http___bojia-princip.blogspot.de_2012_11_blog-post.html_1.xml
http___markdaniels.blogspot.fr_search_label_John_2011_3A25-26.xml
1.1 1.2 1.3 2.1 2.2 2.3 2.4 3.1 4.1 4.2 4.3 5.1 6.1 6.2 6.3 6.4 7.1 7.2 8.1 9.1 9.2 9.3 10.1 11.1 12.1 13.1 13.2 13.3 13.4 13.5 13.6 14.1 14.2 14.3 15.1 16.1 17.1 18.1 18.2 18.3 18.4 19.1 19.2 19.3 19.4 19.5 19.6 20.1 20.2 20.3 21.1 21.2 21.3 21.4 21.5 21.6 21.7 21.8 22.1 22.2 22.3 23.1 23.2 23.3 23.4 23.5 24.1 24.2 25.1 26.1 27.1 27.2 28.1 28.2 29.1 29.2 29.3 29.4 29.5 29.6 29.7 29.8 29.9 30.1 31.1 31.2 31.3 31.4 32.1 32.2 32.3 32.4 32.5 32.6 32.7 32.8 33.1 33.2 33.3 33.4 33.5 34.1 35.1 35.2 35.3 35.4 35.5 35.6 35.7 36.1 36.2 36.3 36.4 36.5 37.1 37.2 37.3 38.1 39.1 39.2 39.3 39.4 40.1 41.1 41.2 41.3 41.4 42.1 43.1 43.2 43.3 43.4 43.5 43.6 44.1 44.2 44.3 45.1 45.2 45.3 46.1 47.1 47.2 48.1 49.1 49.2 49.3 49.4 49.5 50.1 51.1 51.2 51.3 51.4 51.5 52.1 53.1 53.2 53.3 53.4 53.5 53.6 53.7 53.8 53.9 53.10 54.1 55.1 55.2 55.3 55.4 55.5 55.6 56.1 56.2 56.3 56.4 56.5 56.6 57.1 57.2 57.3 58.1 58.2 58.3 58.4 58.5 59.1 59.2 59.3 59.4 60.1 60.2 60.3 60.4 60.5 60.6 61.1 61.2 61.3 61.4 61.5 61.6 61.7 62.1 62.2 62.3 62.4 63.1 63.2 63.3 63.4 63.5 63.6 64.1 64.2 64.3 64.4 64.5 64.6 64.7 64.8 65.1 66.1 66.2 66.3 67.1 67.2 67.3 67.4 67.5 67.6 67.7 67.8 67.9 67.10 67.11 67.12 67.13 67.14 68.1 68.2 68.3 68.4 68.5 68.6 68.7 68.8 68.9 69.1 69.2 69.3 69.4 70.1 71.1 71.2 71.3 71.4 71.5 71.6 72.1 72.2 73.1 73.2 73.3 73.4 73.5 73.6 73.7 73.8 73.9 73.10 73.11 73.12 74.1 75.1 76.1 76.2 77.1 78.1 79.1 80.1 80.2 80.3 80.4 80.5 80.6 80.7 80.8 80.9 80.10 80.11 80.12 80.13 80.14 81.1 81.2 81.3 81.4 81.5 81.6 81.7 81.8 81.9 81.10 81.11 81.12 82.1 82.2 82.3 82.4 82.5 82.6 83.1 83.2 83.3 83.4 83.5 84.1 85.1 85.2 85.3 86.1 86.2 86.3 86.4 86.5 86.6 86.7 87.1 87.2 87.3 88.1 89.1 89.2 89.3 89.4 89.5 89.6 89.7 89.8 89.9 90.1 91.1 91.2 91.3 91.4 91.5 91.6 91.7 91.8 92.1 92.2 92.3 93.1 93.2 94.1 94.2 94.3 94.4 94.5 94.6 94.7 94.8 94.9 94.10 94.11 95.1 95.2 95.3 95.4 95.5 96.1 96.2 96.3 96.4 96.5 97.1 97.2 97.3 98.1 99.1 99.2 99.3 99.4 99.5 99.6 99.7 99.8 99.9 100.1 100.2 100.3 100.4 101.1 101.2 101.3 101.4 101.5 101.6 102.1 102.2 102.3 102.4 102.5 102.6 102.7 102.8 102.9 103.1 103.2 103.3 104.1 105.1 105.2 105.3 105.4 105.5 105.6 105.7 105.8 105.9 105.10 106.1 106.2 106.3 106.4 107.1 107.2 107.3 107.4 107.5 107.6 107.7 107.8 108.1 108.2 108.3 108.4 108.5 108.6 109.1 110.1 110.2 110.3 110.4 110.5 110.6 111.1 111.2 111.3 111.4 111.5 111.6 111.7 111.8 112.1 112.2 112.3 112.4 112.5 112.6 112.7 112.8 112.9 112.10 112.11 113.1 113.2 113.3 113.4 113.5 113.6 113.7 113.8 113.9 113.10 113.11 113.12 113.13 113.14 113.15 113.16 113.17 114.1 115.1 115.2 115.3 115.4 115.5 115.6 115.7 116.1 116.2 116.3 116.4 116.5 117.1 117.2 117.3 117.4 118.1 118.2 118.3 118.4 118.5 119.1 119.2 119.3 119.4 119.5 119.6 119.7 119.8 120.1 120.2 121.1 122.1 123.1 123.2 123.3 124.1 124.2 124.3 124.4 125.1 125.2 125.3 125.4 125.5 126.1 126.2 126.3 126.4 126.5 127.1 127.2 127.3 127.4 127.5 127.6 127.7 127.8 127.9 128.1 128.2 128.3 128.4 128.5 128.6 128.7 128.8 128.9 128.10 129.1 129.2 129.3 129.4 130.1 130.2 130.3 131.1 132.1 133.1 133.2 133.3 133.4 134.1 134.2 134.3 134.4 135.1 135.2 135.3 135.4 135.5 135.6 136.1 136.2 136.3 136.4 136.5 136.6
Символично, Второто пришествие идва на "Облаци" ("Облаци от свидетели"), което символизира подготвените с чисти сърца, които първи ще го разпознаят и последват. Това се потвържава от казаното в Откр. 19, че управниците на този свят ще се надигнат и воюват срещу него, а 'Червения змей' (Комунизма), ще се опита да го убие. Според Библията, раждането е веднага след Червената революция, 1917 г. и след края на Първата Световна Война 1918 г. Според думите на самия Исус, "дали ще намери вяра" и притчата за "Сватбата" разбираме, че е възможно Християнството да преследва господа на Второто пришествие - идващ с "Ново име" (Откр.19:12,13), подобно на Фарисеите преследвали Исус. В такъв случай, дори най-вярващите християни ще бъдат