МУ ПРИШЕСТВИЕ Месията, Мисия на Христа, Помазаник, Исус Христос, Иисус, Йоан Кръстител, Мариа, Йосиф ГЛАВА 4: БОЖЕСТВЕНИЯ ПРИНЦИП Думата “Месия” на еврейски означава “помазаник”, обозначавайки “цар”. Избраният израелски народ вярвал в Божие Слово, разкритото им чрез пророците, което обещава, че Бог ще им изпрати цар и спасител. Това бе тяхното месианско очакване. Бог изпраща този Месия в лицето на Исус Христос. “Христос” е Гръцката дума за Месия. Месията идва, за да изпълни целта на Божията работа по спасението. Хората се нуждаят от спасение поради грехопадението. Ето защо, преди да можем да изясним смисъла на спасението, първо трябва да разберем същността на грехопадението. Но понеже Грехопадението представлява провала в изпълнението на Божията Цел на Творението, то преди да уточним значението на грехопадението, първо трябва да разберем Целта на Творението. Божията Цел за Творението трябваше да бъде осъществена с установяването на Небесно царство на Земята. Но поради човешкото грехопадение, ние сме създали ад на змята, вместо Божието царство. От момента на съгрешаването на човешките предци до ден днешен, Бог непрестанно се опитва да възстанови Небесното царство. Тъй като историята е история на Провидението за възстановяване, то главна цел на човешката история е да се установи Небесното царство на Земята. “Есхатология” 1-2) ЧАСТ 1 СПАСЕНИЕ ЧРЕЗ КРЪСТА Цел на идването на Исус като Месия Исус дойде като Месия за нищо по-малко от пълното спасение на човечеството; той трябваше да изпълни целта на провидението за възстановяване. Исус трябваше да установи Небесното царство първо на Земята. Разбираме това от думите на Исус, с които обучава последователите си, “И тъй, бъдете съвършени и вие, както е съвършен вашият небесен Отец” (Мат. 5:48) Съгласно Принципа на Творението, човек, който е изпълнил Целта на Творението, става едно тяло с Бог, придобива Божествена природа и не може да извършва грях. От гледна точка на целта на Творението, такъв човек е съвършен, както е съвършен и Небесният Отец. Следователно, думите на Исус към последователите му означават, че те трябва да станат граждани на Небесното царство, след като бъдат възстановени, като хора, изпълнили целта на творението. Исус учи хората да се молят Божията Воля да се осъществи на земята, така както е на небето, понеже Той идва, за да преобрази грешните хора в граждани на Божието царство и да изгради Царството на Земята. Той приканва хората: “Покайте се, защото наближи Небесното царство.” (Мат. 4:17) По същата причина, Иоан Кръстител, който идва, за да подготви пътя за Господа, провъзгласява наближаването на Небесното царство. Какви ще бъдат хората, когато бъдат възстановени, постигнат Целта на Творението и станат съвършени, както е съвършен Небесния Отец? Такива хора са абсолютно единни с Бог и с цялата си същност преживяват Божието Сърце. Те стават едно с Бог, неделими от Него, и живеят в съответствие с Божията воля. Чувствайки напълно това, което Бог чувства, те притежават Божествена природа. Такива хора не притежават първороден грях и следователно не се нуждаят от изкупление и спасител. Те нямат нужда да се молят усърдно, нито да практикуват вяра, неща които са нужни на грешните хора, докато търсят Бог. Още повече, тъй като самите те нямат първороден грях, техните деца естествено се раждат добри и без грях. Те по същия начин нямат нужда от спасител за изкупление на греховете им. Беше ли завършено спасението чрез кръста? Дали разпъването на Исус, което донесе изкупление на греховете ни, изпълни целта на Провидението за възстановяване? Ако е така, бихме очаквали, че искрено вярващите в Исус ще възстановят първоначалната си природа и построят Небесното царство на Земята. Но в цялата християнска история не е имало нито един човек, колкото и да е бил отдаден, който да е живял в неразрушимо единство с Бог. Никой човек не е преживявал Сърцето на Бог в пълната Му дълбочина, нито пък е притежавал Божествена природа. Никога не е имало вярващ, който не се нуждае от изкупление или живот на усърдни молитви и посвещаване. Дори и велик Божи човек, като Свети Павел, не можеше да избегне нуждата от живот на вяра и отчаяни молитви. (Рим. 7:18-25) Нито едни християнски родители, колкото и отдадени на вярата, не са дали реаждането на дете без първороден грях, което може да влезне в Божието царство без нуждата от спасение. Християнските родители все още предават първородния грях на своите деца. Какво може да научим от тези обзор на християнския живот? Той показва, че изкуплението на кръста не е изкоренило напълно първородния ни грях, нито е възстановило изцяло първоначалната ни природа. Знаейки, че изкуплението чрез кръста не може да изпълни докрай целта на идването му, Исус обещава да дойде отново. Той разбира, че Божията Воля и желание да възстанови Небесното Царство на земята са абсолютни и непроменливи. Ето защо Исус се надява да се върне и да изпълни Божията воля докрай. Беше ли жертвата на Исус на кръста напразна? Разбира се, че не. (Иоан 3:16) Ако беше, християнството нямаше да създаде такава значима история. Още повече, личните ни преживявания във вярата показват колко велика е благодатта на изкуплението чрез кръста. Истина е, че кръстът изкупва греховете ни, но също така е и вярно, че той не изчиства докрай първородия ни грях. Той не ни възстановява до безгрешното състояние на съвършена първоначална природа, в което никога не бихме извършили грях, и не ни прави способни да установим Небесното царство на Земята. Каква би била правилната оценка на степента на спасението чрез кръста? Докато не отговорим на този въпрос, ще бъде трудно за хората от съвременния интелектуален свят да имат коректна вяра. Затова, ние трябва да преразгледаме смъртта на Исус на кръста. Смъртта на Исус на кръста Беше ли смъртта на Исус на кръста най-желаната Воля на Бог? Нека първо проучим думите и делата на апостолите, записани в Библията. Забелязваме едно единодушно чувство всред апостолите относно смъртта на Исус; те са смазани от скръб и изпълнени с негодувание. Стефан например е изпълнен с възмущение относно невежеството и неверието на еврейските водачи и осъжда техните действия, наричайки ги убийци и предатели. (Деяния 7:51-53) Християните до ден днешен споделят същите чувства като учениците от времето на Исус. Ако смъртта на Исус е била предопределеният изход за изпълнението на Божията Воля, то скръбта на последователите щеше да е естествена, но те нямаше да са изпълнени с толкова горчива ненавист, нито толкова яростно да обвиняват еврейските лидери, които я причиниха. От тяхната остра реакция можем да заключим, че смъртта на Исус бе несправедлива и ненужна. Сега нека изследваме дали от гледна точка на Божието Провидение разпъването на Исус е неизбежно, като предопределената Воля на Бог. Бог призова избрания израелски народ от потомците на Аврам. Той ги закриля, храни ги и често ги дисциплинира чрез трудности и изпитания. Бог им изпраща пророци, за да ги утеши с твърдото обещание един ден да им изпрати Месията. Той ги подготвя да приемат Месията, като ги кара да построят Скинията и храма. Когато Исус се ражда, Бог възвестява неговото Пришествие, изпращайки тримата мъдреци от Изтока, както и Симон, Анна и Йоан Кръстител, за да свидетелстват за Него. Що се отнася до Йоан Кръстител, всички Евреи са знаели, че ангел се явява на баща му, за да благовести зачатието му. (Лука 1:13) Чудесата около раждането му поставят цяла Юдея в трепетно очакване. (Лука 1:63-66) Още повече, аскетичният живот на Йоан в пустинята е бил толкова впечятляващ, че много хора се питат в сърцата си, дали той не е Христос. (Лука 3:15) Целта на Бог с изпращането на такава изключителна личност като Йоан Кръстител бе да свидетелства за Исус като Месия и насърчи евреите да повярват в него. След като Божията Воля бе да накара Евреите от онова време да повярват в Исус като в свой Месия, то те, възпитани да живеят по Божията Воля, трябваше да повярват в него. Ако го бяха сторили, в съответствие с желанието на Бог, то би ли им хрумнала дори мисълта да го изпратят на кръста? Биха ли искали да се случи нещо лошо на Месията, когото толкова дълго и жадувано са чакали? Но тъй като те тръгват против Божията Воля и не повярваха, че Исус е Месията, Той бе предаден на разпятие. Ето защо е необходимо да разберем, че Исус не идва, за да умре на кръста. И накрая, нека разгледаме думите и делата на самия Исус, за да установим дали действително разпъването му бе начинът да изпълни докрай мисията си на Месия. Думите и делата на Исус имаха за цел да породят вяра в хората, че той е Месията. Когато например те го питат какво трябва да сторят, за да вършат Божиите дела, Исус им отговаря: “Това е Божието дело, да повярвате в Този, когото Той е изпратил.” – Иоан 6:29 Един ден, страдайки поради неверието на Фарисеите, нямайки никого, с когото да сподели сърцето си, Исус поглежда с мъка над града, Йерусалим. Той плаче, скървейки за бъдещата съдба на Евреите, които Бог с толкова усилия и любов е водил цели 2000 години. Исус предрича, че градът ще бъде напълно опустошен и