http___bnr.bg_radiobulgaria_post_100517745_1.xml
http___bnr.bg_en_post_100517827_the-dimensions-of-tolerance-in-the-globalized-world.xml
1.1 1.2 1.3 1.4 3.1 3.2 4.1 4.2 4.3 4.4 4.5 4.6 4.7 4.8 4.9 5.1 5.2 6.1 6.2 6.3 6.4 6.5 6.6 7.1 7.2 7.3 7.4 8.1 8.2 8.3 8.4 8.5 8.6 8.7 8.8 8.9
В обявената от ООН седмица на толерантността на 6 февруари в София се провежда дискусия под наслов „Река на толерантността”. Кои са съвременните предизвикателства пред толерантността и кои аспекти на тази проблематика са актуални за България? Разговаряме по темата с проф. Анна Кръстева от Центъра за миграционни, етнически и бежански изследвания към НБУ, съорганизатор на форума. Интервю с проф. Анна Кръстева В епохата на глобализация, когато живеем буквално с целия свят и виртуалното скъсява разстоянията, виждаме разнообразни форми на различие навсякъде около нас. Как да се научим да живеем с другите, хората с различни религии, ценности и начин на живот. Темата е необятна. Ще се опитаме да откроим няколко нейни аспекта. Само преди дни се проведе дебат за фанатизма и какво може да направи светската държава, за да го удържи. Един от участниците аргументира тезата, че за Европа може да се мисли само като за християнска цивилизация и че само християнството може да бъде тази основа, която да помири всички останали различия. Аз и мои колеги откроихме едно друго разбиране за европейската идентичност, по-отворено към другите. Въпросът е как политиките, как културата да отговорят на тези предизвикателства. По линия на диалога, на включването, на мостовете може да се стигне до едно позитивно разбиране за живеенето с другия, което този форум се опитва да открои. В нажежената атмосфера след трагедията с френското издание „Шарли ебдо” на преден план излиза проблемът за „обговарянето” на тази тематика. „Река на толерантността” е потърсила интересен ракурс. Тази кръгла маса иска да постави ударение върху това как да обговаряме голямото предизвикателство на живеенето заедно, казва проф. Кръстева. Случаят „Шарли ебдо” изключително изостри политическите реакции, говоренето се свръх политизира. Ние искаме да разположим дискурса в по-позитивен жанр и акцентираме върху диалогичното понятие толерантност. Затова сме поканили големи разказвачи като най-четения български писател Георги Господинов, един от най-предизвикателните и обичани писатели Алек Попов. Защото изкуството много по-фино може да обговори идентичностите, как обикновеният човек да преживява живота с другите, каква е алхимията на интеркултурното общуване. Историческият опит ни е научил да живеем в разбирателство с хора от различни етноси, различни религии. Не случайно именно България отваря широко врати за бежанците от арменския геноцид, както не случайно българите спасяват от депортиране своите евреи, макар страната ни да е тогава съюзник на Райха. Но след годините на изолация зад Берлинската стена новата масова вълна бежанци от Сирия сякаш ни завари неподготвени. Мит ли се оказа традиционната българска толерантност? Трудно бихме могли да кажем, че днес българинът е повече или по-малко толерантен, е отговорът на Анна Кръстева. - Има българи, които избират нетолерантността в най-екстремните й форми на ксенофобия и расизъм и в същото време виждаме много други, които избират толерантността, солидарността, взаимопомощта. Бежанската вълна постави на изпитание вечния въпрос доколко толерантен е българинът. Видяхме две полярни реакции. Едната бе тази на уплахата, която брокерите на страхове веднага капитализираха. Екстремистки партии моментално превърнаха този хуманитарен въпрос в проблем на заплахата. Говори се за тези хора не като за бягащи от война, а като представляващи заплаха за националната сигурност, че сред тях има потенциални терористи, каквито за момента поне не сме видели. На другия полюс,искам да подчертая това, абсолютно спонтанно, не организирано, се появиха множество акции на солидарност на гражданското общество, множество групи за човешки права, млади хора разгърнаха огромна енергия в социалните мрежи. На практика те буквално заместиха държавата през първата сложна година на бежанската вълна в името не просто на толерантността, а в името на солидарността, на споделената ни отговорност да бъдем толкова повече заедно, колкото една трудна ситуация го изисква.