порицани с думите, "махнете се от мене вие злодейци". Затова е казано, "бдете и се молете за да предстоите пред него". Затова прочетете откровението на Принципа с много моливта. ВТОРОТО ПРИШЕСТВИЕ Исус ясно предсказва своето завръщане (Мат. 16:27). Но Той добавя, че никой не знае за този ден и час, нито ангелите, нито дори Той самият (Мат. 24:36). Затова е общоприето мисленето, че не трябва да се спекулира относно датата, мястото и начина по който ще стане Второто пришествие. Въпреки това, от думите на Исус, “А за този ден и час никой не знае... а само Отец (Мат. 24:36), и от стихът, “Наистина господ Йехова няма да направи нищо без да открие своите намерения на слугите си, пророците” (Амос 3:7 ), можем да разберем, че Бог, който знае денят и часът, обезателно ще разкрие всички тайни за Второто пришествие на Своите пророци, преди да го осъществи. Въпреки заявлението на Исус, че Господ ще дойде като “крадец” (Откровение 3:3), писано е също така, че за тези, които са в светлината, идването на Господа няма да бъде скрито (І Ефесяни 5:4-6). Ако погледнем събитията, съпровождащи първото идване на Исус, осъзнаваме, че той идва като крадец за свещениците и книжниците, намиращи се в тъмнина, но за семейството на Йоан Кръстител, което е в светлината, Бог ясно разкри предстоящото раждане на Христос. Когато Исус се ражда, Бог открива тази тайна на тримата мъдреци, на Симеон, Анна и пастирите. Исус казва: “Но внимавайте на себе си, да не би да натегнат сърцата ви от преяждане, пиянство, житейски грижи и ви постигне оня ден внезапно като примка; защото така ще дойде върху всички, които живеят по лицето на цялата земя. Но бдете всякога, и молете се, за да сполучите да избегнете всичко, що предстои да стане, и да застанете пред Човешкия Син.” (Лука 21:34-36) От думите на Исус става ясно, че мястото, времето и начинът на Неговото завръщане ще бъдат открити само на дълбоко вярващите хора, които бодърствуват, за да могат да се подготвят за деня на Второто пришествие. Историята на Провидението за възстановяване дава не малко примери за това как Бог неизменно е предупреждавал пророците за Своите намерения, изпращайки им откровения. За това свидетелстват такива събития като: съда чрез потоп по времето на Ной, разрушението на Содом и Гомор, раждането на Исус. Очевиден се явява и фактът, че и при Второто пришествие на Господ, Бог ще предаде Своето Слово чрез вярващите, намиращи се в светлината на истината, тези – които имат уши, за да чуят и очи, за да видят, или ще им изпрати откровения за това, което ще се случи, както се казва в Библията: “И в последните дни, казва Бог, ще излея от Духа Си на всяка твар; и синовете ви и дъщерите ви ще пророкуват, и юношите ви ще виждат видения, и старците ви ще сънуват сънища.” (Деяния 2:17” ). РАЗДЕЛ 1. Кога Христос ще дойде отново. Времето на Второто пришествие на Господ ние наричаме “последни дни”. Както е казано в гл. “Есхатология”, сега ние живеем в последните дни, а това означава, че е настъпило времето за връщането на Христа. От историята на Провидението за възстановяване се вижда, че Исус идва 2000 г. след началото на провиденциалната епоха на възстановяване – епохата на Стария завет. Съгласно Принципа на възстановяване чрез изплащане, Второто пришествие на Христа трябва да се очаква 2000 г. след началото на провиденциалната епоха на продължаване на възстановяването – епохата на Новия завет. Този период беше необходим за възстановяване чрез изплащане на предходния период на основа на субстанциалната идентичност на времето. Както вече подробно беше казано, скоро след поражението на Германия и кайзера като прототип на Адам на страната на сатана в Първата световна война, Сталин – прототипът на Господа на Второто пришествие на страната на сатана, идва на власт и създава комунистическия свят. Това означава, че е дошло времето, когато Христос ще се върне на земята, за да възстанови чрез изплащане идеалния свят на базата на съ-владение, съ-управление и съ-етика. От това трябва да направим извода, че