камък върху камък няма да остане. Той ясно посочва невежеството на хората с думите: “защото ти не разпозна времето, когато беше посетен.” (Лука 19:44) В друг цитат Исус оплаква упорството и неверието на хората в Йерусалим, казвайки: “Йерусалиме! Йерусалиме! Ти, който избиваш пророците и с камъни убиваш пратените до теб, колко пъти съм искал да събера твоите чада, както кокошката прибира пилетата си под крилата си, но не искахте!” – Мат. 23:37 Исус укорява хората, които отказват да повярват в него, макар и да познават писанията, свидетелстващи за него: “Вие изследвате писанията, понеже мислите, че в тях имате вечен живот, и те са , които сведитилстват за Мен, и въпреки това не искате да дойдете при Мен, за да имате живот.” – Иоан 5:39-40 “Аз дойдох в името на Моя Отец и не ме приемате… ако вярвахте на Моисей, щяхте да повярвате и на Мен; понеже той за Мене писа.” – Иоан 5:43-46 Колко чудеса и знамения извършва Исус в отчаяните си усилия да изведе хората от неверието им! Но макар и да виждат удивителните му дела, религиозните водачи го заклеймяват, наричайки го обсебен от Велзевула. (Мат. 12:24) Изпаднали в такова окаяно положение, Исус извиква: “Макар да не вярвате на Мене, вярвайте на делата, за да познаете и разберете, че Отец е в Мене и Аз в Отца.” – Иоан 10:38 В друг случай, той ги проклина силно възмутен, пророкувайки тяхното страдание, заради лицемерието им. Чрез думите и делата си, Исус се опитва да накара своя народ да повярва в Него, защото това бе Божията Воля. Ако те следваха Божията Воля и бяха повярвали в Исус, като свой Месия, кой тогава би дръзнал да го изпрати на кръста? От тези примери, можем да заключим, че смъртта на Исус е трагичен резултат от безверието и невежеството на хората по негово време и не е била нужна за изпълнието неговата мисия като Месия. Това е доста ясно илюстрирано и от последните думи на Исус на кръста: “Отче, прости им, защото те не знаят какво правят” - Лука 23:34 Ако Бог първоначално бе предопределил неговата смърт на кръста, Исус би трябвало да очаква да извърви този път, като свой неотменен курс. Защо тогава той се моли три пъти: “Отче Мой, ако е възможно, нека Ме отмина тази чаша, но не както аз искам, а както ти искаш.” (Мат. 26:39) Истината е, че Исус изрича тези отчаяни молитви, тъй като той ясно осъзнава, че неговата смърт ще унищожи надеждата за осъществяване на Небесното царство на Земята; че това би съкрушило Бог, който е работил неуморно за осъществяването на тази мечта през всичките епохи от грехопадението; и че нещастията на човечеството ще трябва да бъдат удължени, без шанс за разрешение, до времето на Неговото Второ Пришествие. Исус казва: “И както Моисей издигна змията в пустинята, така трябва да бъде издигнат Човешкият Син.” (Иоан 3:14) Змиите започват да убиват Израелтяните, когато те изгубват вяра в Моисей по пътя към Ханаан. Затова Бог заповядва на Моисей да направи бронзова змия и да я постави на един висок стълб, та който погледне към нея, да остане жив. (Числа 21:4-9) Подобно на това, Исус предвижда, че поради провала на избрания народ да повярва в Него, човечеството ще бъде обречено за Ада. Той предвидя, че в такъв случай той ще бъде прикован на кръста като бронзовата змия, за да избави цялото човечество, давайки спасение на всеки, който се обърне към Него. Съзирайки тази възможност, Исус прави това страшно предсказание с дълбоко опечалено сърце. Друго свидетелство за това, че смъртта на Исус на кръста не е по Волята на Бог, а по-скоро следствие от неверието на хората, е упадъкът на Израел след разпъването му. (Лука 19:44) Още повече бе пророкувано, че Исус ще дойде и седне на трона на Давид, установявайки вечно царство: “Защото ни се роди Дете, Син ни се даде; И управлението ще бъде на рамото Му; И името Му ще бъде Чудесен, Съветник, Бог могъщ, Отец на вечността, Княз на мира. И управлението Му и мирът непрестанно ще се увеличават на Давидовия престол и на неговото царство, за да го утвърди и поддържа чрез правосъдие и правда, от сега и до века. Ревността на Господа на Силите ще извърши това.” – Исая 9:6-7 Ангел се явява на Мария преди зачеването на Исус с подобно предвещание: “И ето, ще заченеш в утробата си и ще родиш Син, когото ще наречеш Исус. Той ще бъде велик, и ще се нарече Син на Всевишния; и Господ Бог ще му даде престола на баща Му Давид. Ще царува над Якововия дом до века; и царството Му не ще има край.” – Лука 1:31-33 Ясно се вижда, че намерението на Бог относно избрания израелски народ, който Той, още от времето на Авраам, е водел през всякакви изпитания, е било да им изпрати Месията и да изгради Небесно царство на Земята. Но тъй като еврейските водачи преследват Исус и Го изпращат на кръста, Израел изгубва позицията си на нация – основател на Божието царство. За няколко поколения еврейският народ е пръснат по цялото лице на Земята. От тогава насам те са подтискани и подлагани на гонения. Това може да се разглежда като трагична последица от грешката, която извършват техните предци, изпращайки на смърт Месията – този, когото трябваше да почитат, осуетявайки с това осъществяването на Провидението за възстановяване. Но не само евреите, а и много вярващи християни също поемат кръста на страданието, като свой дял от колективния грях за убийството на Исус. Степента на спасение чрез кръста и целта на второто Пришествие на Исус Какво щеше да се случи, ако Исус не бе разпънат? Исус щеше да осъществи както духовния, така и физически аспект на спасението. Със сигурност той щеше да установи вечното и неразрушимо Небесно Царство на земята. В края на краищата, това е предсказано от пророк Исая, известено е и от ангела, който се явява на Мария. Това намира израз и в думите на Исус, когато той обявява, че Небесното царство наближава. Бог първо "създаде човека от пръст из земята, и двъхна в ноздрите му жизнено дихание, и човекът стана жива душа.” (Бит. 2:7) Следователно, човешките същества са създадени едновременно, в дух и в тяло. Тяхното грехопадение също е духовно и физическо. Тъй като Исус идва, за да донесе пълно спасение, Той е отговорен да го осъществи както духовно, така и физически. Да вярваш в Исус означава да станеш едно с Него. Ето защо, Исус оприличава себе си на истинската лоза, а последователите си с нейните пръчки. (Иоан 15:5) Той също каза, “В оня ден ще познаете, че Аз съм в Отца си, и вие в Мене, и Аз в вас.” (Иоан 14:20) За да спаси грешните хора и физически, и духовно, бе необходимо Исус да дойде в плът. Ако хората бяха повярвали и се бяха обединили с Исус в дух и в плът, те щяха да получат и двата вида спасение; духовно и физическо. Но хората не повярваха в Исус, а вместо това го пратиха на кръста. Тялото на Исус бе изложено на атаките на Сатана и той бе убит. Ето защо, дори когато вярващите християни са обединени с Исус, телата им остават изложени на сатанинските атаки, точно както бе и тялото на Исус. Следователно, независимо от това колко силно отдаден е един вярващ, той не може да получи физическо спасение чрез изкуплението на кръста, направено от Исус. Първородният му грях, предаден по кръвна линия от Адам, не е примахнат из корен. Дори и най-посветеният християнин все още носи първородния грях в себе си и го предава на децата си още при раждането им. В личния си живот на вяра може да чувстваме, че е нужно да подчиним и отречем плътта си, в усилията си да предотвратим нахлуването на Сатана, който непрестанно се опитва да ни впримчи чрез телата ни. Казано ни е да се “молим непрестанно” (І Сол. 5:17), за да премахнем условията, чрез които Сатана може да ни атакува. Тези условия произтичат от първородния грях, който не е бил изкоренен въпреки спасението, чрез изкуплението на кръста. Исус не успява да осъществи целта на пълното спасение, духовно и физическо, тъй като тялото му бе нахлуто от Сатана. Въпреки това Исус полага основата за духовно спасение, като създава победна основа за възкресение, чрез изкуплението с кръвта Му пролята на кръста. В резултат, всички вярващи, от възкресението Му насам, са получавали предимствата на духовното спасение, но не и физическо спасение. Спасението, получено вследствие на изкуплението чрез кръста, е само духовно спасение. Първородният грях остава активен в плътта и на най-преданите християни и се предава по кръвна линия на техните потомци. Колкото по-ревностна е нечия вяра, толкова по-ожесточено той трябва да се бори срещу греха в себе си. Дори Свети Павел, най-преданния всред апостолите, оплаква своята неспособност да предотврати нахлуването на греха в тялото си: “Защото, колкото за вътрешното ми естество, аз се наслаждавам в Божия закон; но в телесните си части виждам различен закон, който воюва против закона на ума ми, и ме заробва под греховния закон, който е в частите ми. Окаян аз човек, кой ще ме избави от тялото на тая смърт? Благодарение Богу има извавление чрез Исус Христа, нашия Господ. И тъй, сам аз с ума слугувам на Божия закон, а с плътта – на греховния закон.” – Рим. 7:22-25 Това изявление противопоставя вдъхновението на Павел за полученото духовно спасение със агонията, която той чувства поради