http___bojidarmarinov.com_bgrecon_Chilton_dcdv_chap21.htm_1.xml
https___oncedelivered.net_tag_new-heaven-and-earth_.xml
2.1 3.1 3.2 4.1 5.1 5.2 6.1 7.1 7.2 8.1 9.1 10.1 10.2 11.1 11.2 12.1 13.1 14.1 15.1 16.1 17.1 18.1 19.1 20.1 21.1 22.1 23.1 24.1 25.1 26.1 26.2 27.1 28.1 28.2 28.3 29.1 30.1 30.2 31.1 32.1 33.1 34.1 35.1 36.1 37.1 38.1 39.1 40.1 41.1 42.1 43.1 44.1 45.1 46.1 46.2 47.1 48.1 49.1 49.2 50.1 50.2 51.1 52.1 52.2 53.1 54.1 55.1 56.1 57.1 58.1 58.2 59.1 60.1 61.1 61.2 62.1 63.1 64.1 64.2 65.1 65.2 66.1 66.2 67.1 68.1 68.2 69.1 69.2 69.3 70.1 70.2 71.1 72.1 73.1 74.1 75.1 75.2 76.1 77.1 77.2 78.1 79.1 79.2 80.1 81.1 81.2 82.1 83.1 84.1 85.1 86.1 86.2 87.1 88.1 88.2 89.1 90.1 91.1 92.1 93.1 94.1 95.1 96.1 97.1 98.1 99.1 100.1 101.1 102.1 103.1 104.1 105.1 106.1 107.1 108.1 109.1 110.1 111.1 112.1 113.1 114.1 115.1 116.1 117.1 118.1 119.1 120.1 121.1 122.1 123.1 124.1 125.1 125.2 126.1 127.1 128.1 128.2 129.1 129.2 129.3 130.1 131.1 132.1 133.1 133.2 134.1 135.1 135.2 136.1 136.2 137.1 138.1 139.1 139.2 140.1 141.1 142.1 142.2 143.1 144.1 145.1 145.2 146.1 147.1 148.1 149.1 149.2 150.1 151.1 151.2 152.1 152.2 153.1 154.1 155.1 156.1 157.1 158.1 159.1 160.1 161.1 162.1 163.1 163.2 164.1 164.2 165.1 166.1 167.1 167.2 168.1 169.1 169.2 170.1 170.2 170.3 171.1 171.2 172.1 173.1 174.1 175.1 176.1 177.1 177.2 178.1 179.1 179.2 180.1 181.1 181.2 182.1 183.1 183.2 184.1 185.1 186.1 187.1 188.1 189.1 189.2 190.1 191.1 191.2 192.1 192.2 192.3 193.1 194.1 195.1 195.2 196.1 197.1 197.2 198.1 198.2 199.1 200.1 201.1 202.1 202.2 203.1 204.1 205.1 205.2 206.1 207.1 208.1 209.1 210.1 211.1 212.1 213.1 213.2 214.1 215.1 216.1 217.1 218.1 219.1 220.1 221.1 222.1 223.1 224.1 224.2 224.3 225.1 225.2 226.1 227.1 228.1 229.1 230.1 230.2 231.1 232.1 233.1 234.1 234.2 235.1 236.1 236.2 237.1 238.1 239.1 240.1 240.2 240.3 241.1 242.1 243.1 243.2 244.1 245.1 245.2 246.1 248.1 249.1 250.1 250.2 250.3 251.1 252.1 253.1 254.1 255.1 256.1 257.1 258.1 259.1 259.2 260.1 261.1 262.1 263.1 263.2 264.1 264.2 265.1 265.2 266.1 267.1 267.2 268.1 269.1 270.1 271.1 272.1 273.1 273.2 274.1 275.1 276.1 277.1 278.1 279.1 280.1 281.1 281.2 282.1 282.2 283.1 284.1 284.2 285.1 286.1 286.2 287.1 288.1 289.1 290.1 290.2 291.1 292.1 293.1 294.1 294.2 295.1 295.2 296.1 296.2 297.1 297.2 298.1 299.1 300.1 301.1 302.1 303.1 304.1 305.1 306.1 306.2 307.1 308.1 309.1 309.2 310.1 311.1 312.1 312.2 313.1 314.1 315.1 315.2 316.1 316.2 317.1 318.1 319.1 320.1 320.2 320.3 321.1 322.1 323.1 323.2 324.1 325.1 326.1 327.1 327.2 328.1 328.2 329.1 330.1 331.1 332.1 332.2 333.1 334.1 335.1 335.2 336.1 336.2 337.1 338.1 339.1 339.2 340.1 341.1 341.2 343.1 344.1 344.2 345.1 345.2 346.1 346.2 347.1 347.2 348.1 348.2 349.1 349.2 350.1 351.1 351.2 352.1 353.1 353.2 354.1 354.2 355.1 356.1 356.2 357.1 358.1 359.1 360.1 361.1 361.2 361.3 362.1 363.1 363.2 364.1 365.1 366.1 367.1 367.2 368.1 368.2 369.1 370.1 370.2 371.1 372.1 373.1 373.2 374.1 375.1 376.1 377.1 377.2 377.3 380.1 380.2 381.1 382.1 382.2 383.1 384.1 385.1 386.1 386.2 387.1 388.1 389.1 389.2 390.1 391.1 392.1 392.2 393.1 394.1 395.1 396.1 397.1 397.2 398.1 398.2 399.1 399.2 400.1 400.2 401.1 402.1 403.1 404.1 405.1 406.1 407.1 407.2 408.1 408.2 408.3 409.1 409.2 410.1 410.2 411.1 412.1 413.1 414.1 415.1 415.2 415.3 416.1 416.2 417.1 418.1 419.1 419.2 420.1 421.1 422.1 422.2 423.1 423.2 424.1 425.1 429.1 431.1 432.1 433.1 434.1 436.1 437.1 438.1 438.2 439.1 439.2 440.1 441.1 442.1 443.1 444.1 444.2 445.1 446.1 446.2 447.1 448.1 449.1 450.1 451.1 452.1 453.1 453.2 454.1 455.1 456.1 456.2 457.1 458.1 459.1 460.1 461.1 462.1 463.1 464.1 464.2 465.1 466.1 467.1 467.2 468.1 469.1 470.1 470.2 471.1 472.1 473.1 474.1 475.1 476.1 476.2 477.1 478.1 479.1 480.1 481.1 481.2 482.1 483.1 484.1 485.1 486.1 486.2 487.1 488.1 489.1 489.2 490.1 490.2 491.1 491.2 492.1 493.1 494.1 495.1 496.1 497.1 498.1 499.1 499.2 500.1 500.2 501.1 502.1 503.1 503.2 504.1 504.2 504.3 505.1 506.1 506.2 507.1 508.1 509.1 510.1 511.1 512.1 513.1 513.2 514.1 514.2 515.1 516.1 517.1 517.2 518.1 519.1 520.1 521.1 521.2 521.3 522.1 523.1 523.2 524.1 524.2 525.1 526.1 527.1 528.1 528.2 529.1 529.2 530.1 531.1 531.2 532.1 533.1 534.1 534.2 535.1 536.1 537.1 537.2 538.1 539.1 540.1 541.1 541.2 542.1 543.1 544.1 545.1 546.1 546.2 547.1 548.1 549.1 550.1 551.1 551.2 552.1 552.2 552.3 553.1 553.2 554.1 555.1 556.1 557.1 558.1 559.1 559.2 560.1 561.1 561.2 561.3 562.1 563.1 563.2 563.3 564.1 564.2 565.1 566.1 566.2 567.1 567.2 568.1 568.2 569.1 570.1 572.1 573.1 574.1 574.2 575.1 575.2 576.1 577.1 577.2 578.1 579.1 579.2 580.1 581.1 581.2 582.1 583.1 584.1 585.1 585.2 586.1 587.1 588.1 588.2 589.1 590.1 590.2 591.1 591.2 592.1 593.1 594.1 595.1 596.1 597.1 598.1 599.1 600.1 600.2 601.1 602.1 603.1 604.1 604.2 605.1 606.1 607.1 608.1 609.1 610.1 610.2 611.1 611.2 612.1 612.2 613.1 614.1 615.1 615.2 616.1 617.1 618.1 619.1 620.1 621.1 622.1 623.1 623.2 624.1 625.1 626.1 626.2 627.1 628.1 629.1 630.1 631.1 632.1 632.2 633.1 634.1 634.2 635.1 635.2 636.1 636.2 637.1 638.1 639.1 640.1 641.1 642.1 642.2 643.1 644.1 644.2 645.1 646.1 646.2 647.1 647.2 648.1 649.1 650.1 651.1 651.2 652.1 653.1 654.1 654.2 654.3 655.1 656.1 657.1 658.1 659.1 659.2 660.1 661.1 662.1 662.2 662.3 663.1 664.1 664.2 665.1 666.1 666.2 667.1 668.1 668.2 669.1 670.1 671.1 672.1 673.1 674.1 674.2 675.1 676.1 677.1 678.1 679.1 680.1 681.1 682.1 683.1 684.1 685.1 685.2 686.1 686.2 687.1 688.1 689.1 690.1 691.1 692.1 693.1 694.1 695.1 696.1 697.1 698.1 699.1 699.2 700.1 701.1 702.1 703.1 703.2 704.1 705.1 705.2 706.1 707.1 707.2 708.1 709.1 710.1 711.1 712.1 713.1 714.1 715.1 716.1 717.1 718.1 719.1 720.1 721.1 722.1 723.1 724.1 725.1 726.1 727.1 728.1 729.1 730.1 731.1 732.1 733.1 734.1 735.1 736.1 737.1 738.1 739.1 740.1 741.1 742.1 743.1 744.1 745.1 745.2 746.1 746.2 747.1 748.1 748.2 749.1 750.1 750.2 751.1 752.1 752.2 752.3 753.1 754.1 755.1 755.2 756.1 756.2 757.1 758.1 759.1 760.1 761.1 762.1 763.1 764.1 765.1 766.1 767.1 768.1 769.1 770.1 771.1 772.1 772.2 773.1 774.1 775.1 775.2 776.1 777.1 777.2 778.1 779.1 780.1 781.1 782.1 783.1 784.1 785.1 785.2 786.1 786.2 787.1 787.2 788.1 790.1 791.1 791.2 793.1 793.2 794.1 796.1 796.2 798.1 802.1 804.1 807.1 808.1 809.1 810.1 811.1 811.2 812.1 813.1 814.1 816.1 816.2 819.1 819.2 821.1 822.1 822.2 823.1 823.2 824.1 824.2 825.1 827.1 828.1 829.1 829.2 830.1 832.1 834.1 834.2 836.1 836.2 837.1 839.1 839.2 841.1 843.1 844.1 846.1 846.2 850.1 852.1 854.1 856.1 858.1 858.2 858.3 859.1 861.1 861.2 861.3 862.1 863.1 865.1 865.2 866.1 868.1 870.1 870.2 870.3 871.1 872.1 873.1 873.2 875.1 877.1 879.1 880.1 882.1 883.1
НОВИЯТ ЕРУСАЛИМ Библията е Книга, която разказва един Разказ. Този Разказ, който е за Исус Христос и Неговото спасение на света, е представен многократно в Библията, с многобройни варианти на една и съща основна тема. Една важна страна от този Разказ е Бог като Цар-Воин, Който възкресява Своя народ от мъртвите, побеждава Своите врагове, взема за Себе Си военната плячка и изгражда Своя Дом. Например, ето разказа на Изхода: “А Мойсей каза на хората: Не бойте се, стойте и гледайте избавлението, което Господ ще извърши за вас днес: защото колкото за египтяните, които видяхте днес, няма да ги видите до века. Господ ще воюва за вас, а вие ще останете мирни” (Изх. 14:13-14). Съответно, след успешното преминаване на Червеното море (кръщелното възкресение на Израел и кръщелното унищожение на Египет), Мойсей възкликна: “Господ е силен Воин!” (Изх. 15:3). Египет и цялото му богатство и слава бяха напълно изличени; всичко, което остана, беше “ограбеното” от израилтяните, сребро и злато и дрехи (Изх. Много от тези вещи бяха по-късно предадени на Господа при изграждането на Скинията, Божият Дом (Изх. 35:21-29; 36:3-8), в който Той влезе в пламтяща Слава (Изх. 40:34). Този модел се повтаря много пъти, като друг известен пример е разказът за Давид и Соломон: Давид действува като Божият Воин, воюващ Господните битки заедно с Господа (ср. 2 Царе 5:22-25), а неговият син Соломон изгражда Божия дом (2 Царе 7:12-13); и отново, белегът, че Бог е влязъл в него, е слизането на огън (2 Всички тези бяха временни победи и изграждания на домове, в очакване на окончателната Победа в делото на Исус Христос. Едно от най-удивителните прогласявания на идващият Воин-Цар е в пророчеството на Езекиил. Както видяхме, Книгата Откровение съзнателно е обвързана с Езекиил на много места; а специално последните дванадесет глави на Езекиил са в основата на заключителните глави на св. Йоан. В Езекиил 37 пророкът вижда видение за Израел в изгнание, представен като долина, пълна с мъртви кости; казано по човешки, всяка надежда е отминала. Но когато Езекиил проповядва на костите и се застъпва за хората с Божия Дух, Господ изпълнява чудото на повторното сътворение, връщайки народа на Израел към живот, изваждайки ги от техните гробове, и превръщайки ги в “превъзходно велика войска.” Обединеният Израел е възстановен в своето Царство, с Давид отново като Цар, завинаги. Но след това Възкресение идва Войната: “Гог от земята на Магог” идва с войските на езическите народи да воюва срещу възстановения Израел (Езек. 38). Той е погубен от огън и сяра от небето, неговата плячка е взета от победоносния Израел, а неговите войски са погълнати от небесните птици и земните зверове След тази сцена Езекиил пише едни от най-сложните и подробни глави в Библията (Езек. 40-48), в които той описва идален Храм-Град, Нов Ерусалим, в който самият Бог обитава сред Своя народ и изпраща благословения от Своя Престол до краищата на земята. Йоан вече използва темата за възкресението-битката-Храма няколко пъти в Откровение (един от най-забележителните примери е глава 11, в която двамата свидетели са възкресени, Царството идва, Божият гняв пада върху народите, погубителите са погубени, а Храмът се отваря). Но в Откровение 20 ясно се има предвид конкретната картина на Езекиил: Светиите участвуват в Първото Възкресение и царуват в Царството с техния по-велик “Давид”; след това са атакувани от Гог и Магог. Врагът е унищожен с огън от небето – белегът, че Бог е влязъл в Своя свят Храм. Всичко това ни отвежда към 21-22, Йоановото видение за окончателния Храм, осъществения Рай, който е станал Божия Град, където Бог обитава със Своя народ в съвършено общение. Първоначалната задача на Адам е изпълнена, и нейните обществени резултати са напълно реализирани, когато народите доброволно донасят своите съкровища в Божия Дом и Реката на Живота излиза да изцели света. Всичко стана ново (21:1-8) 1 Йоан започва това, последното и най-дълго от поредицата от видения, с думите И видях. Макар това да е седмото видение в поредицата, това е осмото използване на израза kai eidon – числото 8, както вече отбелязахме, се свързва с възкресението и новорождението (напр. еврейските момчета бяха обрязвани на осмия ден; Исус [888], също беше възкресен на осмия ден, и т.н.). Йоан го използва тук, за да подчертае картината на космическото възкресение и новорождение: Той вижда ново небе и нова земя, защото първото небе и първата земя преминаха, като побягнаха от лицето на Съдията (20:11). Старият ред напълно е заменен от нов; използваната дума не е neos (хронологично нов), а kainos (нов по вид, или превъзходно качество). Задачата на Адам да направи земята като небето беше завършена, поставена върху съвсем нова основа в делото на Христос. С първоначалното земно необитаемо състояние на дълбочина и тъмнина напълно е приключено: Вече няма Море или Бездна. Има небе и земя, но не “под земя,” обиталището на Левиатана. Това, което ни разкрива св. Йоан, е есхатологичното следствие от цялостното, космическо примирение, което св. Павел прогласява: “Защото Бащата благоволи да всели в Него съвършената пълнота, и чрез Него да примири всичко със Себе Си, и земните и небесните, като въдвори мир чрез Него с кръвта, пролята на Неговия кръст” (Кол. 1:19-20).