периодът на Второто пришествие е започнал скоро след Първата световна война. РАЗДЕЛ 2. По какъв начин ще се върне Христос? Гледната точка на Библията Чрез притчи и символи Бог винаги е откривал на човечеството същността на Своята воля, така че живеещите в тази или онази епоха хора да разберат в зависимост от своето интелектуално и духовно ниво, какви изисквания е проявявало Провидението към съответното време. Фактът, че Бог е използвал притчи и символи, които са намерили отражение в Библията, неизбежно е водил до възникване на противоречиви тълкувания. В това се състои основната причина за разделението на Църквата. Следователно, за правилното разбиране на Библията е необходимо да се намери правилния ъгъл за разбирането й. Нека вземем за пример Йоан Кръстител. Тъй като 2000 г. сме чели Библията убедени в това, че Йоан Кръстител е изпълнил мисията си, се създава впечатлението, че Библията потвърждава тази гледна точка. Но ако я проанализираме под друг ъгъл, то с цялата си яснота ще се разкрие разбирането, че в действителност Йоан Кръстител не е съумял да изпълни отговорността си. И още. До сега много от нас са чели Библията имайки вече създадена представа за това, че Господ ще се яви на облаци, съпровождан от знамения и чудеса. Това мнение се онова на думите на Исус: “...Тогава ще се яви на Небето знамението на човешкия син; и тогава ще заплачат всички земни племена, като видят човешкия син, идещ на небесните облаци със сила и голяма слава” (Мат. 24:30). Ако се придържаме към буквалното значение на Библейските думи можем да си помислим, че Библията действително ни подтиква към такова заключение. Обаче, научният манталитет на съвременния човек абсолютно не възприема мисълта за това, че Господ ще дойде на облаци. За да се разбере истинското значение на подобен род стихове, е необходимо по-дълбоко изучаване на Библията, нейното проанализиране от друга гледна точка. Този нов поглед върху Библията е подсказан чрез изследването на стиховете за Йоан Кръстител, които дадохме като пример по-горе. Пророк Малахия е предсказал, че преди идването на Месията ще се яви Илия (Малахия 4:5). За това много евреи са вярвали, че възнеслият се на небето в огнена колесница Илия ще се завърне по същия начин и с нетърпение са чакали деня, когато това ще се случи. В противоречие с това обаче, Исус с увереност заявява, че Илия е Йоан Кръстител, синът на Захария. Ако вярваме на свидетелството на Исус, то завръщането на Илия изобщо не е трябвало да става по такъв чудотворен начин чрез неговото слизане от небето, както е очаквал еврейският народ; в действителност то се е осъществило чрез раждането на Йоан Кръстител. Много християни до ден днешен вярват, че Исус ще се завърне на облаци. Обаче завръщането на Илия в образа на Йоан Кръстител ни подсказва възможността за завръщането на Христа чрез раждането Му на земята, както това е било при първото Му пришествие. Нека отново проанализираме Библейските стихове за Второто пришествие от този нов ъгъл. По време на първото пришествие на Христа много просветени хора в Израел са мислели, че Месията ще се роди в града Витлеем в Давидовия род (Мат. 2:5-6). Несъмнено обаче е и това, че много евреи, четейки пророчеството на Данаил, са вярвали в идването на Месията на облаци: “Гледах в нощните видения и ето, един като човешки син идеше с небесните облаци и стигна до Древния по Дни; и доведоха го пред Него” (Данаил 7:13). Дори след разпъването на Исус сред евреите са се намерили много, които не са вярвали, че Той е Месията въз основа на това, че е бил роден “в плът” и са преследвали християните. Много християни утвърждават, че пророчеството на Данаил се отнася до Второто пришествие на Господа. Както се вижда от думите в Библията обаче, в епохата на Стария завет целта на Бог за осъществяване провидението за възстановяване е пришествието на Исус: “Защото всички пророци и законът пророкуваха до Йоана” (Мат. 11:13) и също: “Понеже Христос изпълнява целта на закона, да се оправдае всеки, който