неспособността му да постигне физическо спасение. Иоан също изповядва. “Ако речем, че нямаме грях, лъжем себе си и истината не е в нас… Ако речем, че не сме съгрешили, правим Бога лъже., и Неговото слово не е в нас.” – І Иоана 1:8-10 Ние, които получаваме спасение в следствие разпъването на Исус, не можем да се освободим от оковите на греха, поради първородният грях - все още активен, дълбоко в нас. Ето защо, за да изкорени първородния грях, който не е можал да премахне чрез разпятието и да завърши делото на физическото спасение, Исус трябва отново да дойде на земята. Само тогава целта на Божието спасително дело ще бъде изпълнена, както духовно, така и физически. Двата вида пророчества относно кръста Ако смъртта на Исус на кръста не е предопределена като необходима, за пълното изпълнение на целта Му като Месия, защо в Исая се пророкува, че той ще изстрада изпитанията на кръста? (Исая 53) Може да си мислим, че Библията съдържа единствено пророчества, които предричат страданието на Исус. Но когато прочетем Библията отново, знаейки Принципа, осъзнаваме, че има и други, противоположни пророчества. Както пророкува Исая (Исая 9,11,16) и както ангелът предизвестява на Мария (Лука 1:31-33), бе предсказано, че Исус ще стане цар на евреите още приживе и ще установи вечното царство на Земята. Нека разследваме причините, поради които Бог дава два вида противоположни пророчества относно Исус. Бог създава хората да достигнат съвършенство само когато изпълнят своя собствен дял от отговорността. “Възкресение” 5.2.2 ) В действителност, първите човешки предци не изпълниха своята отговорност и съгрешиха. Следователно хората имат потенциала или да изпълнят своята отговорност в съответствие с Волята на Бог или да се провалят в нейното изпълнението, противно на Божията Воля. Нека разгледаме няколко примера от Библията. Адам е бил отговорен да не яде от Дървото за познание на доброто и злото. Той е можел или да се подчини на Божията зоповед и да постигне съвършенство или да яде от плода и да умре. Адам избира второто. В Стария Завет Бог дава 10-те заповеди и Моисеевия закон, които хората трябваше да спазват като условие за спасението си. Това е тяхната част от отговорността; или да спазвят Закона и получат спасение или да не се подчинят и така да се погубят. (Второзаконие 30:15-20) Израелтяните, които напускат Египет, по пътя към Ханаан, имат отговорността да се подчинят на инструкциите на Моисей. Те можеха или да следват с вяра напътствията на Моисей и влязат в Ханаанската земя, или да се разбунтуват срещу него и да не влязат в обетованата земя. Всъщност Бог предрича, че Той ще заведе израелтяните в земята на Ханаан (Изход 3:8) и заповядва на Моисей да ги предвожда. Но поради липсата им на вяра, хората загиват в пустинята и само техните потомци успяват да достигнат крайната цел. По същия начин човешките същества имат своя дял от отговорността; те могат или да я изпълнят в съответствие с Божията Воля, или противно на нея, да се провалят. Какъв плод ще принесат зависи от това, дали ще изпълнят, или не, своята част от отговорността. По тази причина, Бог дава два вида пророчества относно изпълнението на Неговата Воля. Божият дял от отговорността е да изпрати Месията. Да повярват в Месията обаче е човешкият дял от отговорността. Израелският народ можеше или да повярва в Месията, според Божието желание или да не вярват в него - противно на Божието желание. Имайки в предвид тези две възможности, Бог дава два вида пророчества, отнасящи се до осъществяването на Волята Му чрез Исус. Едното предрича, че поради безверието на хората, Исус ще умре. (Исая 53) Другото предвещава, че хората ще вярват в Исус и ще го почитат като Месия, помагайки Му славно да осъществи Волята на Бог. (Исая 9,11,60; Лука 1:31) Когато Исус умира на кръста, в следствие от неверието на хората, се изпълнява само първият вид пророчество. Другото остава неизпълнено до Второто Пришествие на Христос. Пасажи от Евангелието, в които Исус говори за разпъването, като необходимо В Евангелието има няколко стиха, в коио Исус говори за страданието си на кръста, като необходимост за спасението. Например, когато Петър чува предсказанието на Исус, за предстоящето му разпъване и се опитва да го разубеди, Исус го смъмря с думите: „Махни се от мен, Сатана! Ти ме изкушаваш”. (Мат. 16:23) Защо Исус укорява Петър толкова сурово? Истината е, че когато Исус изрича тези думи, неверието на избраните хора вече бе осуетило усилията Му за изпълнение на провидението за спасение и в двата аспекта – духовен и физически. По това време Исус вече е абсолютно решен да приеме съдбата си за кръста (Лука 9:31), като условие на изплащане, за да отвори поне пътя за духовно спасение на човечеството. Разубежденията на Петър можеше да попречат на Исус да прокара пътя за духовното спасение чрез кръста. По тази причина Исус го порицава. Друг пример са последните думи на Исус на кръста: “Свърши се”. (Иоан 19:30) Исус няма в предвид, че чрез разпването е завършило напълно Провидението за спасение. Когато разбира, че не може да промени неверието на хората, Исус избира пътя на кръста, за да положи фундамент за духовно спасение. С това задачата да се постигне физическо спасение остава неизпълнена до Второто Пришествие. Ето защо с думите “свърши се”, Исус има впредвид, че е завършил поставянето на основа за духовно спасение – нещо, което по това време е станало алтернативната цел на Провидението. За да бъде вярата ни коректна, първо трябва да имаме пряко общение с Бог чрез духовни преживявания в молитва; след което да разберем истината чрез правилен прочит на Писанието. По тази причина, Исус ни казва да се покланяме на Бог “с дух и истина”. От времето на Исус до днес, християните са вярвали, че Исус е дошъл в този свят, за да умре на кръста. Те не са знаели фундаменталната цел с която Исус идва като Месия и възприемат погрешно донесеното от него духовното спасение, мислейки, че с него мисията Му се изчерпва. Исус искаше да живее и да постигне Своята крайна цел; но поради неверието на хората в него, той умира със сърце, изпълнено с разочарование. Днес на Земята трябва да се появат верни годеници – чистосърдечни вярващи, които могат да изтрият болката и горчивината от сърцето на Исус. Трябва да се появят годеници, които да въздигнат желанията в сърцето на Исус, преди той да може да се завърне като годеник. Исус проплаква: “Обаче, когато дойде Човешкият Син, ще намери ли вяра на земята?” (Лука 18:8) предвиждайки, че когато той се завърне, хората най-вероятно отново ще бъдат в тъмнина. От този поглед върху Библията става ясно, че Исус не идва, за да умре на кръста. Можем да потвърдим този факт още по-ясно, ако влезем в духовно общение с Исус и Го попитаме директно. Ако сме неспособни сами да виждаме духовната реалност, трябва да потърсим свидетелството на хора, надарени с такива способности, за да разберем правилно сърцето на Исус и задълбочим вярата си. Само тогава ще сме достойни да станем невестата на Исус и да го приеме в Последните дни. ЧАСТ 2 ВТОРОТО ИДВАНЕ НА ИЛИЯ И ЙОАН КРЪСТИТЕЛ Пророк Малахия предрича, че Илия ще се завърне: “Ето, Аз ще ви изпратя пророк Илия, преди да дойде великият и страшен ден Господен.” 36 (Мал. 4:5) Исус свидетелства, че предвещаното идване на Илия се е изпълнило в лицето на Й. Кръстител: “Но казвам ви, че Илия вече е дошъл и не го познаха, но постъпиха с него както си искаха. Тогава учениците разбраха, че им говореше за Иоан Кръстител.” – Мат. 17: 12-13 И точно както Йоан Кръстител не разбира, че чрез него се извършва второто идване на Илия 37 (Иоан 1:21), така той самият не е разпознат от хората. Невежеството на Йоан подсилва собствените му съмнения относно Исус. 38 (Мат. 11:3) Тъй като много хора го почитат, те приемат за правилна неговата гледна точка, което от своя страна увеличава неверието им в Исус. Невежеството на Йоан Кръстител е главният фактор, принудил Исус да поеме пътя на кръста. Еврейското вярване в завръщането на Илия В епохата на обединеното царство, идеалът на Бог за Неговия свещен храм е осуетен от Сатана, чрез прегрешенията на цар Соломон. 