[1] Но това видение за новото небе и новата земя не трябва да се тълкува като изцяло в бъдещето. Както ще видим многократно в нашето изследване на тази глава, това, което е абсолютно и напълно вярно във вечността, е първоначално и прогресивно вярно сега. Нашето наслаждаване на вечното ни наследство ще бъде продължение и съвършенство на това, което става с Църквата в този живот. Не трябва просто да очакваме благословенията на Откровение 21 в идещата вечност, а да им се наслаждаваме и радваме, и да ги увеличаваме тук и сега. Йоан разказва на ранната Църква за настоящи реалности, за благословения, които вече съществуват и ще се увеличават, когато Благовестието излиза и обновява земята. Спасението е последователно представяно в Библията като повторно сътворение.[2] Затова, когато Бог говори за спасението на Своя народ, са използвани език и символизъм от сътворението. Видяхме как избавлението от Бога на Неговия народ в Потопа и в Изхода са смятани от библейските автори като времеви Нови Създания, сочещи към първоначалното Ново Създание при Първото Идване на Христос. Така, Бог говори чрез Исая за благословенията на идещото Царство на Христос: Понеже, ето, създавам ново небе и нова земя; И предишните неща няма да се спомнят, Нито ще дойдат на ум. Но вие веселете се и радвайте се винаги В онова, което създавам; Защото, ето, създавам Ерусалим за радост, И людете му за веселие, Аз ще се радвам на Ерусалим, И ще се веселя за людете Си, И няма да се чува вече в него глас на плач Нито глас на ридание. Там не ще има вече младенец, който да живее само няколко дни, Нито старец, който да не е изпълнил дните си; Защото дете ще умре стогодишният, А грешник ако умре стогодишен ще бъде считан за проклет. Те ще построят къщи и ще живеят в тях; Ще насадят лозя, и ще ядат плода им. Няма те да построят, а друг да живее там; Няма те да насадят, а друг да яде; Защото дните на Моите люде ще бъдат като дните на дърво, И избраните Ми за дълго ще се наслаждават в делото на ръцете си. Не ще се трудят напразно, Нито ще раждат чада за бедствие; Защото те са род на благословените от Господа, Също и потомството им. Преди да Ме призоват те, Аз ще отговарям, И докато ще говорят те, Аз ще слушам. Вълкът и агнето ще пасат заедно, И лъвът ще яде слама както вола, И храна на змията ще бъде пръстта. Не ще повреждат нито ще погубват В цялата Ми свята планина, казва Господ. Това не може да се отнася за небето, или за време след края на света; защото в тези “ново небе и нова земя” все още има смърт (макар и на много напреднала възраст – “животът на дърво”); хората строят, сеят, работят и раждат деца. Исая ясно говори за тази епоха, преди края на света, показвайки какво могат да очакват бъдещите поколения, когато Благовестието изпълва целия свят, възстановява земята в Райска градина и довежда до изпълнение целите на Царството. Исая описва благословенията от Второзаконие 28 в тяхното най-голямо земно изпълнение. Така, когато св. Йоан ни казва, че е видял “ново небе и нова земя,” трябва да осъзнаем, че главното значение на този израз е символично и е свързано с благословенията на спасението. Вероятно категоричният новозаветен текст за “новото небе и новата земя” е 2 Там св. Петър напомня на своите читатели, че Христос и всички апостоли предупредиха за засилващото се отстъпничество към края на “последните дни” (2 Пет. 3:2-4; ср. Юда 17-19) – които, както видяхме, бяха четиридесетгодишният преходен период (ср. Евр. 8:13) между Христовото Възнасяне и разрушаването на старозаветния Храм, когато народите започнаха да се стичат към Господния Хълм (Ис. 2:2-4; Деян. 2:16-17; Евр. 1:2; Яков 5:3; 1 Пет. 1:20; Както изяснява св. Петър, тези “подиграватели” от последните дни са отстъпниците от Завета: юдеи, които са запознати със старозаветната история и пророчества, но са изоставили Завета чрез отхвърлянето на Христос. Върху това зло и извратено поколение щеше да дойде великият “Съден Ден,” предсказан в пророците, “погублението на нечестивите,” като това, понесено от нечестивите в дните на Ной (2 Пет. 3:5-7; ср. същата аналогия, очертана в Мат. 24:37-39; Лука 17:26-27). Точно както Бог погуби “света” от онова време чрез Потопа, така Той ще погуби “света” на Израел от първи век чрез огън при падането на Ерусалим. Петър описва това като разрушението на “настоящите небе и земя” (2 Пет. 3:7), освобождаващо място за “ново небе и нова земя” (ст. 13). Заради терминологията на “колапс на вселената,” използвана в този текст, много хора погрешно приемат, че св. Петър говори за окончателния край на физическото небе и земя, а не за разрушаването на старозаветния световен ред. Великият пуритански теолог от седемнадесети век Джон Оуен отговаря на този възглед като се позовава на библейската преобразна употреба на небе и земя, както в Исаевото описание на Мойсеевия Завет: Защото Аз съм Господ твоят Бог, Който уталожвам морето, когато бучат вълните му; Господ на Силите е името Ми. Турих словата Си в устата ти, и те покрих в сянката на ръката Си, за да устроя небето, да основа земята, и да река на Сиона: Ти си мой народ. Оуен пише: “Времето, когато споменатите тук дела за устройването на небето и за основаването на земята, беше изпълнено от Бога когато Той ‘раздели морето’ (ст. 15), и даде закона (ст. 16), и каза на Сион ‘Ти си Мой народ’ – т.е. когато Той извади децата на Израел от Египет и ги направи в пустинята църква и държава. Тогава той устрои небето, и постави основата на земята – направи нов свят; т.е. роди ред, и управление, и красота, от бъркотията, в която те бяха преди това. Това е устройването на небето, и основаването на земята в света.”[3] Друг такъв текст, между много, които биха могли да бъдат споменати, е Еремия 4:23-31, който говори за непосредственото падане на Ерусалим (587 пр. Хр.) в подобен език на разрушаване на създанието: “Погледнах на земята, и ето, тя беше пуста и празна, на небето, и нямаше светлината му. Защото така казва Господ: цялата страна ще запустее [ср. Мат. 24:15], но съвършено изтребление няма да нанеса. Затова земята ще жалее, и небето горе ще се помрачи. .” Божият Завет с Израел беше изразен от самото начало като ново създание; така старозаветният ред, в който целият свят беше организиран около централното светилище на Ерусалимския Храм, би могъл съвсем уместно да бъде описан, преди неговото пълно разрушаване, като “настоящите небе и земя.” Оуен продължава: “И оттук следва, че когато се споменава за унищожаването на държава или на власт, това е в такъв език, който излежда сякаш представя края на света. Така е Исая 34:4; което обаче говори за унищожението на Едом. Същото се заявява за Римската империя, Откр. 6:14; което юдеите постоянно твърдят, че е предназначено за Едом в пророците. И при предсказанието на нашия Спасител Христос за разрушението на Ерусалим, Матей 24, Той го поставя в изрази със същото значение. Тогава се вижда, че в пророческите изрази и начин на говорене под ‘небе’ и ‘земя’ често се разбират политическото и религиозното състояние и общност на хората в света, и самите хора. Така небето и земята бяха този свят, който беше унищожен от Потопа. На основа на това твърдя, че небето и земята, които се имат предвид в това пророчество на Петър, идването на Господа и деня на съда и гибелта на нечестивите, споменати при унищожението на това небе и земя, всичко това се отнася не за последния и окончателен съд на света, но за това пълно запустяване и разрушение, което щеше да бъде доведено върху юдаистката църква и държава.”[4] Това тълкувание се потвърждава от допълнителните думи на св. Петър: При този непосредствен “Господен Ден,” който ще дойде върху света през първи век “като крадец” (ср. Мат. 24:42-43; 1 Сол. 5:2; Откр. 3:3), “елементите нажежени ще се стопят” (ст. 10; ср. ст. 12). Какви са тези елементи? Така наречените “буквалисти” приемат, че апостолът говори за физиката, отнасяйки думата за атомите (или може би за субатомните частици), действителните физически съставки на вселената. Това, което тези “буквалисти” не успяват да разберат, е, че макар думата елементи да е използвана няколко пъти в Новия Завет, тя никога не се използва във връзка с физическата вселена! Думата винаги се използва във връзка със старозаветния ред (виж Гал. 4:3, 9; Кол. 2:8, 20). Авторът на посланието към евреите ги мъмри: “Понеже докато вие трябваше досега учители да станете, имате нужда да ви учи някой изново най-елементарните неща на Божиите словеса, и достигнахте да имате нужда от мляко, а не от твърда храна” (Евр. 5:12). В контекста авторът ясно говори за старозаветните истини – особено след като той ги свързва с думата Божиите словеса, израз, използван масово за временното старозаветно откровение (виж Посланието на св. Петър, твърди Оуен, е, че “небето и земята, които сам Бог посади – слънцето, луната и звездите на юдейската държава и църква – целият стар свят на поклонение и поклонници, който настоява в своето упорство срещу Господ Христос – ще бъдат видимо разложени и унищожени.”[5] Така “Земята и каквото се е вършило по нея ще изчезнат” (ст. 10). Оуен предлага още две основания (“от многото, върху които би могло да се настоява, от самия текст”) да се приеме тълкуванието за 70 от Хр. за 2 Пет. 3. Първо, отбелязва той, “това, за което се говори тук, трябваше да окаже своето конкретно влияние върху хората от това поколение.” Св. Петър е особено загрижен вярващите от първи век да помнят апостолските предупреждения за “последните дни” (ст. 2-3); юдейски присмивачи, явно запознати с библейските пророчества за съда, отказват да се вслушат в предупрежденията (ст. 3-5); читателите на св. Петър са увещавани да живеят свят живот в светлината на този непосредствен съд (ст. 11, 14); и за тези ранни християни постоянно се споменава като активно “очакващи и ожидащи” съда (ст. Точно близостта на наближаващия пожар е това, което Петър изтъква като мотив за прилежаването в свят живот. Второ, Оуен цитира 2 Пет. 3:13: “А според обещанието Му очакваме ново небе и нова земя, в които да живее правда.” Оуен пита: “Какво е това обещание? Къде можем да го намерим? Та ние го имаме подробно в Исая 65:17. така, кога ще бъде това, когато Бог създава ‘ново небе и нова земя, където обитава правда’? Петър казва, ‘Това ще бъде след идването на Господа, след съда и погублението на нечестивите хора, които не се покоряват на Благовестието, което аз говоря.’ Но сега е ясно от това място в Исая, заедно с текста в глава 66:21-22, че това е пророчество само за евангелските времена; и че устройването на тези ново небе и нова земя не е нищо друго, а създаването на евангелските наредби, които да траят вечно. Същото нещо се изразява по такъв начин в Евреи 12:26-28.”[6] Оуен е точен, когато задава въпроса, който толкова много тълкуватели пропускат да зададат: Къде Бог е обещал да доведе “ново небе и нова земя”? Отговорът е, както Оуен правилно заявява, в Исая 65 и 66 – текстовете, които ясно пророкуват периода на Благовестието, въведен чрез делото на Христос. Според Исая, това Ново Създание не може да бъде вечното състояние, тъй като то съдържа раждане и смърт, строене “Новото небе и новата земя,” обещани на Църквата, обхващат епохата на победата на Благовестието, когато цялото човечество ще дойде да се поклони пред Господа (66:22-23). Насърчението на св. Петър към Църквата от неговото време е да бъдат търпеливи, да очакват Божия съд да погуби онези, които преследват вярата и спъват нейния напредък. Когато Господ дойде да унищожи скелето на старозаветното устройство, новозаветният Храм ще бъде поставен на своето място, и победоносният поход на Църквата няма да може да бъде спрян. Светът ще бъде обърнат; земните съкровища ще бъдат донесени в Божия град, когато се изпълни (Откр. 21:24-27) Райският Затова апостолите постоянно твърдяха, че епохата на свършека вече е превърната в дело чрез възкресението и възнасянето на Христос, който изля Святия Дух. След като старият ред е пометен, обяви св. Петър, Епохата на Христос ще бъде напълно установена, епоха, “в която живее правда” (2 Пет. Отличителната характеристика на новата епоха, в ярък контраст с това, което я предшествува, ще бъде правдата – нарастваща правда, когато Благовестието ще бъде свободно в своята мисия към народите. Норман Шепърд токазва как това е предсказано във временното ново сътворение след Потопа: “Както Ной след първото семейно водно кръщение (1 Пет. 3:20f.) поставя крак върху нова земя, в която отново обитава правда, така Христос чрез Своето кръщение – своята смърт и възкресение – въвежда Своите деца чрез тяхното кръщениe в Него към ново съществуване, в което те могат да започнат да виждат и да участвуват в нова земя, характеризирана от праведност и святост. В силата на Духа те обработват земята за Божията слава.”