вярва.” (Римляни 10:4). Следователно, никой дори не е могъл да си представи второ пришествие на Месията до момента, в който самият Исус не започва да говори за Своето завръщане. Затова е съвършено очевидно, че никой от евреите по времето на Исус не е могъл да си мисли, че пророчеството на Данаил се отнася за Второто пришествие на Месията. Те са смятали, че в него се съдържа предсказание за това, което ще се случи при първото и единствено идване на Господа. Въпреки основаващите се на Библията очаквания на много дълбоко вярващи евреи, Исус не се е спуснал от облаците, а се ражда в плът. И така, ние трябва да преразгледаме Библията, допускайки възможността за това, че Второто пришествие на Христа няма да стане по чудотворен начин, а така, както и първото. Завръщането на Христа ще се осъществи чрез раждане на земята. Исус ни остави много пророчества, касаещи пътя на Господа на Второто пришествие след Неговото завръщане: “...Така ще бъде и човешкият син в своя ден. Но първом той трябва да пострада много и да бъде отхвърлен от това поколение.” (Лука 17:24-25). Но ако наистина Господ на Второто пришествие се яви на облаци в Божията слава под тръбните звуци на ангелите, както е казано в Библията (Мат. 24:30-31), нима Той няма да бъде приет с готовност и почести от човечеството, колкото и грешно да е то? Дошлият по такъв начин Господ не може да бъде отхвърлен и гонен. Защо тогава Исус е предсказал, че Господ го очаква толкова нещастна участ след завръщането Му? Осланящият се на предсказанията на Малахия еврейски народ по онова време с благоволение е очаквал завръщането на Илия от небесата – предвестника на идващия Месия. Вместо това Исус, човек с беден произход, идва като крадец и се обявява за Месия по времето, когато еврейският народ още не е бил чувал никакви новини за явяването на Илия. Затова хората са се отнесли с презрение към Исус и са започнали да Го преследват. Размишлявайки върху така стеклите се обстоятелства, Исус предсказва, че по време на Второто пришествие погледите на християните, очакващи Месията, ще бъдат отново приковани към небето. Следователно, те по-скоро ще започнат да преследват Христа, роден в плът и появил се внезапно, като крадец. Те ще го заклеймят като еретик, както е станало с Исус. Ето защо Исус предсказва, че Господ ще пострада и ще бъде отхвърлен от своето поколение. Това пророчество може да се изпълни само в случай, че Христос се завърне в плът, а не на облаци. Исус казва: “Казвам ви, че ще им отдаде правото скоро. Обаче когато дойде Човешкият Син, ще намери ли вяра на земята?” (Лука 18:8).С приближаването на последните дни, все повече християни се стремят да развият силна вяра в себе си. Възможно ли е да предположим, че те ще я загубят при Второто пришествие на Господа в случай, че Той в буквален смисъл се спусне от небесните облаци, съпровождан от тръбния глас на ангелите и Божията слава? И така, това пророчество също не може да се осъществи, ако Христос се върне по свръхестествен начин. По времето на Исус, много евреи са смятали, че Месията ще бъде роден във Витлеем и ще застане пред тях като цар. Но те са предполагали, че това ще се случи само след като от небето се спусне Илия. (Мат. 2:6) Между другото, макар и никакъв Илия да не се е появил, млад човек от Назарет, роден в семейството на дърводелец, неочаквано обявява себе си за Месия. Разбираемо е, че на Исус Му е било трудно да намери сред евреите поне един човек с толкова отдадена вяра, който да Го последва, пренебрегвайки дори смъртта. Исус се оплаквал от така стеклите се обстоятелства, страдайки за това, че нещо подобно може да се повтори когато Той се завърне. Той е предвиждал, че по време на Второто пришествие погледът на вярващите отново ще бъде обърнат към небето в очакване, че Христос ще се завърне на облаците на Славата. Следователно, когато Исус действително се завърне на земята в облика на човек от скромен произход, той може би няма да намери вяра, както се е случило при първото Му идване. Това пророчество от евангелието