39 (вж. “Паралели” 3) За да бъде възстановен храма и прокаран пътя за идването на Месията, който е въплъщението на храма, Бог изпраща на Израел четири големи и дванадесет по-малки пророци и действа чрез тях за пречистването на страната от всякакви сатанински влияния. Освен тях Бог изпраща и пророк Илия, за да се възправи срещу Валаалските пророци на хълма Кармел; той ги побеждавасъс силата на Бог и събаря ваалските им олтари. Вихрушка възнася Илия на небето с огнена колесница 40 (ІІ Царе 2:11), преди той да доведе докрай Божествената си мисия. Силата на Сатана се възражда и продължава да спъва Божието провидение. Докато не се е отстранело сатанинското влияние, пътят за Месията не е можело да бъде проправен. Ето защо, преди Исус да може да постигне идеала на въплътения храм, друг пророк е трябвало да наследи и доведе докрай незавършената мисия на Илия – да пререже връзките на хората със Сатана. Затова Провидението изисква пророк Малахия да предизвести завръщането на Илия. 41 (Мал. 4:5) Евреите, които са вярвали в пророчествата на писанията, горещо са се надявали на идването на Месията. Трябва обаче да знаем, че също толкова жадно са очаквали и завръщането на Илия. Това се дължи на ясното Божие обещание, дадено чрез пророк Малахия, че преди идването на Месията Той ще изпрати пророк Илия, който да проправи пътя на Господа. Илия се възнася на Небето 850 г. преди раждането на Исус и оттогава обитава духовния свят. Известна ни е историята на Преображението, когато Моисей и Илия духовно са се явили на учениците на Исус. 42 (Лука 9:28-36) Много евреи са вярвали, че когато Илия се завърне, ще слезе от Небето по същия начин, по който се е възнесъл. Точно както днес много християни упорито гледат в небесата, очаквайки, че Исус ще дойде на облаци, така и в дните на Исус е имало оевреи, които са се взирали в небето, тревожно очаквайки завръщането на Илия. Преди обаче да се разнесе някаква вест за завръщането на Илия, за да се изпълни пророчеството на Малахия, неочаквано се появява Исус и претендира, че е Месията. Не е чудно, че появата и изявлението на Исус предизвикват голямо объркване в цял Йерусалим. Където и да отидат учениците на Исус, те са затрупвани с въпроси относно Илия, който е трябвало да дойде преди Месията. Нямайки сами правилен отговор, учениците питат Исус: “Защо тогава думат книжниците, че Илия първо трябва да дойде?” 43 (Мат. 17:10) Тогава Исус им отвърнал, че Йоан Кръстител е Илия, когото хората очакват. 44 (Мат. 17:12-13) Тъй като апостолите вече са вярвали, че Исус е Месията, те с лекота приемат и твърдението, че Иоан Кръстител е Илия. Как обаче биха приели това противоречиво изявление другите, които не позвават Исус? Той предполага, че няма да Му повярват лесно, затова и казва: “И, ако искате да го приемете, тоя е Илия, който имаше да дойде.” 45 (Мат. 11:4) За евреите е още по-трудно да приемат Исусовото изявление, тъй като по-рано самият Иоан Кръстител е отрекъл да е Илия. Йоан Кръстител настоява, че той не е Илия: “И го попитаха: Тогава що? Илия ли си? И каза: Не съм.” 46 (Иоан 1:21) Чия гледна точка биха избрали евреите Исус ясно показва, че Иоан Кръстител е Илия, когото хората тревожно очакват, докато Иоан Кръстител категорично отрича това твърдение. На чии думи биха повярвали евреите? Това обстоятелство очевидно е зависело от репутацията на двамата, от това дали Исус или Йоан е вдъхвал повече респект и доверие в хората от онова време. Нека разгледаме как е изглеждал Исус в очите на евреите. Той е бил необразован млад мъж, израстнал в бедния дом на обикновен дърводелец. Този неизвестен млад човек неочаквано се появява и се обявява за “Господаря на съботата”, спазвана с най-дълбоко благоговение от набожните евреи и така явно я осквернява. 47 (Мат. 12:1-8) С това Исус си извоювал репутацията на престъпник, желаещ да отмени закона, представляващ за евреите основата за спасение. 48 (Мат. 5:17) Ето защо, водачите на еврейската общност преследват Исус и Той е принуден да събира ученици от средите на простите рибари, да се сприятелява с бирници, блудници и грешници, да яде и пие с тях. 49 (Мат. 11:19) Още по-лошо от гледната точка на еврейските лидери е изявлението на Исус, че бирниците и блудниците ще влязат в Небесното царство преди тях. 50 (Мат. 21:31) Друг път, при Исус идва една грешница, която плаче и започва да облива нозете Му със сълзи, да ги трие с косите си, да ги целува и маже с миро. 51 (Лука 7:37-38) Да приемат такова поведение от проститутка би било неприемливо за еврейството с неговите строги морални норми, където прелюбодейците е трябвало да се убиват с камъни. Исус не само одобрява нейното щедро посещение, а дори я похвалва и смъмря учениците, когато укоряват жената. 52 (Лука 7:44-50) Освен това, Исус сякаш се е поставял на равна нога с Бог 53 (Иоан 14:9), твърдейки, че никой няма да влезе в Небесното царство, освен чрез Него. 54 (Иоан 14:6) Той заявява, че хората трябва да Го обичат повече от собствените си родители, братя и сестри, съпрузи и деца. 55 (Мат. 10:37; Лука 14:26) Прекалено голяма част от думите и постъпките му изглеждат богохулни. Ето защо, не е изненадващо, че еврейските водачи го упрекват и осмиват, набеждавайки го, че е обсебен от Велзевула – принцът на демоните. 56 (Мат. 12:24) От всичко това можем да заключим, че Исус съвсем не е вдъхвал доверие на хората от онова време. Как е изглеждал Йоан Кръстител на тогавашните израелтяни? Той е роден във видно семейство, бил е син на свещеника Захария. Чудесата и знаменията, съпътстващи неговото зачеване и раждане, са изненадали цяла Юдея. Един ден, когато е ред на Захария да окади в храма, пред него се явява ангел и му благовестява, че жена му, стара и неплодна, скоро ще зачене син. Тъй като Захария не повярвал в думите на ангела, той загубил говора си до деня, в който се родило детето. 57 (Лука 1:9-66) От своя страна, Йоан водел безукорен живот на вяра и въздържание в пустинята, хранейки се със скакалци и див мед. По тази причина, много евреи са се чудили дали случайно той не е Христос и пратеници на свещениците и левитите са идвали при него да го питат за това направо. 58 (Лука 3:15; Иоан 1:20) До такава степен са го уважавали евреите. Предвид тези обстоятелства, когато евреите са сравнявали Исус и Йоан Кръстител, кой им е вдъхвал повече доверие? Несъмнено думите на Йоан са звучали по-правдоподобно. Ето защо, те естествено са повярвали повече на Йоан Кръстител, когато е отрекъл да е Илия, отколкото на Исусовото твърдение, че Йоан Кръстител е Илия. След като са вярвали на Йоан, те са смятали думите на Исус за измислица, съчинение, за да подкрепи съмнителните му месиански претенции. Вследствие на това, Исус е бил заклеймен като самозванец. Веднъж обявен за такъв, неверието на хората в Него е нараствало от ден на ден. Думите и делат му са им се виждали все по-оскърбителни. След като са вярвали повече на Йоан, отколкото на Исус, единственото, което са можели да мислят е, че Илия все още не се е завърнал. Така че не са могли дори и да си представят, че Месията е дошъл. Докато евреите все още са вярвали в пророчеството на Малахия и са очаквали то да се изпълни, те не са можели да приемат Исус, претендиращ, че е Месията, тъй като от тяхна гледна точка все още не е дошъл Илия. От друга страна, за да повярват в Исус, е трябвало да пренебрегнат Библейскито пророчество, според което Месията ще дойде само след завръщането на Илия. Тъй като за набожните евреи всякакво отричане на пророчества е било немислимо, на тях не им е оставал друг избор, освен да отхвърлят Исус. Неверието на Йоан Кръстител Мнозина от еврейските водачи и хората от времето на Исус са хранели дълбоко уважение към Йоан Кръстител, някои дори са мислели, че е Месията. Ако Йоан Кръстител бе потвърдил Исусовото свидетелство, че той е Илия, много хора щяха да му повярват с лекота и да се съберат около Исус. Вместо това, невежеството му относно Божието Провидение става причина за твърденията му, че той не е Илия и се превръща в основна пречка за приемането на Исус. На река Йордан Йоан свидетелства за Исус: “Аз ви кръщавам с вода за покая ние, а Оня, Който иде след мене, е по-силен от мене, Комуто не съм достоен да поднеса обущата, Той ще ви кръсти със Светия Дух и с огън.” – Мат. 3:11 “И аз Го не познах; но Оня, Който ме прати да кръщавам с вода Той ми рече: Онзи ,над Когото видиш да слиза Духът и да почива върху Него, Той е Който кръщава със Светия Дух. И видях, и свидетелствам, че Тоя е Божият Син.” – Иоан 1:33-34 Всъщност свидетелската мисия на Иоан Кръстител завършва в момента, в който кръщава Исус и разкрива кой е Той. Каква трябва да е мисията му от този момент нататък? Баща му Захария, изпълнен със Святия Дух, пророкува по време на неговото раждане, че мисията на сина му ще бъде да служи на Месията: “Да даде нам…да Му служим без страх, в святост и правда пред Него през всичките си дни.” 61 (Лука 1:74-75) И след като Йоан Кръстител свидетелства за Исус, то той трябва повече от всеки друг да Му служи през остатъка от живота си с предаността на ревностен последовател. Но той оставя Исус и продължава да кръщава независимо от Него. Не е чудно, че евреите се объркват до там, че да смятат Йоан за Месията. 62 (Лука 3:15) Водачите им също са объркани. 63 (Иоан 1:19-20) Още по-неприятен е случаят, при който юдеин, следващ Исус и ученици на Йоан Кръстител се препират помежду си чий учител е покръстил повече хора. 64 (Иоан 3:25-26) От изявлението на Йоан: “Той трябва да расте, а пък аз да се смалявам” 65 (Иоан 3:30), можем да заключим, че в сърцето си Йоан не е считал, че трябвада сподели съдбата на Исус. Ако Йоан Кръстител и Исус са вървели рамо до рамо по един общ път, как може тогава Йоан да се смалява, а Исус да расте? Всъщност Йоан Кръстител е трябвало да бъде първият апостол на Исус, ревностно разпространяващ словото Му. Поради слепотата си, той не изпълняма своята мисия. Ценният му живот, който трябва да бъде посветен на Исус, накрая е изгубен заради една незначителна история. 