1.1 1.2 2.1 3.1 3.2 3.3 3.4 3.5 3.6 3.7 3.8 3.9 4.1 4.2 5.1 5.2 5.3 5.4 5.5 6.1 6.2 6.3 6.4 7.1 7.2 7.3 7.4 7.5 7.6 7.7 7.8 8.1
A discussion entitled River of Tolerance is taking place in Sofia on 6 February within the frameworks of the UN tolerance week. What challenges does tolerance face in our day and which of the latter-day problems hold good for Bulgaria? Radio Bulgaria’s Maria Dimitrova-Pichot talks to Prof. Anna Krusteva from the New Bulgarian University’s Centre for Migration, Ethnic and Refugee Studies, one of the organizers of the forum. “In this time of globalization when we are all living together with literally the whole world, when virtuality has brought everything within arm’s reach, we are seeing different forms of diversity all around us. How can one learn to live with other people, people of different religious denominations, values and way of life? A question that gives rise to endless discussion. We shall endeavour to outline just some of its aspects. Just a few days ago a debate was held on fanaticism and what a secular state can do to contain it. One of the participants put forth a thesis that Europe can regard itself as nothing but a Christian civilization and that Christianity is the only basis on which all differences can be reconciled. My colleagues and I upheld a different understanding of the European identity, an understanding that is more open to others. The question is how politics and culture can address these challenges. By way of dialogue, of inclusion, of throwing bridges a positive understanding can be attained of how to live together with others, something this forum is trying to throw into sharp relief.” In the wake of the Charlie Hebdo tragedy, one question emerges very clearly – that of the need to talk these problems through. River of Tolerance has chosen an interesting angle. “This round table is out to lay an emphasis on how the enormous challenge of living together can be talked though,” Prof Krusteva says. “What happened to Charlie Hebdo brought political reactions to a head, the discourse became hyper-politicized. We would like to place this discourse within a more positive genre and bring to the fore tolerance as part of dialogue. That is why we have invited prominent storytellers like the most widely read Bulgarian author Georgi Gospodinov and Alec Popov – a controversial but much-loved writer. Because art is a much more delicate instrument in the discourse on identity, on how the man in the street can live together with others, on the alchemy of inter-cultural communication.” History teaches us to live together in understanding with people of different ethnic groups and different religions. It is no coincidence that it was Bulgaria that opened its doors wide to refugees from the Armenian genocide; it is no coincidence that it was Bulgarians that rescued their Jews from deportation even though the country was at the time ally to the Reich. But after years of isolation behind the Berlin wall, this new wave of refugees from Syria seems to have caught us off guard. So, is the traditional Bulgarian tolerance a myth? “It is difficult to say whether in our day, Bulgarians are more tolerant or less tolerant,” Anna Krusteva says. “There are Bulgarians who opt for intolerance in its most extreme forms of xenophobia and racism and then there are others who opt for tolerance, solidarity, empathy. The refugee wave has put to the test the eternal question of just how tolerant Bulgarians are. We saw two diametrically opposed reactions. One was of fear which the people dealing in fear had no qualms in capitalizing on. The extremist parties instantly transformed this humanitarian issue into an imminent menace, referring to refugees not as people fleeing war but as potential terrorists, something there is not the slightest evidence of for the time being. At the other end, and I would like to lay an emphasis on this – absolutely spontaneously, with no organization whatsoever – there were numerous civic initiatives of solidarity, a great many human rights groups, young people with an enormous amount of energy in the social networks. In fact, during the first difficult year of the refugee wave they took the place of the state in the name of solidarity, of our shared responsibility of being together as much as a difficult situation requires.” English version: Milena Daynova