на Лука може да се осъществи само при условие, че идващият Христос се роди на земята. Някои учени тълкуват този стих другояче. Те се придържат към мнението, че съдбата на вярващите в Последните дни ще бъде да имат тежки изпитания, което ще доведе до загубване на вярата им. По пътя на възстановяване обаче, дори най-страшните мъчения не могат да сломят истински вярващите хора. Още по-малко вероятно е, че това ще стане в Последните дни, когато християните както никога до тогава ще се стремят да преодолеят последните изпитания на вярата си. Природата на вярата се състои в това, че колкото повече изпитания и страдания имаме, толкова по-упорито търсим Бога и спасението. Веднъж Исус казва: “В оня ден мнозина ще ми рекат: Господи, господи, не в Твоето ли име пророкувахме, не в Твоето ли име бесове гонехме, и не в Твоето ли име направихме много велики дела? Но тогава ще им заявя: Аз никога не съм ви познавал; идете си от мене вие, които вършите беззакония”. (Мат. 7:22-23).Ако вярата на християните е толкова силна, че те са способни да вършат чудеса в името на Исус, то колко по-силно ще се разгори нейния пламък, ако Христос се яви на облаците на великата Слава? С колко по-голямо рвение те ще започнат да Му служат? Защо тогава думите на Исус ни навеждат на мисълта, че Той се кани да отблъсне толкова предани християни, когато се завърне? И ако Той действително постъпи по такъв начин, тогава нито един вярващ няма да се спаси в Последните дни. Това пророчество също не може да се осъществи, ако Исус се завърне на облаци. По всичко личи, че по времето на Исус е имало не малко хора, чиято велика вяра им е позволявала да правят чудеса в името на Бог. Но тъй като те са вярвали, че преди идването на Месията от небето ще се спусне Илия, им е било трудно да разпознаят, че сред тях вече живее Илия в облика на Йоан Кръстител, а още повече, че самият Йоан е отричал това. Така те не приемат Исус като Месия и го изгонват от своето общество и Той е принуден да ги напусне в болка и скръб. Може с почти пълна увереност да се каже, че по същия начин по времето на Второто пришествие на Христа, онези християни, които очакват Неговото чудотворно и славно явяване на облаците, ще започнат да Го преследват, ако Той дойде в плът. Тогава независимо от дълбочината и силата на тяхната вяра и преданост, Господ няма да има друг избор, освен да ги напусне, защото в очите на Бога те грешат против Него. Цял списък от пророчества от 17-та глава от Евангелието на Лука, отнасящи се за Последните дни, няма да се сбъднат, ако Христос се завърне на облаци. Те могат да бъдат обяснени само ако се предположи, че завръщането на Христа ще стане чрез раждането Му на земята. Нека изследваме всяко едно от тези пророчества по-подробно. 1) “...Божието царство не иде така, щото да се забелязва” (Лука 17:20) Ако Господ се яви на облаци, то настъпването на Божието царство ще бъде забелязано от всички. То вече е дошло на земята при Първото пришествие с раждането на Исус. Еврейският народ обаче не е могъл да го види, защото очаквайки завръщането на Илия от небесата, той не е повярвал в Исус. По същия начин по време на Второто пришествие Божието царство ще дойде на земята с раждането на Христа, обаче християните, предполагащи, че Той ще дойде на облаци, няма да повярват в Господа и за това няма да видят Неговото царство. 2) “Божието царство е във Вас” (Лука 17:21). По времето на Исус всички, които са вярвали в Него и са го следвали, вече са живели в Божието царство в сърцата си. Тъй като Господът на Второто пришествие ще бъде роден на земята, Небесното царство и този път ще настъпи първо в сърцата на тези, които вярват в Него и Го следват. Според нарастването на броя на тези хора, от тях ще се образуват народи и държави, като Небесното царство постепенно ще става външна, видима и обозрима реалност. Значи, Исус е искал да каже, че Небесното царство няма да се реализира с щракване на пръсти, както би станало, ако Той би се върнал на облаци. 3) “...