66 (Марко 6:14-29) Когато съзнанието на Йоан Кръстител е било фокусирано върху Бог, той разпознава в Исус Месията и свидетелства за Него. По-късно, когато вдъхновението го е напуснало, той започва да гледа със светски очи на нещата и отново потъва в невежество, което увеличава неверието му. Неспособен да разбере, че той е завърналият се Илия, Йоан започва да се отнася към Исус също така скептично, както и евреите гледат на Него, особено след като попада в затвора. Всяка дума и действие на Исус му изглеждат странни и смущаващи. В един момент Йоан се опитва да разреши съмненията си, като изпращи учениците си при Исус с въпроа: “Ти ли си този, който има да дойде или друг да очакваме?” 67 (Мат. 11:3) Тъй като с този въпрос Йоан сее конфронтира с Исус, Той възмутено отвръща, несдържайки укора си: “Идете, съобщете на Йоана това, което чувате и виждате; Слепи прогледват, куци прохождат, прокажени се очистват и глухи прочуват; мъртви биват възкресявани и на сиромасите се проповядва благовестието.” – Мат. 11:4-6 Още в утробата на майка си Йоан Кръстител е бил избран за мисията да следва Исус. Той води труден и аскетичен живот в пустинята, поставяйки основа за по-нататъшното си служение, с една единствена цел – да подготви пътя за идването на Месията. Когато Исус започва Своята обществена дейност, преди да покаже на когото и да било друг, Бог разкрива на Йоан кой е Исус и го вдъхновява да свидетелства за Него като за Сина на Бог. Йоан обаче не съумява да приеме по правилния начин даденото му от Небето благоволение. Затова и Исус не му отговаря направо, а по заобиколен начин, когато той Го провокира с въпроса си, изпълнен със съмнения. Йоан Кръстител положително е знаел за извършваните от Исус чудеса и знамения. Въпреки това, в един обширен отговор, сам Исус изброява делата си с надеждата да събуди Йоан за истинската му мисия. Необходимо е да разберем, че когато Исус казва “на бедните се проповядва благовестието”, той дава израз на дълбокото си страдание поради неверието на Йоан Кръстител и еврейските водачи. Подготвените юдеи и особено Йоан Кръстител са богатите хора, благословени с невероятните блага на Божията любов. Но тъй като всички те отхвърлят Исус, Той трябва да се скита по брега на Галилея и из Самария, да търси сред “бедните” онези, които биха чули словата на Евангелието. Тези бедни хора са необразованите рибари, бирници и блудници. Исус би желал да намери ученици, различни от тях. Дошъл с мисията да установи Небесното царство на Земята, на Него Му е бил нужен по-скоро един лидер, който да поведе след себе си хиляди, отколкото хиляди, които сляпо следват Него – единственият. Не проповядва ли той Евангелието най-напред на свещениците и книжниците в храма? Той отива там, търсейки подготвени и способни хора. Както обаче се изразява в една притча, тъй като поканените не идват на вечерята, Той трябва да броди из улиците и страничните пътища и да събере сиромасите, недъгавите, слепите и куците. 68 (Лука 14:16-24) Поставен в жалката ситуация, при която е принуден да заплени богатите гости, поканени на вечерята, с отхвърлените от обществото хора, Исус излива болката си в следните осъдителни думи: “И блажен оня, който не се съблазнява в мене!” 69 (Мат. 11:6) Макар по своето време Йоан да е високо почитан, Исус по косвен път осъжди живота му с думите, че този, който се съблазнява в Него, независимо за колко велик е считан, няма да бъде благословен. Йоан се съблазнява и затова се проваля в своята мисия, а именно – да отдаде живота си на Исус. След като учениците на Йоан Кръстител свършват с въпросите си и си тръгват, Исус отбелязва, че макар и да е бил най-великият от всички пророци, Йоан не успява да изпълни поверената му от Бог мисия: “Истина ви казвам: Между родените от жена не се е издигнал по-голям от Йоана Кръстителя; обаче по-малкият в небесното царство е по-голям от него.” – Мат. 11:11 Всеки един, който е на Небето, е бил роден от жена и е живял на Земята. Възможно е да очакваме, че след като Иоан е бил по-велик от всеки, роден от жена, то би трябвало той да е най-голям и в Божието царство на Небето. Защо тогава Йоан е по-нищожен и от най-малкия в Небето? Множество пророци в миналото са свидетелствали за Месията непряко, според предоставените им от времето възможности. От друга страна, Йоан е имал мисията да свидетелства директно. Ако главната задача на пророците е била да свидетелсват за Месията, то тогава положително Йоан Кръстител е бил най-великият сред тях. Но е бил по-малък от всичките, що се отнася до следването и отдаването на Месията. Всеки един в Небесното царство, дори и най-малкият, е знаел, че Исус е Месията и Му се е бил посветил. Йоан Кръстител, призован да служи на Месията, бидейки му по-приближен от всеки друг, се е отделил от Исус и е тръгнал по свой собствен път. Ето защо, по отношение на неговата отдаденост на Исус, той е бил по-малък и от най-малкия в Небесното царство. Исус продължава: “А от дните на Иоана Кръстителя до сега Небесното царство насила се взема, и които се насилят, го грабват” 70 (Мат. 11:12 (NIV)) Йоан Кръстител е избран още преди рождението му и води труден, аскетичен живот в пустинята. Ако се е посветил на Исус с искрено сърце, позицията на главен първосвещеник положително щеше да е запазена за него. Но тъй като той не изпълнява мисията си да служи на Исус, то Петър, “мъж на силата”, се насилва и я грабва. От израза “от времето на Иоана Кръстителя до сега” можем да заключим, че в следващите стихове 71 (Мат. 11:16-19) Исус има предвид не хората по принцип, а по-специално Йоан Кръстител. Накрая Исус завършва: “Но пак мъдростта се оправдава от делата си” 72 (Мат. 11:19) Ако Йоан е действал мъдро, той е нямало да изостави Исус и делата му щяха да останат в историята като праведни. За нещастие, той постъпва глупаво като блокирва както пътя на евреите към Исус, така и своя собствен. От всичко казано дотук става ясно, че основната причина, поради която Исус е трябвало да умре на кръста, е провалът на Йоан Кръстител. В какъв смисъл Йоан Кръстител е бил Илия По-горе казахме, че Йоан Кръстител е трябвало да поеме и доведе докрай мисията, която Илия оставя незавършена на земята. Както е писано в Библията, той е роден с мисията да върви пред Господа “в духа и силата на Илия, за да обърне сърцата на бащите към чадата и непокорните към мъдростта на праведните, да приготви за Господа благоразположен народ”. 73 (Лука 1:17) Ето защо, от гледна точка на мисията си, Йоан е второто идване на Илия. Освен това, както по-подробно ще бъде разгледано 74 (вж. “Възкресение” 2.3.2), Илия фактически се завръща в дух и се опитва да помогне на Йоан Кръстител да доведе докрай мисията, която той самият не успява да завърши през земния си живот. Йоан Кръстител заедно с това служи като тяло на Илия, чрез което последният работи, за да изпълни своята мисия. Ето защо, вземайки под внимание общата им мисия, Йоан и Илия могат да се разглеждат като една и съща личност. Нашето отношение към Библията Разбрахме, че невежеството на Йоан Кръстител и липсата му на вяра в Исус пораждат неверието у хората, поради което накрая се стига и до разпятието. До днес никой не е разкрил тази небесна тайна, тъй като ние сме чели Библията с неподлежаща на съмнение увереност, че Йоан Кръстител е най-великият от всички пророци. Новото ни разбиране относно личността на Йоан Кръстител ни учи, че трябва да се освободим от консервативната си вяра, поради която ни е страх да поставим под въпрос конвенционалните вярвания и традиционните доктрини. Нямаше ли да е погрешно да се отнасяме към Йоан Кръстител като към провалил се, ако той беше успял? По същата логика, изобщо не е правилно да считаме, че Йоан Кръстител е изпълнил мисията си при условие, че той на практика не е. За да имаме правилната вяра, непрекъснато трябва да полагаме усилия да търсим в дух и истина. Макар в дискусията ни за Йоан Кръстител да се опирахме на Библията, тези, които притежават способността да общуват с духовния свят, могат да видят в какво състояние се намира Йоан Кръстител и да потвърдят правилността и истинността на по-горното откровение. Продължава СЛЕДВАЩИ ГЛАВИ:
1.1 1.2 1.3 1.4 1.5 2.1 3.1 3.2 4.1 4.2 5.1 5.2 6.1 6.2 7.1 7.2 7.3 7.4 7.5 7.6 7.7 7.8 7.9 7.10 7.11 8.1 8.2 8.3 8.4 8.5 9.1 9.2 9.3 9.4 10.1 11.1 12.1 13.1 14.1 14.2 14.3 14.4 14.5 16.1 16.2 16.3 16.4 16.5 16.6 16.7 16.8 16.9 16.10 16.11 16.12 16.13 16.14 16.15 16.16 16.17 16.18 16.19 16.20 17.1 17.2 17.3 17.4 18.1 18.2 18.3 18.4 18.5 18.6 18.7 18.8 18.9 18.10 19.1 19.2 19.3 19.4 19.5 19.6 19.7 19.8 19.9 19.10 19.11 19.12 20.1 20.2 20.3 20.4 20.5 20.6 20.7 20.8 21.1 21.2 21.3 21.4 21.5 21.6 21.7 21.8 21.9 21.10 21.11 21.12 21.13 21.14 21.15 22.1 22.2 22.3 22.4 22.5 22.6 23.1 23.2 23.3 23.4 23.5 23.6 23.7 23.8 23.9 23.10 23.11 23.12 23.13 24.1 24.2 24.3 24.4 24.5 24.6 24.7 24.8 24.9 24.10 24.11 24.12 24.13 24.14 24.15 24.16 24.17 25.1 25.2 25.3 25.4 25.5 25.6 25.7 25.8 25.9 25.10 25.11 25.12 25.13 25.14 25.15 25.16 26.1 26.2 26.3 26.4 26.5 26.6 26.7 26.8 26.9 26.10 26.11 26.12 26.13 26.14 27.1 27.2 28.1 28.2 28.3 28.4 29.1 29.2 29.3 29.4 29.5 29.6 30.1 31.1 31.2 32.1 33.1 33.2 33.3 34.1 35.1 35.2 36.1 36.2 36.3 37.1 38.1 38.2 39.1 39.2 40.1 41.1 41.2 41.3 41.4 42.1 42.2 42.3 42.4 43.1 44.1 44.2