[7] Определено е вярно, че правдата не обитава на земята в пълен смисъл; нито този свят някога ще бъде напълно праведен, докато последният враг не е победен при Второто Идване на Христос. Войната между Христос и Сатана за господството над земята все още не е приключила. Имало е много битки в историята на Църквата, и много битки предстоят. Но те не трябва да ни заслепяват за истинския напредък, който Благовестието е постигнало и продължава да постига в света. Войната е била първоначално спечелена; Новият световен ред на Господ Исус Христос е дошъл; и според Божието обещание, спасителното знание за Него ще изпълни земята, както водите покриват морето. Нещо повече, изразът небе и земя в тези контексти не се отнася, както посочва Оуен, за физическото небе и физическия свят, а за световния ред, религиозната организация на света, “Дома” или Храма, изграждан от Бога, в който Той да бъде прославян. Постоянното послание на Новия Завет е, че Домът на Новия Завет, над който Исус седи като Апостол и Първосвещеник, е безкрайно превъзходен пред Дома на Стария Завет, над който седи само Мойсей (ср. 1 Кор. Всъщност, както настоява авторът на Посланието към Евреите, “идещият свят” е дошъл; това е настоящото спасение, въведено от Божия Син в Последните Дни В този конкретен смисъл, правдата обитава “на небето и на земята.” Йоан вижда след това, като централна част на това Ново Създание, Святия град, Новия Ерусалим. Отново трябва да помним, че Исус Христос извърши едно спасение, едно Ново създание, с първоначална, прогресивна и окончателна част. Окончателната реалност на есхатологичното Ново Създание е също настоящата реалност на първоначално-прогресивното Ново Създание. Никоя страна на това спасение не трябва да се издига така, че да се изключват или незаслужено принизяват другите. Новият Завет учи, че при отлъчването и екзекуцията на Стария Ерусалим заради неговото нарушаване на завета, християните стават граждани и наследници на Новия Ерусалим, Града, чийто произход е в небето, който слиза от небето от Бога (3:12; ср. След това Новият Завет продължава, като казва: Всичко това, и небето! Фил. 3:21); Новото Създание не е само състояние, установено първоначално от Христос и прогресивно развиващо се сега; един ден то ще бъде окончателно установено, в завършено, абсолютно съвършенство![8] Градът е приготвен като Невяста украсена за нейния Съпруг. Невястата не е просто в Града; Невястата е Градът (ср. ст. 9-10). Ясното определяне от св. Йоан на Града като Невястата на Христос служи като друго свидетелство, че Божият Град е настояща, както и бъдеща реалност. “Невястата” от седмичното Сватбено Тържество на причастието (19:7-9) е “обичният Град” на Царството на Христос (ср. 20:9). Ние сега сме в Новия Ерусалим, както Библията ни казва категорично: “Но пристъпихме до хълма Сион, до града на живия Бог, небесния Ерусалим, и при десетки хиляди тържествуващи ангели, при събора на първородните, които са записани на небесата. 3 Ако сме граждани на небето, както заявява Павел (Еф. 2:19), също е вярно, че небето обитава в нас (Еф. 2:20-22). Всъщност, Самото Слово обитава между нас (Йоан 1:14); Той и Неговият Баща са направили Своето обиталище в нас (Йоан 14:23); и така ние сме Храмът на живия Съответно, видението на св. Йоан за Святия Град е последвано от силен глас от престола, който казваше: Ето, скинията на Бога е с хората; Той ще обитава с тях; те ще бъдат Негови хора, и сам Бог, техен Бог, ще бъде с тях. Отново, това е повторение, на това, което вече научихме в това пророчество (3:12; 7:15-17). новозаветната Църква обещанието на Закона и на пророците е осъществено: “Още ще поставя скинията Си между вас, и душата Ми не ще се погнуси от вас. Ще ходя между вас и ще съм вашият Бог, и вие ще бъдете Мои хора” (Левит 26:11-12); “При това ще направя с тях завет на мир, който ще бъде вечен завет с тях; и като ги настаня ще ги умножа, и ще положа светилището Си всред тях до века. И скинията Ми ще бъде всред тях; и Аз ще бъда техен Бог, и те ще бъдат Мои люде. Тогава народите ще познаят, че Аз Господ освещавам Израил, когато светилището Ми бъде всред тях до века” (Езек. 37:26-28). Както стих 9 изяснява, този текст е завършването на раздела от пророчеството за Чашите. В неговото начало св. Йоан видя Светилището на Скинията изпълнено с дим, така че никой не можеше да влезе в него (15:5-8), а после чу “силен Глас” от светилището да заповядва на седемте ангела да излеят своите Чаши на гняв върху Земята (16:1). При изливането на седмата чаша отново излезе “силен Глас” от Светилището, казващ: “Сбъдна се” – създавайки голямо земетресение, в което градовете паднаха и всяка планина и остров “побягнаха,” когато центърът на видението се обръща към унищожението на Вавилон, лъженевястата (16:17-21). Сега, при края на раздела за Чашите, земята и небето са “побягнали” (20:11; 21:1), и отново св. Йоан чува силен Глас от небето, обявяващ, че достъпът до светилището е бил осигурен в най-голямата възможна степен, защото Скинията на Бога е между хората. Скоро този същия Глас отново ще прогласи: “Сбъдна се” (ст. 6), когато видението обърне нашето внимание към установяването на Истинската Невяста, Новия Ерусалим. 4-5 Гласът, който св. Йоан чува, продължава: И Той ще избърше всяка сълза от очите им, и смърт няма да има вече; нито ще има вече жалеене, ни плач, ни болка. Можем да очакваме абсолютното и съвършено изпълнение на това обещание в Последния Ден, когато последният враг бъде победен. Но по принцип, това вече е вярно. Исус каза: “Аз съм Възкресението и Живота; който вярва в Мен, ако и да умре, ще живее; и никой, който е жив и вярва в Мене, няма да умре до века” Бог вече е избърсал нашите сълзи, защото сме участници в Неговото Първо Възкресение. Едно поразително свидетелство на това е очевидната разлика между християнските и езическите погребения: Ние, скърбим, но не като такива, които нямат надежда (1 Сол. 4:13). Бог е отнел жилото на Всички тези благословения са дошли, защото първите неща са преминали. И Седящият на Престола каза: Ето, подновявам всичко. Това е друга препратка към учението на св. Павел: “Затова, ако някой е в Христос, той е ново създание; старото премина; ето всичко стана ново” (2 Кор. 5:17). Отново, разбира се, виждаме факта, че това важи сега, както и за Последния Ден. Единствената съществена разлика между темите на 2 Коринтяни 5 и Откровение 21 е това, че св. Павел говори за изкупения индивид, докато св. Йоан говори за изкупената общност. И индивидът, и общността са сътворени наново, обновени, и възстановени в Рая в спасението, и това космическо възстановяване вече е започнало. Йоан вижда, че това, което започна в привидно (от гледна точка на първи век) изолирани случаи, е всъщност вълната на бъдещето. Новото Създание ще изпълни земята; цялото творение ще бъде обновено. Това е вярно първоначално, ще бъде абсолютно вярно есхатологични – и ни дава модел за нашата работа междувременно, защото то също ще бъде изработвано прогресивно. Новото Създание трябва да се разгръща, и всяка негова подробност трябва да бъде разбрана и приложена на практика, от царското свещенство в тази епоха. Великият историк на Църквата Филип Шаф разбира това: “На Господа и на Неговото царство принадлежи целият свят, с всичко, което живее и се движи в него. Всичко е ваше, казва апостолът [1 Кор. 3:22]. Религията не е изолирана, отделна сфера от човешкия живот, а божественият принцип, чрез който целият човек трябва да бъде проникнат, пречистен и усъвършенствуван. Той го обхваща в неговата неделима цялост, в центъра на неговото същество; за да внесе светлина в неговото разбиране, святост в неговата воля и небето в неговото сърце; и така да простре свещеното освещение на новото раждане, и славната свобода на Божиите деца, над целия негов вътрешен и външен живот. Никоя форма на съществуване не може да устои на обновяващата сила на Божия Дух. Няма рационален елемент, който да не може да бъде осветен; няма област на естествения живот, която да не може да бъде прославена. Създанието, в най-отдалечените краища на света, нетърпеливо очаква изявяването на Божиите синове, и въздиша за същото славно освобождение. Цялото творение се стреми към изкупление; а Христос е вторият Адам, новият универсален човек, не просто в религиозен, но в абсолютен смисъл. Възгледът, застъпван от римския монастицизъм и протестантския пиетизъм, чрез който християнството е направено да се състои в абстрактна съпротива срещу естествения живот, или в бягство от света, е напълно противен на духа и на силата на Благовестието, както и заблудителен в своето предназначение. Християнството е изкуплението и обновяването на света. То трябва обнови всички рече ми: Сбъднаха се! Това е другата страна на обявяването на разрушаването на Вавилон (16:17), като и двата текста служат като отглас на Неговия вик на Кръста: “Свърши се!” (Йоан 19:30). Чрез Своето изкупление Христос придоби вечно поражение на враговете Си и вечно благословение за Своя народ. Седящият на Престола назовава Себе Си (както в 1:8) Алфа и Омега (на български “А и Я”), означаващи Началото и Краят, Източникът, Целта и Смисълът на всички неща, Този, Който дава увереност, че обещанията ще бъдат изпълнени. Тук това се казва, за да потвърди следващите думи, в обещанието на Христос за Причастието. Отбелязахме по-горе, че последните думи на нашия Господ от Кръста в Евангелието на св. Йоан (“Свърши се!”) са отразени тук; но има нещо повече. Защото след като Исус прогласи това, Той издъхна; и когато римските войници дойдоха и видяха, че е умрял, “един от войниците прободе с копие ребрата Му; и веднага изтече кръв и вода” (Йоан 19:34). Йоан Златоуст коментира: “Не без цел, нито случайно, излязоха тези потоци, а защото Църквата е образувана от тях: Посветените са новородени чрез вода, и са хранени чрез Кръвта и Плътта. Тук е произходът на Тайнствата; че когато се приближавате към тази величествена чаша, да подхождате към нея, сякаш пиете от самия източник.”[10] По тази причина Господ казва: На жадния ще дам да пие безплатно от извора на Живата вода. “Безплатно” за нас; защото изворът на живота блика от Неговата собствена плът. Нашето изкупление беше платено “не с тленни неща като сребро или злато . . а със скъпоценната кръв на Христос, като Агне без недостатък и пречисто” (1 Пет. 1:18-19). Водата ни храни безплатно, извирайки вътре нас и след това изтичайки от нас, за да даде Живот на целия свят (Йоан 4:14; 7:37-39). 