Ще дойдат дни, когато ще пожелаете да видите поне един от дните на Човешкия син, но няма да видите.” (Лука 17:22) Ако Христос се спусне от облаците под тръбния звук на архангела, тогава всеки ще може да Го види. Кой тогава би пожелал да види един ден от дните на Човешкия син и няма да го види? Въпреки това Исус е предсказвал такъв обрат на събитията. По време на Първото пришествие на Исус, денят на Човешкия Син също е настъпил на земята след Неговото раждане, обаче неповярвалите в Христа евреи не са могли да го видят. По време на Второто пришествие денят на Човешкия Син също ще настъпи с раждането Му на земята, но много християни, убедени в чудотворното пришествие на Господа на облаци, няма да повярват в Него. Макар денят на Човешкия Син да е дошъл, те няма да са в състояние да го видят. 4) “И като ви рекат, ето, там е! Или ето, тук е! Да не отидете, нито да тичате подире им!” (Лука 17:23) В последните дни, достигналите до определено духовно ниво християни, могат да получат откровение: “Ти си Господа!” Не знаейки Принципа и не разбирайки на базата на какво им се дава подобно откровение, те най-вероятно ще обявят себе си за Господа на Второто пришествие и ще станат антихристи още до появата на Христа. (Възкресение 2.2.6). Следователно, Исус е предупреждавал вярващите, такива думи да не ги поставят в ситуация на обърканост и да ги отклонят от пътя на истината. 5) “Защото, както светкавицата, когато блесне от единия край на хоризонта, свети до другия край на хоризонта, така ще бъде и Човешкият Син в Своя ден.” (Лука 17:24). Когато Исус се ражда, вестта за появата на бял свят на еврейския цар, достига дори до цар Ирод и разтърсва цял Ерусалим (Мат. 2:2-3). А по време на Второто пришествие, нивото на развитие на средствата за комуникации и транспорт ще позволят мълниеносно да се разпространи вестта за появата на Христа по цялата земя от изток до запад. 6) “И както е било в дните на Ной, така ще бъде и в дните на Човешкия Син” (Лука 17:26). Знаейки за надигащия се съд с потопа, Ной призовавал хората да дойдат в ковчега му, но те не са се вслушали в неговите увещания и загиват. В последните дни Христос ще се върне в плът и ще призовава хората в своя ковчег на истината. Обаче християните, упорито гледащи в небето и очаквайки Неговото възвръщане на облаци, няма да се вслушат в думите на истината, провъзгласена на земята. Вместо това те ще отхвърлят Господа като еретик. Безгрижни както и по времето на Ной, те няма да могат да послужат на Божията воля в провидението. 7) “Който иска да спечели живота си, ще го загуби, а който го загуби, ще го опази.” (Лука 17:33). Длъжен ли е някой да рискува живота си, следвайки Господа, ако той дойде на облаци под тръбния глас на архангела? Доколкото Исус ще се върне чрез собственото си физическо раждане, Той ще изглежда еретик в очите на тези християни, които твърдо са убедени в Неговото пришествие на облаци. Затова последователите на Христос са длъжни да бъдат готови да приемат даже смъртта. Този стих означава, че ако хората повярват на Христос и Го последват, рискувайки при това даже собствения си живот, те ще живеят. Ако напротив, те отстъпят под влиянието на светските обстоятелства, опълчвайки се против него и отричайки се от него, това означава, че ги очаква смърт. 8) “...където е трупът, там ще се съберат и орлите” (Лука 17737). Така Исус отговаря на въпроса на учениците си за това къде ще се осъществи Второто пришествие. Ние помним, че хищните птици са се спуснали върху гълъба и гургулицата, които не са били разсечени на олтара от Авраам. От това следва, че сатана винаги търси възможност да завладее това, което не е осветено. Изхождайки от това, ние можем да обясним значението на загадъчния отговор на Исус. Подобно та това – как орлите се събират около трупа, за да го изкълват, а злите духове се събират около тези, които са духовно мъртви, Господ – източникът на живота, ще дойде там, където има пълноценен духовен живот. Следователно, със своите думи Исус е предполагал, че Господ ще се появи сред