The doctrine of the Immaculate Conception is a conclusion reached by theologians of the Franciscan school who accepted another doctrine much beloved by the Church Fathers of the East but accepted in a western context. Anyone who studies and explores through prayer the wonders of the Incarnation will realise that so great a mystery cannot be plan B, devised simply to rescue us from sin. The Incarnation and the consequent divinization of the universe through humankind are what creation is all about. Adam and Eve are simply reverse images of Christ and his mother and, through their disobedience, simply set the scene for the obedience of Jesus and Mary. Jesus, the new Adam, and Mary, the new Eve, have, through their obedience, brought about the new race of risen people who have chosen in Christ life over death and thus will share in the life of the resurrection in the new heaven and the new earth: "The glory of God is man fully alive." This is what St Irenaeus has to say about the new Adam and the new Eve: The Lord, coming into his own creation in visible form, was sustained by his own creation which he himself sustains in being. His obedience on the tree of the cross reversed the disobedience at the tree in Eden; the good news of the truth announced by an angel to Mary, a virgin subject to a husband, undid the evil lie that seduced Eve, a virgin espoused to a husband. As Eve was seduced by the word of an angel and so fled from God after disobeying his word, Mary in her turn was given the good news by the word of an angel, and bore God in obedience to his word. As Eve was seduced into disobedience to God, so Mary was persuaded into obedience to God; thus the Virgin Mary became the advocate of the virgin Eve. Just as the disobedience of Eve was a prelude to the disobedience of Adam by which sin and death entered the world, so the obedience of Mary who said, "Behold the handmaid of the Lord..." made possible the obedience of Christ "unto death" by which we were saved. In the Church, the obedience of Christ who became our salvation through obedience meets the obedience of Mary who received the Lord into herself through obedience and the Church becomes one body, and, likewise, Jesus Christ and the Blessed Virgin become the new Adam and the new Eve. However, Duns Scotus who first formulated the doctrine of the Immaculate Conception sees Mary in an even wider context. Here is a quotation: Scotus’ Lectura on the Third Book of Sentences of Peter Lombard deals with the mystery of the Incarnation. The Christological basis for Scotus’ theology on the Immaculate Conception is fundamental in order to understand this privilege of the Virgin Mary in its correct theological setting. Scotus builds a theology centred upon Christ, who is eternally predestined by God the Father to assume human nature in the Incarnation. According to the Subtle Doctor the Incarnation was not primarily intended to be the condition for the redemption of humanity from sin. In God’s provident plan, the Incarnation of the Word in the person of Jesus Christ was, first and foremost, the apex of the act of creation by God the Father. All creation has been fashioned according to the image of the Incarnate Word, and is the result of a pure and free act of love on the part of God. Creation, in this way, enters in a mysterious but real way into a loving relationship with God as a Trinity of Persons. Each and every creature, being complete in itself and unique in its essence, is a model of God the Son, who became Incarnate in order to glorify His Father for the beauty of creation. This vision is a direct result of Franciscan spirituality at its best. It is true that, in the history redemption, the Incarnation was then orientated toward the salvation of humankind from sin, but this aspect, important though it may be, could not be the only reason for the Incarnation. Otherwise God would not be seen as the personification of the primacy of the free will, expressed in love which overflows from Him onto His creatures. It is in this Christological view of the world and of redemption that Scotus speaks about the Virgin Mary as Mother of Jesus Christ, the Incarnate Word of God. She becomes the embodiment of all perfection in creation, freed from sin and from its effects through the saving power of Jesus Christ, the universal Mediator between God and humankind. It was fitting that God would choose a Mother for His Son, who would be totally free form any stain of original and actual sin, in order to become a channel of grace to us all. Having explained in a few words Scotus’ Christological vision of creation and redemption, we can now try to understand how he explains the privilege of the Immaculate Conception of the Virgin Mary within this theological context. Scotus expresses his conclusion to all the arguments he brought forward to defend the privilege of the Immaculate Conception: “We can therefore say that it was possible that the Blessed Virgin was not conceived in original sin. This assertion does not diminish in any way the universal redemption of her Son, as we have outlined above. We can furthermore confirm this, since the passion of Christ was immediately and principally ordered to delete original guilt as well as actual guilt, in such a way that all the Trinity, since it had the foresight of the merits of the passion of Christ, applied them to the Virgin and preserved her from all actual sin, and also from all original sin.” [John Duns Scotus and his Defense of the Immaculate Conception] THE IMMACULATE CONCEPTION IN EAST AND WEST by Dr Alexandr Roman As it is written in the prophet Isaiah, “See, I am sending my messenger ahead of you,who will prepare your way;the voice of one crying out in the wilderness: ‘Prepare the way of the Lord,make his paths straight,’”John the baptizer appeared in the wilderness, proclaiming a baptism of repentance for the forgiveness of sins. And people from the whole Judean countryside and all the people of Jerusalem were going out to him, and were baptized by him in the river Jordan, confessing their sins. Now John was clothed with camel’s hair, with a leather belt around his waist, and he ate locusts and wild honey. He proclaimed, “The one who is more powerful than I is coming after me; I am not worthy to stoop down and untie the thong of his sandals. I have baptized you with water, but he will baptize you with the Holy Spirit. Homily starter anecdote: Conversion of an IRA bomber: For 300 years the people in Ireland have lived in the past. For 350 years, really, all they have done is remember the past, taking revenge on one another. But slowly, one by one, on both sides, people have begun to repent, to look, not to the past, but to the future. One of the first to do so was a man named Shane O'Doherty. He was the first former IRA member to come out publicly for peace. Twenty years ago, he was sent to jail for mailing letter bombs. At his trial as a terrorist for the IRA, he had to sit and listen to people tell what it was like to open those letters. Fourteen people testified against him, all innocent victims, many of them mutilated because of what he had done. He said it was sitting in that court, face to face with people who had been harmed by his actions that his conversion began. But it was completed in prison, in his cell, as he was reading Scripture. First, he experienced Jesus' love for him. Then he experienced Jesus' requirement of him. He knew he had to change. When he got out of prison, O'Doherty started to talk about building a new future in Ireland, instead of just repeating the past. He found that his life was now being threatened by his former colleagues. But he continued to do it, because, he said, "I believe that one person is able to make a difference just by talking about peace, just by making his witness. It begins in any nation, in any community, with one person, then another, and then another, saying, ‘I'm going to accept the future that God is giving to us, rather than simply repeating the past.’" Every year in Advent they are there, both John and Jesus, challenging us, "Repent; for the time is fulfilled, and the Kingdom is at hand." God is offering us a new future. Let us choose it, turn away from the past, and accept what God is offering us. Introduction: Advent means coming. During the Advent season, we reflect on the past coming of Jesus into our world two thousand years ago as a little baby, the daily coming of Jesus through the Sacraments, through the Holy Bible and through the worshipping community and the future coming (Second Coming) of Jesus at the end of the world. Today’s readings remind us that the past, present and future comings of Jesus into the world are the fulfillment of the saving plan of God. Today’s Scripture readings deal with coming home – Babylonian exiles coming home, the shalom or perfect