7 Темата на Седемте Писма е повторена в обещанието за победителя, победоносния християнски победител: Който побеждава, ще наследи тези неща. Това пророчество никога не е изпускало от погледа си своя характер като практично, етично послание към църквите (а не голо “предсказание” за идещи събития). Трябва също да отбележим, че наследяването на всички тези обещания е изключително право на победителя. Както вече видяхме, св. Йоан не допуска съществуването на пораженческо християнство. Има само един вид християнин: победителят. Божието дете се характеризира с победа срещу всяка съпротива, срещу самия свят (1 Йоан 5:4). Нещо повече, Бог също уверява победителя за Своята вярност към Неговото заветно обещание за спасение: Аз ще бъда негов Бог, и той ще бъде Мой син (ср. Най-висшата и най-пълна наслада на общението с Бога ще стане в небето за вечността. Но, първоначално и прогресивно, това е вярно сега. Ние вече живеем в новото небе и в новата земя; ние сме граждани на Новия Ерусалим. Старите неща преминаха, и всичко стана ново. 8 Всяка възможност за универсалистко тълкувание е отхвърлена от този мрачен стих. Самият Бог дава девет[11] описания на окончателно непокаяните и неизкупените – обобщено изброяване на Неговите врагове, последователите на Змея – които “няма да наследят Божието царство” (1 Кор. 6:9; ср. Гал. 5:21), но чийто дял е в езерото, което гори с огън и с жупел, което е Втората смърт. Тези осъдени на окончателна гибел са страхливите, обратно на богоугодните победители; невярващите, обратно на онези, които не са се отрекли от вярата (ср. 2:13, 19; 13:10; 14:12); грешници, обратно на (pharmakoi), дума означаваща “отровни магьосници или аборционисти” (ср. 9:21; 18:23; идолопоклонници (ср. 2:14, 20; 9:20; 13:4, 12-15); и всички лъжци (ср. Както изтъква Суит, “списъкът принадлежи, като подобните списъци в посланията, към контекста на кръщението, събличането на ‘стария човек’ и обличането на новия” (ср. Новият Ерусалим (21:9-27) 9 Този стих свързва в едно последната част на Откровение, установявайки литературната връзка на глави 15-22. Един от седемте ангела, които държаха Седемте чаши, е този, който открива на св. Йоан Новия Ерусалим, точно както един от същите седем ангела му показа видението за Вавилон (17:1); а тук Невястата, Жената на Агнето, е противопоставена на Блудницата, невярната съпруга. Йоан е отведен в Духа (ср. 1:10; 4:2; 17:3) на голяма и висока планина, съзнателно противопоставяне на пустинята, където видя Блудницата (17:3). Видяхме (при 14:1), че образът на Планината говори за Рая, който се намираше на високо плато, откъдето водата на живота течеше по целия свят (ср. 22:1-2). Апостолът вижда Святия град, Ерусалим, слизащ от небето от Бога. Картината, разбира се, не е предназначена да породи образи на космически станции, или на градове буквално плаващи във въздуха; тя по-скоро показва божествения произход на “Града, който има основи, на който архитект и строител е Бог” (Евр. 11:10). По време на отстъплението на Юда пророк Езекиил видя Облака на Славата да се оттегля от Храма и да отива на изток, към Елеонския хълм (Езек. 10:18-19; 11:22-23); по-късно, в своето видение на Новия Ерусалим, той вижда Облака на Славата да се завръща да обитава в новия Храм, Църквата (Езек. 43:1-5). Това е изпълнено когато Христос, въплътената Божия Слава, се възнесе до Своя Баща в Облака от Елеонския хълм (Лука 24:50-51), изпращайки след това Своя Дух да изпълни Църквата на Петдесятница. Вероятно е имало по-късен образ на това предаване на Облака на Славата към Църквата, когато на Петдесятница през 66 от Хр., докато свещениците в Храма са изпълнявали своите задължения, се е чуло “много силно разтърсване и грохот,” последвани от “глас, като на войска, викащ: ‘Отиваме си оттук!’”[14] Ърнест Мартин коментира: “Това напускане на Храма от Божеството в деня на Петдесятница през 66 от Хр. е било точно 36 години (с точност до един ден), след като за пръв път Святият Дух е бил даден в сила на апостолите и на другите при първата християнска Петдесятница, записана в Деяния 2. И сега, на същия ден на Петдесятница е дадено свидетелство, че самият Бог изоставя Храма в Ерусалим. Това означава, че Храмът вече не е свято светилище, и че сградата вече не е по-свята отколкото коя да е друга светска сграда. Забележително, дори юдейските писания показват, че юдеите са признавали, че Шекина, Божията слава, е изоставила Храма по това време и е останала над Елеонския хълм в продължение на 3½ години. По време на този период се е чувал глас от местността на Елеонския хълм, който призовавал юдеите да се покаят от своите дела (Midrash Lam. 2:11). Това има интересно отношение към историята на християнството, защото сега знаем, че Исус Христос беше разпнат и възкръсна от мъртвите на Елеонския хълм[15] – точното място, където юдейските писания казват, че Божията слава Шекина е останала в продължение на 3½ години след нейното напускане на Храма в деня на Петдесятница, 66 от Хр. Юдейските сведения казват, че юдеите отказали да се вслушат в това предупреждение от славата Шекина (което те наричали Бет Кол – Божия глас), и че тя напуснала земята и се върнала на небето точно преди последната обсада на Ерусалим от римляните през 70 от Хр. След Петдесятница 66 от Хр. никой мислещ човек сред християните, който зачитал тези очевидни чудотворни знамения свързани с Храма, не е можел да вярва, че сградата продължава да бъде свято светилище на Бога. Самият Йосиф Флавий обобщава убеждението на много хора, които повярвали, че Бог ‘се е отвърнал дори от светилището’ (Юдейската война, II:539), че Храмът ‘не е вече Божие обиталище’ (Юдейската война, V.19), защото ‘Божеството напусна светите места’ (Юдейската война, V.412).”[16] Пишейки по времето, когато тези събития все още силно занимават умовете на юдеите, св. Йоан обявява, че Шекина, Божията слава, сега почива върху истинския Свят Храм/Град, завършения Рай – Невястата на Христос. Новият Ерусалим е описан още като притежаващ светило (phōstēr) – буквално, звезда или светлинен носител (ср. Бит. 1:14, 16 [LXX], където това е използвано по отношение на слънцето, луната и зведите); св. Павел използва същата дума, когато казва, че християните блестят “като светила на света” (Фил. 2:15; ср. Това съответствува на слънцето, с което е облечена Жената в 12:1 – освен че сега светилото на Невястата, по-светло дори от слънцето, блести със Славата на самия Бог: като някой много скъпоценен камък, като яспис, прозрачен като кристал, по образа на Този, който беше като “камък яспис и Луис пише: “Сериозно нещо е да живееш в общество на възможни богове и богини, да помниш, че най-тъпата и най-безинтересна личност, с която можеш да говориш, един ден може да бъде създание, което ако беше видял сега, щеше силно да бъдеш изкушен да му се поклониш, или ужас и поквара, с които ако срещнеш сега, са само в кошмарите. По цял ден ние в известна степен помагаме един на друг към едно от тези направления. Ние трябва да провеждами всичките си общувания един с друг, всички приятелства, всяка любов, всяка игра, всяка политика имайки предвид тези смайващи възможности, със страхопочитанието и благоразумието, което им се дължи. Няма обикновени хора. Никога не сте говорили с обикновен смъртен. След самото Благословено Тайнство, вашият ближен е най-святият предмет, който е представен на вашите сетива. Ако той е ваш християнски ближен, той е свят почти по същия начин, защото и в него Христос vere latitat* – прославящият и прославеният, Самата Слава, е напълно скрит.”[17] 12-14 Жената от 12:1, освен славното си облекло, носеше корона от дванадесет звезди; тя сега е заменена от друга корона с дванадесет звезди – този път “корона” от украсени със скъпоценни камъни стени. Но тъй като облеклото на Невястата отговаря на това на възцарената Слава в 4:3, Йоан е внимателен да направи нейната “корона” да отговаря на окръжността от дванадесет и в този текст. Там Престолът беше ограден от две групи от дванадесет, двадесетте и четири старци на престоли. Така и тук, Невястата-Град е коронясана с две групи по дванадесет: патриарсите и апостолите. “Преминаването от корона върху челото на жена към пръстен от градски стени е било нещо обикновено за съвременниците на св. Йоан; установената емблема за град е била фигурата на жена с корона от крепостни укрепления.”[18] Във видението на Езекиил се намеква, че Градът има голяма и висока стена, защото “портите, за които говори пророкът [Езек. 48:31-34], са входните пристройки, входа или кулите на портата, които съставляват градската стена”;[19] това става ясно от сведенията на св. Йоан. Дванадесетте порти на Града са пазени от дванадесет ангела (ср. херувима, който пазеше Едемската врата в Бит. 3:24), и са надписани с имената . . на дванадесетте племена на на синовете на Израил, друг общ белег с видението на Езекиил (Езек. 48:31-34). Суит коментира: “Дванадесетте порти на Зодиака в небесния град са поставени под контрола на Библията: Израел е ядрото на божественото общество.”[20] Градът има три порти на изток, и три порти на север, и три порти на юг и три порти на запад. В дискусията върху 7:5-8 видяхме, че дванадесетте племена на Израел са изброени от св. Йоан (и преди него от Езекиил) по такъв начин, че да “уравновесяват” синовете на Лия и Рахил. Редът, по който са изброени портите (изток, север, юг, запад) отговаря на този племенен списък – което трябва естествено да очакваме, след като св. Йоан споменава портите в техния необичаен ред непосредствено след като споменава дванадесетте племена. С други думи, той възнамерява ние да използваме сведенията от този стих, за да се върнем и да решим гатанката от 7:5-8 (виж таблиците в Глава 7, “Истинският Израел”). Има друго любопитно нещо в този стих: Св. Йоан ни казва, че портите са буквално от изток, от север, от юг, от запад – представяйки, както предполага Суит, “картина на мнозина, идващи от четирите посоки на света (Ис. 49:12; Лука 13:29).”[21] Както показва св. Йоан по-късно, народите ще ходят по светлината на Града, земните царе ще донасят своето богатство в него, и неговите порти ще бъдат винаги отворени за тях (ст. 24-26). Йоан разширява тази образност: Градската стена имаше дванадесет основни камъка с дванадесет имена на тях, имената на дванадесетте апостоли на Агнето. Това, разбира се, е точно Павловата теология: “Затова вие не сте вече странни и пришелци, но сте съграждани на светиите и членове на Божието семейство: понеже бяхте съградени върху основата на апостолите и пророците, като е краеъгълен камък сам Христос Исус, върху когото всяко здание, стройно сглобено, расте за храм свет на Господа; в който и вие се съграждате заедно в Духа за Божие обиталище” (Еф. 2:19-22). Излишно е да се казва, че възгледът на св. Павел и на св. Йоан за Божия град, Църквата, е, че в своите стени тя обхваща и старозаветните, и новозаветните вярващи. Както историческата църква винаги е признавала, има само един начин за спасение, Заветът на Благодатта; фактът, че той е действувал под различни наредби, не влияе на същностното единство на единия Божий народ през вековете. 15-17 И този, който говореше с мене – един от седемте ангели на Чашите (ст. 9) – имаше мярка, златна тръстика, за да измери Града, неговите стени и портите му. Светилището беше измерено по-рано, като признак на неговата неприкосновеност и защита (11:1-2); сега самият Град ще бъде измерен, защото самият Град е Храмът. За да покаже това, св. Йоан ни казва, че Градът е изложен като квадрат, и дължината е равна на широчината му: той е съвършено квадратен. И измери града с тръстиката . . неговата дължина и широчина и височина бяха еднакви. Като Пресвятото място – божественият модел за всяко общество – Градът е съвършен куб (ср. 3 Царе 6:20): самият Нов Ерусалим е космическо Пресвято място. В същото време, обаче, трябва да отбележим друго измерение на тази образност. Съчетанието на квадрат с планина (ст. 10) показва идеята за пирамида, “космическата планина,” която се вижда в древните общества по целия свят. Първоначалният Рай беше първата “пирамида,” Градина-Храм-Град на върха на планина; и когато пророците говорят за спасението и обновлението на земята, то почти винаги е Всяка страна на Града – дължина, широчина и височина – се оказва дванадесет хиляди стадии; стената на Града се оказва сто четиридесет и четири лакти. Абсурдността на “буквализма” е смущаващо видима, когато той се опитва да борави с тези мерки. Числата са очевидно символични, множители на дванадесет, които се отнасят за величието, обхватността и съвършенството на Църквата. Но “буквалистите” се чувствуват принудени да преведат тези числа в съвременни мерни единици, получавайки стена, която е дълга 1,500 мили и 216 фута (или 72 ярда) висока.