дълбоко и искрено вярващите хора. По време на Второто пришествие на Христос те ще се съберат на едно място, водени от много духове (Възкресение). Това ще бъде царството на живота, където ще пребивава Господ. Исус се ражда в средата на избрани хора, почитащи Бог най-ревностно. Той се явява като Месия, особено за тези от тях, чиято вяра е била толкова силна, че са били готови да Го последват и да станат негови ученици. Доколкото Христос на Второто пришествие ще бъде роден на земята, в Библията се казва: “И роди тя мъжко дете, което ще пасе всички народи с железен жезъл; и въздигнато беше нейното дете към Бога и престола Му”. (Откровение 12:5).Железният жезъл тук означава Божието Слово, с което Господ ще съди грешния свят и което ще възстанови Небесното царство на земята. По-рано ние подробно обяснихме (Есхатология 3.2.2), че съдът с огън – това е съдът чрез Словото (Яков 3:6). Следователно, Словото на Исус, с което в последните дни ще бъде осъждан човека (Йоан 12:48) – това е същото Слово, при помощта на което нечестивите хора са подложени на съдния огън (2 Петрово 3:7) , както и диханието на Господ, с което Той сразява “беззаконниците” (2 Ефесяни 2:8). Словото на Исус се нарича също “дъхът на устата Му” и “жезълът от устата Му” (Исая 11:4). То е символизирано чрез железния жезъл: “И Той ще ги управлява с желязна тояга; те ще се строшат като грънчарски съдове” (Откр. 2:27).Стихът говори за дете от мъжки пол, родено от жена и приведено към Бог на Неговия престол. Кой от родените от жена е достоен да седне на Божия престол и да управлява над всички народи с Божието Слово? Това може да бъде само Христос на Второто пришествие, Който ще се роди на земята като Цар на царете и ще построи на нея Небесното Царство. В Евангелието от Матея се говори за четирите нечестиви жени в рода на Исус (Матея 172,5,6.) Това показва, че спасителят на човечеството, който идва за спасяването на всички потомци на грешния род, е длъжен да се роди като безгрешен човек, произхождащ от грешен род. Много християни мислят, че жената в този стих символизира църквата. Такова тълкувание е основано върху тълкуванието за очакване на Господа на облаци. Някои християни вярват, че Второто пришествие на Христос ще стане чрез пришествието на Светия Дух (Деяния 8:15-17), когато Исус намира своята обител в сърцата на хората (Йоана 14:20). Обаче Исус е пребивавал в сърцата на истински вярващите от момента на своето възкресение и пришествието на Светия Дух в деня на Петдесятницата (Деяния 2:4). Ако това в същност е било Второто пришествие, тогава то вече е станало преди 2000 години. Освен това, някои християнски църкви учат, че Исус ще се върне като дух. Обаче Исус се появява пред своите ученици на третия ден след своето възкресение от мъртвите. От тогава Той свободно прихожда при много християни, достигнали високо духовно ниво и им дава своите наставления. Това говори за това, че по подобен начин Второто пришествие се е състояло за пръв път преди 2000 г. Ако разбираме духовното завръщане на Исус като Второ пришествие, то няма причини да не го очакваме като исторически ден на осъществяване на нашите най-съкровени надежди. Независимо от това, че учениците на Исус често са се срещали с неговото духовно ”Аз” след възкресението Му, те продължават да очакват Второто пришествие. Натрапва се изводът, че те не са очаквали появяването на Исус като дух по време на Неговото Второ пришествие. Например когато явявайки се духовно на Йоан, Исус му казва: “Навярно ида скоро!”, Йоан отговаря “Амин, ела, Господи Исусе!” (Откровение 27:20). От тези думи е видно, че Исус и Йоан ясно са осъзнавали разликата между духовното появяване на Исус и Второто пришествие, което означава, че Христос няма да се върне като дух, а ще се роди на земята, както това е било при Неговото първо пришествие. Съгласно Принципа на сътворяването, съществуват няколко причини за завръщането на Христос като земен човек. Бог създава както невидимия, така и видимия свят. След това Той създава хората, надарявайки