peace of coming home, our going home with Jesus at his Second Coming, and Jesus, the Savior, “coming home” into our lives during Advent. Scripture lessons summarized: All three readings for Advent II Sunday focus on the absolute necessity of our readying ourselves by repentance and reparation for Christ’s coming. In the first reading, Isaiah assures his people that the Lord will restore their homeland to them and care for them as a shepherd cares for the sheep. Today’s Responsorial Psalm (Ps 85) also speaks of the return of shalom (perfect peace), and pardon to the people. The second reading gives an answer to those who scoff at the expectation of the Second Coming of Christ, explaining that God’s way of reckoning time is different from ours and that God has His own reasons for delaying Christ’s second coming. Peter gives us the assurance that Jesus is sure to come again although we do not know when. Hence, while we wait, we should be leading lives of holiness and godliness. Finally, the Gospel tells us that the restoration of the fallen world has already begun, starting with the arrival of John the Baptist, the messenger and forerunner of the Messiah. John speaks of one, more powerful than he – Jesus Christ – who will baptize us with the Holy Spirit. Each of us has received the gift of the Holy Spirit in Baptism, and now we live in the Spirit each day, waiting for the return of our Lord. Thus, we become John the Baptist's successors, preparing for Christ's return which will bring a new and perfect world. The first reading: Is 40:1-5, 9-11 explained: Isaiah consoles the Jews in exile in Babylon, giving them Yahweh’s assurance that their 60 years of Babylonian captivity will end soon and that they will be going home as free people. He assures them that they will be brought back to Israel by the power of God. Isaiah is not shy about saying that the Exile was a punishment for sin. But Israel’s sins are forgiven now, and the exile is over. Isaiah wants the people to consider their return journey as their second Exodus, with Yahweh once more their loving Father and faithful Shepherd. He describes God's marvelous love for the undeserving. If Yahweh is now their Redeemer rather than their punisher, then their relationship with Yahweh also has to change. Isaiah instructs the exiles that they are to return home in a grand religious procession, with God leading them. To pave the way for this procession, valleys and mountains are to be leveled, and a highway is to be created in the wilderness. God will lead them to Judah and, within Judah, to the city of Jerusalem and, within Jerusalem, to Zion, the hill where their Temple had stood. Seeing the procession in his mind, the prophet exclaims with joy, “Here comes your God with power!" Then he presents the tender picture of God leading the exiles as a shepherd cradles lambs. Isaiah originally spoke these words in the 6th century BC. On one level they were fulfilled when Persia conquered Babylon, and those who had been exiled from Judah to Babylon were allowed to return home. God first accomplished the salvation proclaimed by Isaiah by leading the exiles back from Babylon. However, on a deeper level this word foretold the coming of Jesus. The words of Isaiah about the "voice of one crying out in the desert: 'Prepare the way of the Lord, make straight his paths,'" were a prediction of John the Baptist. He was calling upon people to prepare for the coming of the Lord. And the Lord was Jesus who brought about true liberation from the bondage of sin for all mankind. It is because of this deeper meaning of the prophet's words that this reading has been chosen for Advent. Second Reading, 2 Peter 3:8-14 explained: Taken from the second letter of Peter, this reading makes it clear that the salvation promised by Isaiah was not completely accomplished even by the first coming of Jesus. It is only when Jesus comes again at the end of time that Isaiah's words will be entirely fulfilled. Hence, Peter warns against false teachers who have given up any expectation of Christ’s return because of its long delay. As the years rolled by, non-Christians began ridiculing those Christians who still expected Christ’s second coming. A few Christians, in fact, began to believe that it would never happen. They laughed at what they thought was error and delusion. So Peter reminds them that even though the Second Coming seems to be delayed, Christ will indeed come as promised. Peter also reminds them that God doesn't reckon time the way we do since, to Him “one day is as a thousand years and a thousand years are as a day” (Psalm 90). In other words, the risen Lord is eternal and infinite and so is not restricted or measured by time in fulfilling promises. Besides, God “is patient” with us, giving us more time to repent of our sins and renew our lives. The longer we are allowed to wait for Christ’s Second coming the more people will have an opportunity to be converted and take part in God’s glory. So Peter assures his people that Christ’s promise will be fulfilled. That is why we say in the Nicene Creed, “He will come again in glory to judge the living and the dead, and His Kingdom will have no end.” We, then, are expected to wait, leading lives of holiness and godliness. We should be holy in conduct and devotion, being "eager to be found without spot or blemish before him, at peace." Gospel exegesis: The context: While Matthew and Luke start their Gospels by giving us a brief account of the conception, birth, and early boyhood of Christ and John begins his Gospel by pointing to the eternal life of Christ as the Word of the Father, Mark opens his Gospel with the preparation for Christ's public life, in which the chief actor is John the Baptist. This wilderness prophet proclaims the "here-ness" of an event and person every Jew has been anticipating. "One more powerful than I," John announces, "is to come after me.... I have baptized you in water; He will baptize you in the Holy Spirit." The essence of the Baptizer’s message is “repent and return to the ways of the Lord.” John preaches that the appropriate behaviour for those preparing "the way of the Lord" is to be baptized "as they confess their sins." Malachi’s view of the mission of the Messiah: “I send my messenger before you and he will prepare your road for you” Mark cites Isaiah as his source for the whole of the quotation with which his Gospel opens. This first sentence appeared originally in the prophecy of Malachi (Malachi 3:1). In its original context, it was a threat and warning from God to the Temple priests. In those days, the priests were living lazy lives and were failing in their duty by offering the blemished and the second-best as sacrifices to Yahweh. Hence, the messenger was to cleanse and purify the worship of the Temple before the Anointed One of God emerged upon the earth. Coupled with Isaiah’s “voice crying in the wilderness,” however, the prophecy becomes an invitation to all Israel to prepare for the coming of the Messiah whom John would announce. So Malachi anticipates the mission of John the Baptist as one of purification. John gives the them some down-to-earth advice on changing their lives for the better. He wants them (and us as well), to fill in the valleys of prejudice, level the mountains of pride and straighten out the crooked paths of injustice. Preparing a way for God in our hearts is a time-consuming and costly business. It demands our listening to what God is saying to us and then making changes in our behavior. Welcoming God also involves removing all blockages and obstacles which keep Him from coming close to us. “Although Mark attributes the prophecy to Isaiah, the text is a combination of Malachi 3:1; Isaiah 40:3; and Exodus 23:20 … this prophecy of Deutero-Isaiah concerning the end of the Babylonian exile is here applied to the coming of Jesus; John the Baptist is to prepare the way for him” (New American Bible footnotes). Repent and return to the Lord – the priorities set by John: There are two traditions from which John’s baptism could be derived: One is the ritual washings by which people cleansed themselves of spiritual impurity. Ritual bathing was especially important in the Qumran community with which John may have had some connection. The other tradition is proselyte baptism of Gentile converts to Judaism, an initiatory cleansing rite performed by immersion. It seems likely that John borrows from both traditions (ritual washings and proselyte baptism), but establishes his own baptism of repentance for the forgiveness of sins. John recommended a baptism of repentance in the river Jordan to the Jews who were familiar with ritual and symbolic washings (Lev.11-15). The Jews insisted that when a male Gentile became a Jew, he had to do three things: i) accept circumcision as the mark of the covenant people; ii) offer sacrifice because he stood in need of atonement, and iii) undergo baptism by immersion in water, which symbolized