[22] Ясните символи на св. Йоан са изтрити, и нещастният читател на Библията е оставен само с бърканица от безсмислени числа (какво може да означава “216 фута”?). Иронично, “буквалистът” се оказва в нелепата позиция да изтрие буквалните числа на Божието Слово и да ги замени с безсмислени символи! Йоан прави привидно небрежната, направена между другото и любопитна забележка, че тези човешки мерки (стадии и лакти) са също ангелски мерки. Но това не е толкова тайнствено както изглежда отначало. Йоан просто изважда наяве това, което се предполага в цялото пророчество: че има божествено отредени съответствия между ангелите и хората. Ангелската дейност, видяна в Откровение, е модел за нашата собствена дейност; когато видим Божията воля да се върши на небето, ние трябва да подражаваме на тази дейност на земята. Небето е модел за земята, Храмът е моделът за Града, ангелът е моделът за човека. Точно както Духът се носеше над първоначалното създание, извайвайки го по образа на небето, така нашата задача е да “направим на небе” света, осъществявайки Божиите инструкции в най-пълна степен. 18-21 Градът сега е описан чрез скъпоценни камъни, като съвършеното изпълнение на първоначалния Едемски модел (ср. Езек. 28:13).[23] Материалът на стената беше яспис, образ на Самия Бог (4:3; 21:11); а Градът беше от чисто злато, като чисто стъкло (златото е образ на Божията Слава, и затова беше използвано в Скинията и в Храма и върху облеклото на свещениците; а за златото, свързвано с Рая, се казва, че е “добро,” т.е. чисто, без примеси: Бит. 2:12). Дванадесетте основни камъни на Града бяха украсени с всякакъв вид скъпоценни камъни, като нагръдника на Първосвещеника, който имаше четири реда с по три скъпоценни камъка на всеки, представляващи дванадесетте племена на Израил (Изх. 28:15-21): Невястата е украсена за своя Младоженец (ст. 2). Изразът скъпоценни камъни се използва в 3 Царе 5:17 за основните камъни на Соломоновия храм; сега, в есхатологичния Град-Храм, те са наистина “скъпоценни камъни,” във всякакъв смисъл. Първият основен камък беше яспис; вторият, сапфир, третият халкедон, четвъртият смарагд, петият сардоникс, шестият сард, седмият хрисолит, осмият, вирил, деветият топаз, десетият хрисопраз, единадесетият яцинт, дванадесетият аметист. Имало е няколко опита да се открие основанието на св. Йоан да изброи камъните в този ред, като най-известното е предположението на Р. Чарлз, че скъпоценните камъни са свързани със знаците на Зодиака, и че “знаците или съзвездията са дадени в определен ред, и то точно обратния ред на действителния ход на слънцето през съзвездията.” Това показва, както той казва, че св. Йоан “счита Святия Град, който описва, като нямащ нищо общо с етническите спекулации на собственото си време и на миналото относно града на боговете.”[24] Чарлз е последван по този въпрос от няколко коментатори,[25] но по-късните изследвания опровергават тази теория.[26] Суит изтъква, че “Филон (Специални закони I.87) и Йосиф Флавий (Юдейска история, III.186) свързват скъпоценните камъни със Зодиака, но само като част от космическия символизъм, който те приписват на облеклото на първосвещеника; ср. Целта на Йоан е подобна. Всяка пряка астрономическа връзка е унищожена, когато той ги свързва не с дванадесетте порти на небесния град, а с основите.”[27] Най-разумното обяснение за реда на камъните идва, както можем да очакваме, от Остин Фарър. Той показва, че камъните са положени в четири реда по три скъпоценни камъка на всеки ред, както на нагръдника на първосвещеника: “Св. Йоан не се придържа нито към реда, нито към имената на камъните от гръцкия вариант на Септуагинта на Изход, и всяко изследване, което можем да предприемем относно преводите на еврейските имена, които той може да е предпочел, пред онези, предложени от Септуагинта, може само да ни доведе до бездната на несигурността. Разумно е да предположим, че той не си е правил труда да направи нещо повече от даването на мелодичен списък в някакво грубо съответствие със списъка в Изход. Той така е подредил гръцките имена, че да наблегне на тяхното разделение на три. Всички, освен три от тях, завършват със звука с, а трите изключения със звука н. Той е поставил окончанията на н като местата на разделение, така: Яспис, сапфирос, халкидон; смарагдос, сардоникс, сардион; хрисолитос, вирилос, топазион; хрисопрасос; хиацинтос, аметистос. “Защо трябва да се стараем да направим повече? Ако той прави съвършено изработен списък, какво би направил, освен да съответствува точно на списъка с племената, които вече е подредил за нас в [глава] 7? И как нашето разбиране ще се увеличи от това? Йоан желае да даде плът на своето видение, като изброява племената; но той вече е изброил племената. Затова той изброява камъните, които (както знаем от Изход) трябва да се считат за равнозначни на племената. Той набляга на две неща: първо, че имената на племената могат да бъдат заменени с имената на апостолите – и в крайна сметка, по-вярно е новият мистичен дванадесетократен Израел да бъде описан като обществото, събрано около апостолите, отколкото като действителните наследници на Рувим, Симеон, Левит и останалите. Второ, той поставя ясписа начело на списъка и така без съмнение да означава Юда и неговия апостол (ср. А ясписът е общия материал на гореспоменатите стени, и цветът на божествената слава. Значението на алегорията е ясно. Месията е главният краеъгълен камък; бивайки основан върху Него, целият град, или Църква, придобива същността и цвета на божествената слава.”[28] Вместо да бъдат подредени според знаците на Зодиака и техните дванадесет порти, дванадесетте порти бяха дванадесет бисера; всяка от портите беше един бисер. Очевидно, тези врати са само декоративни и за украшение, а не предназначени да отблъснат атака; но тъй като Градът трябва да обхване целия свят, така или иначе няма опасност от атака. Наблягайки на огромното богатство и слава на Новия Ерусалим, св. Йоан ни казва, че улицата на Града е от чисто злато, като прозрачно стъкло. Можем да отбележим, че стойността, която хората винаги са вменявали на златото и скъпоценните камъни, произтича от първоначалната стойност, която Бог е вложил в тях. Бог е вложил в нас желание за скъпоценни камъни, но Неговото Слово говори ясно, че богатството трябва да се придобива като следствие от Божието Царство и от Неговата правда (Мат. 6:33). Блудницата беше украсена със скъпоценни камъни и загина с тях; Невястата е украсена със скъпоценни камъни заради своя съюз с Младоженеца. Бог е Този, Който дава силата да се придобива богатство, за Негова слава (Вт. 8:18); когато превърнем даденото ни от Бога богатство в идол, той го отнема от нас и го запазва за праведните, които го използват за Божието царство и са щедри към бедните (Йов 27:16-17; Пр. 13:22; 28:8; Екл. 2:26). Осем века преди св. Йоан пророк Исая описва идещото спасение като Град украсен със скъпоценни камъни: От наскърбена, смутена, безутешна, Ето, Аз ще постеля камъните ти в красиви цветове, И ще положа основите ти от сапфири; Ще направя кулите ти от рубини, Портите ти от антракс, И цялата ти ограда от отбрани камъни. Интересно е, че на еврейски думата преведена като красиви цветове е очни сенки (ср. 4 Царе 9:30; Ер. 4:30); отново, стената на Божия Град е само декоративна: построена от скъпоценни камъни, с козметика вместо “хоросан.” Идеята е, че Строителят е приказно богат, и напълно уверен, че няма да има атака. Това, казва Исая, е бъдещето на Църквата, Божия Град. Тя ще бъде богата и в безопасност от врагове, както обяснява останалата част от текста: Всичките ти чада ще бъдат научени от Господа; И голям ще бъде мирът на чадата ти. С правда ще се утвърдиш; Далеч ще бъдеш от угнетението, защото не ще се боиш, - Далеч от ужасяването, защото не ще се приближи до тебе. Ни едно оръжие скроено против тебе не ще успее; И ще победиш всеки език, който би се повдигнал против тебе в съд. Това е наследството на слугите Господни, И правдата им е от Мене, казва Господ. 22-23 Целият Град е Храмът, както видяхме – но в него няма светилище, защото неговия храм е Господ Бог Всемогъщият и Агнето. Това е наистина друг начин за изявяване на благословенията, описани по-рано: “Който победи, ще го направя стълп в храма на моя Бог; отгдето няма вече да излезе навън” (3:12), “Затова те са пред престола на Бога и Му служат денем и нощем в Неговия храм; и Седящият на Престола ще разпростре скинията Си върху тях” (7:15). Градът, в който живеят, е техният Храм; в него няма храм, чиито стени или врати да застават между тях и Бога, Когото почитат. Бог е храм на града, а градът е храм на Бога.”[29] Обитаван от Бога в Облака на Славата, Градът блести с първоначалната, непроменена Светлина на Духа. Така Градът нямаше нужда от слънце, нито от луна да го осветява, защото Божията слава го осветяваше, и неговото светило е Агнето, както Исая предсказа: Стани, свети, защото светлина дойде за тебе, И славата Господна те осия. Защото, ето, тъмнина ще покрие земята, И мрак племената; А над тебе ще осияе Господ, И славата Му ще ти се яви. Народите ще дойдат при светлината ти, И царете при бляскавата ти зора. Слънцето не ще ти бъде вече светлина денем. Нито луната със сиянието си ще ти свети; Но Господ ще ти бъде вечна светлина, И дните на жалеенето ти ще се свършат. Твоите люде всички ще бъдат праведни; Земята ще им бъде вечно наследсво; Те са клонче, което Аз съм посадил, Дело на Моите ръце, за да се прославям. 24-27 В същия текст Исая пророкува, че народите по земята ще се стекат към Божия Град, носейки цялото богатство на своите общества: Защото изобилието на морето ще се обърне към тебе, Имотът на народите ще дойде при тебе. Множеството камили ще те покрият, мадиамските и гефарските камилчета; Те всички ще дойдат от Сава; Злато и темян ще донесат И ще прогласят хваленията Господни... Ето, островите ще Ме чакат С тарсийските кораби набело, За да доведат от далеч синовете ти Заедно със среброто им, и златото им, Заради името на Господа твоя Бог, И за Светия Израилев, защото те прослави... Портите ти ще бъдат винаги отворени, Не ще се затворят ни денем, ни нощем, За да се внася в тебе имота на народите. Йоан прилага това пророчество за Новия Ерусалим: народите ще ходят по неговата Светлина, и земните царе ще донасят в него своите славни неща. Портите му не ще се затварят денем, (а нощ не ще има там); па и народите ще донасят в него савните си и ценни неща. И в него никак няма да влезе нещо нечисто, нито онзи, който върши мерзост и който лъже, а само записаните в книгата на живота на Агнето. Исус заповяда на Своята Църква да бъде точно това: Град върху хълм (Мат. 5:14-16), светлина на света, сияеща пред хората, за да могат те да прославят Бога Баща. Очевидно на Новия Ерусалим не може да се гледа само според вечното бъдеще, след крайния съд. Във видението на св. Йоан народите все още съществуват като народи; но народите са обърнати, стичайки се към Града и носейки своите богатства в него. Разбира се, “другата страна на факта, че езичниците донасят своята почит и слава, е че те донасят и своите мерзости. Достъпът на езичниците тук е в силно противопоставяне с техния достъп в 11:2. Самото присъствие на неновородените езичници във външния двор говореше за разрухата на Стария Ерусалим; Новият ги приема осветени в своите неразделени предели.”[30] В друго удивително пророчество за влиянието на Благовестието върху света Исая пише: Така казва Господ Иеова: Ето, ще издигна ръката Си към народите, И ще възвися знамето Си пред племената; И те ще доведат синовете ти в обятията си. И дъщерите ти ще бъдат донесени на рамената им. Царе ще бъдат твои хранители, И техните царици твои кърмилници; Ще ти се поклонят с лице до земята, И ще лижат пръстта на нозете ти; И ти ще познаеш, че Аз съм Господ, И че онези, които Ме чакат, не ще се посрамят. Уилиям Саймингтън коментира: “Пророчеството се отнася за новозаветните времена, когато езичниците се събират при Изкупителя. Забележителна характеристика на тези времена ще бъде подчинението на държавните владетели пред Църквата, което със сигурност предполага тяхното подчинение на Христос Главата. Царе ще бъдат твои хранители е образ, който изразява най-нежна грижа, най-търпеливо внимание; не само защита, но активно и неуморно хранене и подкрепа. Ако, според мнението на някои, най-доброто нещо, което може да направи държавата за Църквата, е да я остави на мира, да я остави да се справя сама, да не се интересува от нейните грижи, трудно е да се види как този възглед може да бъде примирен с образа на грижовната хранителка, чиито задължения ще бъдат зле изпълнявани при такова отношение на слаба грижа.”