his cleansing from all pollution. The most amazing thing about John's baptism was that he, a Jew, was asking fellow-Jews to submit to that which only a Gentile was supposed to need. John was convinced of the truth that even the chosen people needed true repentance and renewal of life to receive their long-awaited Messiah. We tend to think of repentance as feeling guilty about our sins, but it is more—much more. The Greek word, metanoia, means a change of mind or direction. It is related to the Hebrew word tesubah, used by prophets to call Israel to abandon its sinful ways and to return to God. Both words (metanoia and tesubah) imply “a total change of spiritual direction.” The baptism of a Gentile was accompanied by a confession made to three different recipients as a sign of repentance for sin. (i) A man must make confession to himself because the first step in repentance is to admit his sin to himself. (ii) He must make confession to those whom he has wronged. This involves humiliation and is a test of real repentance since there can be no forgiveness without humiliation. (iii) He must make confession to God because it is when a man says, "I have sinned," that God gets the chance to say, "I forgive." John's message calls us also to confront and confess our sins; to turn away from them in sincere repentance; to receive God's forgiveness; and most importantly, to look to Jesus. Do we need to receive God's forgiveness? There are basically two reasons why we fail to receive forgiveness. The first is that we fail to repent, and the second is that we fail to forgive. Jesus was very explicit about this second failure in Matthew 6:14-15. He says, "For if you forgive men their transgressions, your heavenly Father will also forgive you. But if you do not forgive men, then your Father will not forgive your transgressions." Is there someone we need to forgive today? Let us not allow what others have done destroy our life. We can't be forgiven unless we forgive. Let us let go of that bitterness and allow God to work healing in our life. Perhaps we need to draw closer to Him. Like the prodigal son’s father, God will run to meet us. He will throw His arms around us and He will forgive us and restore us. He will receive us as His sons and daughters. Let us draw close to Him today, and He will draw close to us. The effectiveness of John’s ministry: John’s ministry was effective primarily because his life was his message: he lived what he preached. He was a man from the desert. In its solitude, he had heard the voice of God, and, hence, he had the courage of his convictions. His camel’s hair garment and leather belt resembled those of Elijah and other great prophets of Israel. His food, too, was very simple: wild locusts and honey. The Israelites had not had a prophet for four hundred years, and the people were waiting expectantly for one. John’s message was effective also because he was completely humble. His role was to serve Jesus and to serve the people. "He must increase, I must decrease," he says elsewhere (John 3:30). That is why he publicly confessed that he was not fit to be a slave before the Messiah. He frankly admitted that he was the Messiah’s humble and obedient messenger, preparing a straight way for the Messiah in the hearts and lives of the Jews. His message combined three Scriptural passages familiar to the Jews, namely, Exodus 23:20, Malachi 3:1 and Isaiah 40:3. That is why John's influence continued to live on after his death. When the apostle Paul went to Ephesus nearly 30 years later, he found a group of John's disciples (Acts 19:1-7). Life messages: 1) We need to prepare for the rebirth of Jesus: We are invited by the Church to prepare for Christmas by repenting of our sins and renewing our lives so that Jesus may be reborn in us. Let us ask with Alexander Pope the challenging question, “What do I profit, if Jesus is born in thousands of cribs all over the world unless he is born in my heart and in my life?” 2) We need to allow Jesus to be reborn in our lives, radiating his presence all around us. People around us should recognize Jesus’ rebirth in our lives by our sharing love, unconditional forgiveness, compassionate and merciful heart and spirit of humble and committed service. Let us accept Jesus as our personal Savior and Lord during this Christmas season and remain, or become, true Christians in our daily conduct. Let us use these days of preparation for Christmas to ready ourselves for Christ’s daily coming and Second Coming, remembering that the Second Coming will occur for each one of us on the day of our death, or on the Day of the Lord, whichever comes first. 3) We need to accept the challenge of John the Baptist to turn this Advent season into a real spiritual “homecoming” by making the necessary preparations. John’s preaching reminds us also of our important task of announcing Christ to others through our lives at home and in the community. When we show real love, kindness, mercy and a spirit of forgiveness, we are announcing the truth that Christ is with us. Thus, our lives become a kind of Bible which others can read. John the Baptist invites us to turn this Advent season into a spiritual homecoming by making the necessary preparations. Antony Kadavil). Troparion & Kontakion: The memory of Your prophets Zachariah and Elizabeth / We celebrate today, O Lord. / By their prayers, we beseech You, / O Christ God, save our souls! Troparion — Tone 4 Robed in the vestments of the priesthood, / according to the Law of God you offered whole-burnt offerings in a sacred manner, wise Zachariah. / You became a luminary and a seer of the mysteries, / bearing within yourself the signs of grace, all-wise one. / Slain by the sword in the temple of God, O prophet of Christ, / intercede together with the Forerunner / that our souls may be saved. Kontakion — Tone 3 Today the prophet Zachariah, priest of the Most High / and parent of the Forerunner, / has prepared a banquet to his memory to nourish the faithful, / mixing the drink of righteousness. / Therefore we praise him as a divine initiate of the grace of God. The Holy Prophet Zachariah and the Righteous Elizabeth were the parents of the holy Prophet, Forerunner and Baptist of the Lord, John. They were descended from the lineage of Aaron: Saint Zachariah, son of Barach, was a priest in the Jerusalem Temple, and Saint Elizabeth was the sister of Saint Anna, the mother of the Most Holy Theotokos. The righteous spouses, “walking in all the commandments of the Lord (Luke 1:6), suffered barrenness, which in those times was considered a punishment from God. Once, during his turn of priestly service in the Temple, Saint Zachariah was told by an angel that his aged wife would bear him a son, who “will be great in the sight of the Lord” (Luke 1:15) and “will go before Him in the spirit and power of Elias” (Luke 1:17). Zachariah doubted that this prediction would come true, and for his weakness of faith he was punished by becoming mute. When Elizabeth gave birth to a son, through the inspiration of the Holy Spirit she announced that his name was John, although no one in their family had this name. They asked Zachariah and he also wrote the name John down on a tablet. Immediately the gift of speech returned to him, and inspired by the Holy Spirit, he began to prophesy about his son as the Forerunner of the Lord. When King Herod heard from the Magi about the birth of the Messiah, he decided to kill all the infants up to two years old at Bethlehem and the surrounding area, hoping that the new-born Messiah would be among them. Herod knew about John’s unusual birth and he wanted to kill him, fearing that he was the foretold King of the Jews. But Elizabeth hid herself and the infant in the hills. The murderers searched everywhere for John. Elizabeth, when she saw her pursuers, began to implore God for their safety, and immediately the hill opened up and concealed her and the infant from their pursuers. In these tragic days Saint Zachariah was taking his turn at the services in the Temple. Soldiers sent by Herod tried in vain to learn from him the whereabouts of his son. Then, by command of Herod, they murdered this holy prophet, having stabbed him between the temple and the altar (MT 23: 35). Elizabeth died forty days after her husband, and Saint John, preserved by the Lord, dwelt in the wilderness until the day of his appearance to the nation of Israel. On the Greek calendar, Saints Zachariah and Elizabeth are also commemorated on June 24, the Feast of the Nativity of Saint John the Baptist. The following video demonstrates that what matters is not the version of Mass, Tridentine or post-Vatican II, but the way we celebrate, whether in continuity with the past or in confining the past to the dustbin of history. To be truly Catholic, the celebration must be as open to the past as it is to the contemporary or to the future, and must be, in the present moment, even more open to heaven.