[31] Когато светлината на Благовестието свети чрез Църквата към света, светът се обръща, народите се научават, и богатството на грешниците се наследява от праведните. Това е основно обещание в Писанието от началото до края; това е моделът на историята, посоката, в която се движи светът. Това е нашето бъдеще, наследството на идещите поколения. Дарът на Святия Дух гарантира изпълнението на Божиите обещания: не че Той ще направи нови неща, но че ще обнови всичко.[32] Виж John Murray, “The Reconciliation,” The Westminster Theological Journal, XXIX (1966) 1, pp. 1-23; Collected Writings, 4 vols. (Edinburgh: The Banner of Truth Trust, 1976-82), Vol. 4, pp. 92-112. Виж David Chilton, Paradise Restored: A Biblical Theology of Dominion (Ft. Worth, TX: Dominion Press, 1985), pp. 23-26. John Owen, Works, 16 vols. (London: The Banner of Truth Trust, 1965-68), Vol. 9, p. 134. Ibid. Ibid., pp. 134f. Norman Shepherd, “The Resurection of Revelation 20,” The Westminster Theological Journal, XXXVII За нещастие, почти изключително футуристичното тълкувание на такива текстове в близкото минало – и съпътствуващият неоплатоничен възглед, че е безполезно и дори грешно да се работи за “превръщането на този свят в небе” – означава, че едно правилно настояване на настоящата реалност на Царството изглежда обръща посоката на Новия Завет. Където Библията казва: “Не само в този век, но и в идещия,” нашата ревност да възстановим библейския поглед ни води понякога да кажем: “Не само в идещия свят, но също и в този век.” Очевидно, опасността на това е, че може да произведе пренебрежение към една истински библейска есхатология. Philip Schaff, The Principle of Protestantism, trans. John Nevin (Philadelphia: United Church Йоан Златоуст, Проповеди на св. Йоан, lxxxv. Девет, т.е. ако се приеме варианта на “Текстът на мнозинството” за и грешници; Textus Receptus и т. нар. “критически текст” (Нестъл и пр.), пропускат тези думи, оставяйки осем описания. Според някои изследователи на символизма, числото 9 се свързва със съда в Библията, но свидетелството за това изглежда слабо и произволно; виж E. Bullinger, Number in Scriprure (Grand Rapids: Kregel Publications, [1894] 1967), pp. 235-42. Massyngberde Ford, Revelation: Introduction, Translation, and Commentary (Garden City, NY: Doubleday За употребата на pharmakeia и за сродните й думи по отношение на абортите в езическите и християнските писания, виж Michael J. Gorman, Abortion and the Early Church: Christian, Jewish, and Pagan Attitudes in the Greco-Roman World (Downers Grove, IL: InterVarsity Press, 1982), p. 48. Sweet, Revelation (Philadelphia: The Westminster Press, 1979), p. 300. Йосиф Флавий, Юдейската война, vi.v. 3. За това и други събития от 66 от Хр., виж Глава 9, “Целият ад се отприщва.” Виж Ernest L. Martin, The Place of Christ’s Crucifixion: Its Discovery and Significance (Pasadena, CA: Foundation for Biblical Research, 1984). Ernest L. Martin, The Original Bible Restored (Pasadena, CA: Foundation for Biblical Research, 1984), pp. 157f. vere latitat (лат.) – “наистина скрит.” Бел. прев. Lewis, The Weight of Glory: And Other Addresses (New York: Macmillan Publishing Co., 1949; revised ed., 1980), pp. 18f. Austin Farrer, The Revelation of St. John the Divine (Oxford: At the Clarendon Press, 1964), p. 215. Sweet, p. 304. Ibid. Виж например, New American Standard Bible. Виж Chilton, Paradise Restored, pp. 32-36. Charles, A Critical and Exegetical Commentary on the Revelation of St. John, 2 vols. (Edinburgh: Курсивът е негов. Виж напр. Caird, The Revelation of St. John the Divine (New York: Harper and Row, 1966), pp. 274-78; Rousas John Rushdoony, Thy Kingdom Come: Studies in Daniel and Revelation (Tyler, TX: Thoburn Press, [1970] 1978), pp. 221f. Виж T. Glasson, “The Order of Jewels in Rev. xxi. 19-20: A Theory Eliminated,” Journal of Theological Studies 26 (1975), pp. 95-100. Sweet, p. 306. Farrer, The Revelation of St. John the Divine, p. 219. Петнадесет години по-рано възгледите на Фарър върху предмета са били много по-сложни, както се вижда от неговата глава за реда на скъпоценните камъни в A Rebirth of Images: The Making of St. John’s Apocalypse (London: Dacre Press, 1949), pp. 216-44. Farrer, The Revelation of St. the Divine, p. 221. Ibid. William Symington, Messiah the Prince: or, The Mediatorial Dominion of Jesus Christ (Philadelphia: The Christian Statesman Publishing Co., [1839] 1884), p. 199f. Виж Alexander Schmemann, For the Life of the World: Sacraments and Orthodoxy (Crestwood, NY: Vladimir’s Seminary Press), p. 123.
1.1 2.1 3.1 4.1 5.1 5.2 6.1 7.1 7.2 8.1 8.2 8.3 8.4 8.5 9.1 9.2 10.1 10.2 10.3 10.4 10.5 10.6 10.7 11.1 12.1 13.1 14.1 15.1 16.1 17.1 18.1 18.2 18.3 18.4 19.1 20.1 20.2 20.3 20.4 20.5 20.6 20.7 20.8 21.1 22.1 22.2 22.3 22.4 22.5 23.1 24.1 24.2 24.3 24.4 24.5 24.6 25.1 26.1 26.2 26.3 26.4 26.5 27.1 27.2 27.3 28.1 28.2 28.3 28.4 28.5 29.1 29.2 29.3 30.1 30.2 30.3 30.4 30.5 30.6 30.7 31.1 31.2 32.1 33.1 33.2 33.3 33.4 33.5 33.6 33.7 34.1 34.2 34.3 34.4 34.5 35.1 35.2 35.3 35.4 35.5 35.6 35.7 36.1 37.1 37.2 37.3 37.4 37.5 37.6 37.7 38.1 38.2 38.3 38.4 38.5 38.6 38.7 39.1 39.2 39.3 40.1 40.2 40.3 40.4 40.5 40.6 40.7 40.8 41.1 42.1 42.2 42.3 42.4 43.1 44.1 45.1 46.1 47.1 48.1 49.1 49.2 50.1 51.1 51.2 51.3 52.1 53.1 53.2 53.3 53.4 53.5 54.1 55.1 55.2 55.3 55.4 56.1 57.1 57.2 57.3 57.4 57.5 58.1 59.1 59.2 59.3 59.4 60.1 60.2 60.3 61.1 61.2 61.3 61.4 61.5 61.6 62.1 62.2 63.1 64.1 64.2 64.3 64.4 65.1 65.2 66.1 66.2 66.3 66.4 67.1 67.2 68.1 68.2 68.3 68.4 69.1 70.1 70.2 70.3 71.1 71.2 71.3 71.4 71.5 71.6 72.1 72.2 72.3 73.1 74.1 74.2 75.1 76.1 77.1 78.1 79.1 80.1 81.1 82.1 82.2 83.1 84.1 85.1 86.1 87.1 88.1 89.1 90.1 90.2 90.3 90.4 90.5 90.6 90.7 90.8 91.1 92.1 92.2 92.3 92.4 93.1 93.2 93.3 93.4 93.5 94.1 94.2 94.3 95.1 95.2 95.3 95.4 96.1 97.1 97.2 97.3 97.4 97.5 98.1 98.2 98.3 98.4 98.5 98.6 98.7 99.1 99.2 99.3 99.4 99.5 99.6 99.7 99.8 99.9 99.10 100.1 101.1 101.2 101.3 101.4 101.5 101.6 101.7 102.1
Tagged: new heaven and earth Earth and heaven fled – Revelation 20:11b Previously: A great white throne – Revelation 20:11 The scripture Rev. 20:11b – Earth and heaven fled from His presence, and no place was found for them. (HCSB) Earth and heaven fled John remarks, “Earth and heaven fled from His presence, and no place was found for them” (v. 11b). The idea of earth and heaven – the created order for mankind’s habitation – fleeing from their Creator seems to personify the passing away of “the first heaven and the first earth,” to be replaced with “a new heaven and a new earth” (Rev. 21:1). The earth’s wicked stand in final judgment before God. They are about to be cast into hell for their sins. The redeemed already have been glorified. Therefore, God is putting an end to sin – and with it, an end to the consequences of sin in the created order. This has been His plan since eternity past and He has communicated it to us throughout human history. The Fall results not only in death for Adam and Eve and their descendants; it results in a curse upon the earth (Gen. 3:17-19). Even so, before that curse is pronounced, the Lord promises a Redeemer – a virgin-born Savior who crushes the head of Satan and ultimately reverses the effects of the Fall (Gen. 3:15). Throughout the Old Testament, we see several hundred prophecies of this promised Messiah and learn that He is to be born of a virgin in Bethlehem Eprathah (Isa. 7:14; Micah 5:2); that He is divine and will establish an everlasting kingdom (Isa. 9:6-7); that He is to suffer an excruciating death but conquer the grave (Ps. 16:9-11; 22:12-18); that in His suffering and death He is to bear the penalty for our sins (Isa. 53:3-6); that He is to heal the broken-hearted (Isa. 61:1-2); and that He is to judge people and restore the earth to its sinless perfection (Isa. We see the prophecies of the Suffering Servant fulfilled in Jesus of Nazareth. Continue reading Isaiah 66: Restoration and Retribution Prologue Where we are: When this takes place: Chapter 66 is part of the second major section of Isaiah and deals less with Judah’s immediate plight than with its future deliverance from Babylonian exile and ultimate glory. Key verses: Isa. 66:14-16 – You will see, you will rejoice, and you will flourish like grass; then the Lord’s power will be revealed to His servants, but He will show His wrath against His enemies. Look, the Lord will come with fire – His chariots are like the whirlwind – to execute His anger with fury, and His rebuke with flames of fire. For the Lord will execute judgment on all flesh with His fiery sword, and many will be slain by the Lord. Quick summary: “[M]en can look forward to the future with fear and with hope. God, the Creator, extends the offer of fellowship to the humble who are responsive to His Word (66:1–6). Zion is told to rejoice, confident that all her troubles are but birth pangs, and soon she will give birth to a glorious future (vv. 7–11). God will bless His land with peace and comfort His children in the day He executes judgment on sin (vv. 12–16). This book of powerful poetry ends in prose. God pledges that all mankind as well as the Jewish people will find Him at history’s end. The new heavens and the new earth He makes will endure. But the bodies of those who rebelled against the Lord will be scattered over old earth’s deadened lands (vv. 17–24)” (Lawrence O. Richards, The Bible Readers Companion, electronic ed., S. 445). Take note: Jesus quotes the concluding verse of Isaiah (66:24) in Mark 9:43-48 to contrast the final state of the redeemed with that of the lost. The prophet ends his book with these words: “As they [worshipers of God in the age to come] leave, they will see the dead bodies of the men who have rebelled against Me; for their maggots will never die, their fire will never go out, and they will be a horror to all mankind.” Seven hundred years later, Jesus quotes this passage to warn His listeners that there are everlasting consequences for rejecting Him. He urges them not to let anything keep them from “life” or “the kingdom of God.” Yet, just as many people reject Isaiah’s call to repentance, many in Jesus’ day – and even today – reject His invitation to life and thus will find themselves in “hell – the unquenchable fire” (Mark 9:43). God’s Throne and Footstool (Isa. The Lord is depicted figuratively as sitting on a throne, with the earth as His footstool. Jesus borrows this imagery in the Sermon on the Mount, instructing His disciples to speak truthfully – with a simple yes or no – and resist the contemporary trend to swear by heaven and earth (Matt. Stephen quotes this passage in Acts 7:49-50 in his defense before the Sanhedrin to remind the Jewish leaders that the magnificent temple in Jerusalem is inferior to the God who is worshipped there – a sovereign Lord who cannot be confined to man-made dwellings. Isaiah’s point is that God, who created all things and is greater than any house of worship, seeks a personal relationship with the one who is “humble, submissive in spirit, and who trembles at My word” (v. 2). For Israel, that word is primarily the Mosaic Covenant. Pointing the people back to the Word of God, Isaiah is telling them they need to obey it if they want to receive the Lord’s blessings. Divine Payback (Isa. The stark contrasts in verse 3 expose the people’s religious practices for what they really are: external rituals void of heartfelt worship. While bringing sacrifices and offerings to the temple, the people are murderers, idolaters and breakers of the dietary laws. They have “chosen their ways and delighted in their abominations.” Therefore, harsh judgment is coming. The people who profess to know the Lord, yet hate His people and discriminate against them, will feel the hand of divine discipline when the temple is destroyed. Jesus has similar words for the religious leaders in His day. Matthew 23 features a series of woes pronounced on religious hypocrites. Here is a sampling: - Woe to you, scribes and Pharisees, hypocrites! You pay a tenth of mint, dill, and cumin, yet you have neglected the more important matters of the law – justice, mercy, and faith. These things should have been done without neglecting the others. Blind guides! You strain out a gnat, yet gulp down a camel! - Woe to you, scribes and Pharisees, hypocrites! You are like whitewashed tombs, which appear beautiful on the outside, but inside are full of dead men’s bones and every impurity. In the same way, on the outside you seem righteous to people, but inside you are full of hypocrisy and lawlessness. - Snakes! Brood of vipers! How can you escape being condemned to hell? This is why I am sending you prophets, sages, and scribes. Some of them you will kill and crucify, and some of them you will flog in your synagogues and hound from town to town. So all the righteous blood shed on the earth will be charged to you, from the blood of righteous Abel to the blood of Zechariah, son of Berechiah, whom you murdered between the sanctuary and the altar. I assure you: All these things will come on this generation! Just as God tells the people in Isaiah’s day that He will use the Babylonians to judge them, Jesus tells the Jewish leaders that terrible days are coming upon them as well – divine retribution for rejecting God’s Son, the Messiah. This is fulfilled in 70 A.D. when the Romans sack Jerusalem, destroy the temple and scatter the Jews. Birth of a Nation (Isa. Israel’s return to the land after the Babylonian exile will be so swift that it is likened to a woman giving birth as soon as she experiences her first labor pains. The Lord will finish what He started, resulting in great joy for His people. They will exult in a rebuilt Jerusalem just as an infant delights in her mother’s breast. Peace will come to Jerusalem and the nations’ wealth will flow to her. Just as Jerusalem is compared to a mother in verses 11-12, the Lord is compared to a mother who comforts her children in verse 13: “As a mother comforts her son, so I will comfort you, and you will be comforted in Jerusalem.” While these promises offer great hope to the Israelites facing Babylonian captivity, they look ever further into the future to that glorious time when Christ will sit on the throne of David. This should be a message of comfort to Jews today, and to all Christians who look forward to Christ’s glorious return. While millennial blessings will flow abundantly in Israel, the Lord promises retribution against those who oppose Him and His people. Verses 15-16 are graphic depictions of God’s wrath: “Look, the Lord will come with fire – His chariots are like the whirlwind – to execute His anger and fury, and His rebuke with flames of fire. For the Lord will execute judgment on all flesh with His fiery sword, and many will be slain by the Lord.” D.A. Carson comments: “The fire and sword are the harsh aspect of every divine intervention (cf. Mt. 10:34), but this is the final one (cf. v 24; 2 Thes. While it has reference to all men, the special objects of wrath are the apostates of v 17 (cf. 65:3–7; Lv. 11:7, 29), who have known the light and despised it” (New Bible Commentary: 21st Century Edition, S. Is 66:6). When Christ returns, He will judge all nations (Zech. 14:3; Rev. 19:17-18) and because of that the world will see His glory. People from around the globe will turn to the Lord and worship Him. Believing Israelites will travel to distant lands to testify of God’s magnificent glory and grace. Those hearing the message represent the distant outposts of Israel’s world: Tarshish (probably southwestern Spain), Put (northern Africa), Lud (western Asia Minor), Tubal (northeastern Asia Minor), Javan (Greece), and other distant lands. They will be won to the Lord and will travel to Jerusalem to worship. Some will even be selected priests and Levites, positions historically reserved for Jews alone. New Heavens and Earth (Isa. The closing verses of this breathtaking book contrast the joy of the redeemed and the fate of the damned, magnifying God’s grace and justice. As the Gentiles once descended on Israel in search of plunder, they will in the age to come travel expectantly to worship the Lord. As they depart Jerusalem, they will see the bloated corpses of those who have rebelled against their King. Just outside the city lies the Valley of Hinnom (Gehenna in Greek), a place where children once were sacrificed to pagan gods and, in Jesus’ day, a trash dump where fires burned continuously. The valley is a picture of judgment (Isa. Jesus used it to illustrate the horrors of hell (Mark 9:43-48). According to Derek Kidner, in the synagogue verse 23 is read again after verse 24 to soften the ending of the prophecy, but the reality of hell is a true ending for unbelievers (New Bible Commentary: 21st Century Edition, S. Is 66:18). For believers, however, the new heavens and earth are purged of sin and its consequences. While the terrible fate of those who reject Christ may remain with the saints as a reminder of God’s mercy toward them, the pristine beauty of God’s restored creation overshadows the putrid scenes of Gehenna. There is no doubt that God will shake the earth to its very foundation in the days to come, judging all people and removing the curse of sin. Note how the writer of Hebrews looks to this day: “[B]ut now He has promised, Yet once more I will shake not only the earth but also heaven. Now this expression, ‘Yet once more,’ indicates the removal of what can be shaken – that is, created things – so that what is not shaken might remain. Therefore, since we are receiving a kingdom that cannot be shaken, let us hold on to grace. By it, we may serve God acceptably, with reverence and awe; for our God is a consuming fire” (Heb. The apostle Peter also gives us a foretaste of what is to come, and how we should live in the light of God’s future earthly renovation: “But the Day of the Lord will come like a thief; on that [day] the heavens will pass away with a loud noise, the elements will burn and be dissolved, and the earth and the works on it will be disclosed. Since all these things are to be destroyed in this way, [it is clear] what sort of people you should be in holy conduct and godliness as you wait for and earnestly desire the coming of the day of God, because of which the heavens will be on fire and be dissolved, and the elements will melt with the heat. But based on His promise, we wait for new heavens and a new earth, where righteousness will dwell” (2 Peter 3:10-13). Warren Wiersbe summarizes: “Throughout his book, Isaiah has presented us with alternatives: Trust the Lord and live, or rebel against the Lord and die. He has explained the grace and mercy of God and offered His forgiveness. He has also explained the holiness and wrath of God and warned of His judgment. He has promised glory for those who will believe and judgment for those who scoff. He has explained the foolishness of trusting man’s wisdom and the world’s resources. The prophet calls the professing people of God back to spiritual reality. He warns against hypocrisy and empty worship. He pleads for faith, obedience, a heart that delights in God, and a life that glorifies God” (Be Comforted, S. Is 66:1). Closing Thought Commenting on Isaiah’s closing verse – a graphic vision of the saved observing the damned – Matthew Henry writes: “Those that worship God shall go forth and look upon them, to affect their own hearts with the love of their Redeemer, when they see what misery they are redeemed from. As it will aggravate the miseries of the damned to see others in the kingdom of heaven and themselves thrust out (Lu. 13:28), so it will illustrate the joys and glories of the blessed to see what becomes of those that died in their transgression, and it will elevate their praises to think that they were themselves as brands plucked out of that burning. To the honour of that free grace which thus distinguished them let the redeemed of the Lord with all humility, and not without a holy trembling, sing their triumphant songs” (Matthew Henry’s Commentary on the Whole Bible: Complete and Unabridged in One Volume, S. Is 66:15). Isaiah 25: He Will Destroy Death Forever Isaiah 25: Listen to an audio file (4.26.09) Download a worksheet on Isaiah 25 for further study Prologue Where we are: When this takes place: Isaiah 24-27 forms a single prophecy. While it’s difficult to pinpoint the time in which it is given, it seems best to place it a short time before the attack by Sennacherib, king of Assyria, on Jerusalem in 701 B.C. Key verse: Isa. 25:8 – He will destroy death forever. The Lord God will wipe away the tears from every face and remove His people’s disgrace from the whole earth, for the Lord has spoken. Quick summary: Speaking in the first person, Isaiah describes conditions when Messiah’s kingdom is established on earth. “This wonderful twenty-fifth chapter is a song, a song of three stanzas,” writes J. Vernon McGee. The first stanza (vv. 1-5) is praise to God for deliverance from all enemies. The second stanza (vv. 6-8) is praise for provision for present needs. And the third stanza (vv. 9-12) is praise in anticipation of future joys (Isaiah: Volume 1, pp. 175-178). Take note: New Testament writers Paul and John quote from this chapter as they anticipate the return of the Lord. Paul borrows from Isa. 25:8 when he writes about our future resurrection and glorification, “Death has been swallowed up in victory” (1 Cor. And John, looking toward the day when believers will fellowship face-to-face with Christ, also quotes from verse 8: “He will wipe away every tear from their eyes” (Rev. 21:4). Deliverance from Enemies (Isa. While there could be some immediate or near-term fulfillment in this song of thanksgiving, it’s probably best to view Isaiah’s praise through the longer lens of the establishment of God’s kingdom on earth. At that time all the enemies of God and His people will be humbled and there will be a dramatic reversal of fortune for the remnant that has suffered poverty, captivity and persecution. Isaiah’s confessional song expresses a personal choice to identify with the name and deeds of God. Claiming “Lord, You are my God,” Isaiah states his commitment to a personal relationship with the Creator and Judge of all. In a melodic way, the prophet declares the wonderful truth that God is personal, knowable, just and faithful. Isaiah provides at least three reasons God’s people are to be thankful: - God is faithful to His plan. “Although Judah was being attacked by Assyria, the people could rest assured that what God has said about the future will happen exactly as predicted. Believers today can have the same confidence. Nothing is outside the plan or power of God; no evil or circumstances will interfere with God’s accomplishment of his will for his people” (Gary V. Smith, The New American Commentary, Isaiah 1-39, p. 430). - God will defeat His enemies. The identification of “the city” in verse 2 has been interpreted in a variety of ways, from a Moabite city (see v. 10) to Babylon. But perhaps it’s best to view this term as symbolic rather than specific, assuring us that even the best-defended walled cities – the seats of power and influence – will fall beneath the mighty hand of God. - God is a refuge to the weak. Isaiah uses two analogies to illustrate this truth. First, the Lord will be like a shelter that protects people from the scorching sun and the driving rain. That is, He will make sure the oppressive forces of evil will not overtake them. Second, He will be like the shade of a cloud that subdues the heat. Although wicked and barbarous people will always oppose God and His people, the Lord will restrain their evil as a cloud gives relief from the heat of the sun. If chapters 24-25 are spoken just before Sannacherib’s attack on Jerusalem, Isaiah’s song of thanksgiving is an inspiration to those about to face a withering siege on their capital city. “Although this prophecy did not promise them deliverance from Assyrian oppression or victory in their present battle, it reminded them that everything happens according to God’s plan, that their God can do miraculous wonders to save his people, that God is a refuge in times of trouble, and that ultimately God will win the victory over all ruthless peoples” (Smith, p. 431). Provision for Present Needs (Isa. When Messiah reigns, there will be a joyous celebration of His rule by people from around the world. As other passages in Isaiah confirm, Jews and Gentiles from every tribe and nation will gather to enjoy the abundance of the King’s provision (cf. Isa. This feast is similar to what David envisions when God finally rules the earth (Ps. The image of prosperity and fruitfulness stand in stark contrast to earthly conditions in Isaiah 24. Besides all this, verses 7-8 tell us God is going to do even more. He will destroy death, wipe away tears from every face, and remove His people’s disgrace: - The burial “shroud” could be understood in two ways: first, as the covering for a dead body; and second, as a shroud that mourners place over their heads (see 2 Sam. In either case, Isaiah sees a day when death is destroyed and there is no longer any need to fear death or to mourn the loss of loved ones. More than 700 years later, the apostle Paul looks forward to the same thing: “The last enemy to be abolished is death” (1 Cor. Once the enemies of God in heaven and on earth are judged, the Lord will purge His creation of sin and its effects (2 Peter 3:10-13). - In addition, God promises the complete removal of tears – not just tears of mourning, but of sadness, pain, loneliness, oppression, injustice and all other kinds of loss. Since God is the Provider and Comforter, everyone will be happy and safe. - Finally, the Lord will “remove His people’s disgrace from the whole earth.” This is more than a promise to Israel, for at this point in human history all people are God’s people. The reproach His followers have suffered for their faith will be taken away and their sacrifices for the sake of the kingdom well compensated. The enemies of God and His people have been brought to justice in God’s court, found guilty and punished (see Rev. 20:11-15). Anticipation of Future Joys (Isa. On that day, when the believing remnant is delivered and Messiah rules as King over the entire earth, the saved ones will rejoice in the Lord and reaffirm their trust in Him. For those in Isaiah’s day, they would see the miraculous hand of God in delivering Jerusalem from the Assyrians as He strikes dead 185,000 enemy soldiers. If God can deliver a city from certain destruction, He can – and will – deliver His people all around the world from the rampant wickedness of the last days. Isaiah refers to Moab as representative of those who oppose God and will be destroyed. Moab lies east of Israel across the Dead Sea and is a constant enemy of God’s people. “Israel and Judah had many altercations with Moab, that was known for her pride (v.11; cf. 16:6). She felt that the works of her hands and her cleverness would protect her, but it would not. Moab – and all God’s enemies – will be totally destroyed, trampled, and brought down … low (cf. 26:5) to the very dust. Only God’s people, in Israel and other nations, will enjoy God’s time of prosperity and blessing” (John F. Walvoord and Roy B. Zuck, The Bible Knowledge Commentary: An Exposition of the Scriptures, S. 1:1074). Warren Wiersbe adds: “The imagery here is quite graphic: The Moabites are compared to straw trampled so deeply into manure that the people have to swim through the manure to get out! While the Jews are enjoying a feast of good things, the Moabites are trying to escape from the excrement of the animals the Jews are devouring! Moab was always known for its pride (16:6ff); but God will bring them low along with all the other nations that exalt themselves, exploit others, and refuse to submit to the Lord” (Be Comforted, S. Is 25:1). Closing Thought Matthew Henry writes, “There is no fortress impregnable to Omnipotence, no fort so high but the arm of the Lord can overtop it and bring it down. This destruction of Moab is typical of Christ’s victory over death (spoken of v. 8), his spoiling principalities and powers in his cross (Col. 2:15), his pulling down Satan’s strong-holds by the preaching of his gospel (2 Co. 10:4), and his reigning till all his enemies be made his footstool, Ps. 110:1″ (Matthew Henry’s Commentary on the Whole Bible: Complete and Unabridged in One Volume, S. Is 25:9). Isaiah 4: Zion’s Future Glory Download chart: Kings of Judah and Key Events During Isaiah’s Ministry (pdf) Prologue Where we are: When this takes place: Chapters 2-12 likely were written during the reign of King Uzziah. Key verse: Isa. 4:2: On that day the branch of the Lord will be beautiful and glorious, and the fruit of the land will be the pride and glory of Israel’s survivors. Quick summary: Israel’s present pride and God’s pending judgment will not defeat the Lord’s ultimate plan to establish His future kingdom on earth. Take note: The name Zion is used three times in consecutive verses: - “Whoever remains in Zion … will be called holy” (v. 3). - “When the Lord has washed away the filth of the daughters of Zion” (v. 4) - “Then the Lord will create a cloud of smoke by day and a glowing flame of fire by night over the entire site of Mount Zion” (v. 5). The word Zion is a Hebrew word whose precise meaning may not be known. It may mean citadel or fortress, but generally it refers to aspects of Jerusalem. The terms Zion, Jerusalem, and City of David often are used synonymously in the Old Testament. The Temple Mount is referred to as Zion as well. Zion is called “His holy mountain” (Ps. Zion is used as a metaphor for security and protection (Ps. The New Testament continues this imagery, using the term “heavenly Jerusalem” or Zion in reference to the church (Heb. 12:22), the gospel message (1 Peter 2:6), and the place of God’s dwelling (Rev. 14:1). The branch of the Lord (Isa. Isaiah closes out this lengthy message (Isa. 2:1 – 4:6) by returning to the same positive themes with which he opened it (Isa. Both the beginning and the end of Isaiah’s prophecy describe what will happen in the last days when God gathers His special people to Zion. Unlike the beginning, however, which focuses on the coming of the Gentile nations to learn from God, these closing words describe God’s work of purifying His holy remnant in Jerusalem. Commentators differ in opinion as to whether the term “branch” is a reference to the “fruit of the land” or to the Messiah. The Aramaic Targum, which translates or paraphrases Old Testament passages into Aramaic, translates this verse as “Messiah of the Lord,” indicating that early Jewish interpreters thought this was a messianic passage. In addition, Isaiah later uses a different Hebrew word but says of the Messiah, “a shoot will grow from the stump of Jesse” and “the root of Jesse will stand as a banner for the peoples” (Isa. Jeremiah refers to the “righteous branch of David” (Jer. 23:5; see also 33:15), and Zechariah uses the term “Branch” with connections to the Messiah (Zech. Gary V. Smith suggests that Isaiah’s reference to “branch” in 4:2 refers to two parallel acts of God that will transform Zion: “God will (a) cause his messianic Branch to spring forth, and also (b) bring marvelous fertility to the produce of the field. This interpretation shows how God will reverse the situation in 2:6 – 4:1. He will (a) replace the proud leaders of his people and give them a new leader, the Branch of the Lord, and (b) replace the ruin, devastation, and shame of the destroyed land with lush crops that will have great fertility” (The New American Commentary: Isaiah 1-39, p. 156). Isaiah’s frequent use of the term “on that day” (or “in that day”) in chapters 2-4 illustrates that God’s work of punishing His people for their sins and establishing His kingdom for His glory are complementary acts of carrying out His covenant promise to Israel. Purification involves intense heat and pressure to burn off the dross and perfect the precious metal. In the end the purged metal radiates with beauty and testifies to the skillful hand of the refiner. Verses 2-6 stand in stark contrast to Isa. A cloud by day and a flaming fire by night (Isa. God will cleanse those left in Zion of their sin and transform them into a holy people. The word holy (qados) is a reminder of God’s original plan to make Israel His “own possession,” “kingdom of priests” and “holy nation” (Ex. The emphasis here is on what God will do, not on anything His people will do to merit God’s favor. Holiness means being set apart for God alone. The holiness God will give this remnant makes them fit for His kingdom and it stands in stark contrast to the sinfulness of the present generation in Zion (2:6 – 4:1). In verse 4, Isaiah uses a different metaphor than in 1:25 to describe the purifying work of God. Instead of purification through smelting, God will “wash away” filth and “cleanse” bloodguilt; this is more of a reference to sacrificial work than to refining. The prophet also refers to “a spirit of judgment and a spirit of burning” as the means by which cleansing is accomplished. This seems to describe God’s purification of Zion by destroying the remaining wicked people of the city. But it also could describe the work of the Holy Spirit in cleansing the human heart. Matthew Henry comments: “By the judgment of God’s providence, sinners were destroyed and consumed; but by the Spirit of grace they are reformed and converted. The Spirit herein acts as a Spirit of judgment, enlightening the mind, convincing the conscience; also as a Spirit of burning, quickening and strengthening the affections, and making men zealously affected in a good work” Matthew Henry’s Commentary on the Whole Bible : Complete and Unabridged in One Volume, S. Is 4:4). After Zion is purified, God will “create” something new. The word “create” (bara) is a divine activity of making something new, either by transforming something that already exists or by bringing into existence something new. What is God going to create? A “cloud of smoke by day and a glowing flame of fire by night.” This appears to be a reference to God’s special act of re-creating the new heaven and the new earth (Isa. God’s glorious presence will be the central feature of this new kingdom. The cloud by day and fire by night are drawn from the Exodus tradition, in which God’s presence in the cloud and fire led the Israelites out of Egypt and ultimately resided in the Holy of Holies in the tabernacle (Ex. This divine presence demonstrates God’s acceptance of His holy people. “The surprising difference is that God’s presence will not be limited to a temple building; it will be like a canopy over the whole of Zion (cf. 60:1-2; 62:2; Ezek. 39:25-29), because all of Zion and its people will be holy” (Gary V. Smith, The New American Commentary: Isaiah 1-39, p. 158). Closing thought It is clear from Isaiah’s writings that God is at the center of all promises regarding the future of Israel and the world. Gary V. Smith comments: “God will wash away sin and make it possible for people to be holy. God is the one who writes people’s names in his book (4:3-4). God will create a new world order over Mt. Zion, and his glorious presence there will bring protection for his people. He will make the messianic Branch beautiful and he will increase the productivity of the earth. God is the one people can trust and he is the one to exalt. The future of this world is completely dependent on God” (The New American Commentary: Isaiah 1-39, p. 159). Copyright 2008 by Rob Phillips