ги както с духовен (невидим), така и с физически (видим) аспект, предполагайки, че осъществявайки Неговата Благословия, те ще управляват над двата свята. Обаче поради грехопадението на Адам хората изгубват правото си да бъдат господари на двата свята. В резултат на това Творението е лишено от своите истински собственици и “съвкупно стене и се мъчи и до днес, очаквайки откриването на Божиите синове”, способни да го управляват. (Римляни 8:19-22) Исус – съвършеният Адам, дошъл като съвършен господар на двата свята (1 Коринтяни 15:27), е бил длъжен да “привие” към себе си вярващите (Римляни 11:17) и да създаде с тях абсолютно единство, за да възстанови правото на хората да владеят над света на Творението. Обаче, когато евреите въстават против Исус, Бог e принуден да допусне , че Той е пожертвал своето тяло на кръста като откуп за възстановяването на човечеството. Доколкото физическото тяло на Исус е било отдадено в ръцете на сатана, физическото спасение на света остава неосъществено. Исус напуска този земен свят, обещавайки да се върне и да завърши спасението, осъществено само духовно. При това на земята още не е имало нито един човек, който би достигнал съвършенството и духовно , и физически и който би станал властелин на невидимия и на видимия свят и който би ги довел до хармония. В това се състои причината за това, че Христос не може да се върне само в духовно тяло. Както и при първото пришествие, Той трябва да се яви в облика на човек и да достигне духовно и физическо съвършенство. Затова, “прививайки” към себе си цялото човечество както духовно, така и физически, Той е длъжен да направлява хората по пътя на съвършенството в духа и плътта им към получаването на правото да господстват над невидимия и видимия свят. Предполага се, че Исус ще възстанови Небесното царство на земята, ще стане Истински Родител на възстановеното човечество и Цар на Божието Царство. Обаче поради неверието на еврейския народ, Той не е могъл да осъществи тази Божия воля, а вместо това е бил принуден да отиде на кръста за това, а в последствие да се върне и обезателно да я изпълни. В съответствие с това при Второто пришествие Христос отново носи отговорността за създаването на Небесното царство на земята и за това да стане Истински Родител и цар на човечеството. В това се състои още една от причините за това, че Христос на Второто пришествие е длъжен да бъде роден на земята, както това е станало при Неговото първо пришествие. Изкуплението на греховете е възможно само при земния живот (Творение 6:3.2), затова за изкуплението на нашите грехове Исус е длъжен да дойде на земята в плът. Спасението, което донася Исус чрез разпятието, е ограничено в духовното измерение. То не ни освобождава от първородния грях, който се предава чрез нашите физически тела и продължава да действа вътре в нас. Ето защо Христос е длъжен да се върне и да завърши спасението на човечеството, включвайки спасението на физическо ниво. Очевидно, че Христос не може да достигне това, обладавайки само духовно тяло. Той е длъжен да се яви и във физическо тяло, както при Своето първо пришествие. По такъв начин ние достигаме до ясното разбиране на това, че завръщането на Христос няма да бъде духовно, а ще се осъществи физически, подобно на първото пришествие. Даже имайки пред вид хипотезата за това, че Христос ще се възвърне духовно, не трябва да изпитваме нодоумение при мисълта, че духът, съществуващ извън времето и пространството и достъпен само за възприемане чрез духовните сетива, може да възседне на материален облак. От друга страна, ако на Второто пришествие е съдено да стане чрез появяването на Христос в плът на облак, тогава възниква въпроса как Той ще се удържи във въздуха? И как ще се определи мястото на Неговото пребиваване до Неговото появяване? Възможно е някои хора да започнат да възразяват против такава постановка на въпроса, утвърждавайки, че за всемогъщият Бог няма нищо невъзможно. Още повече, Бог не може да игнорира установените от самия Него закони и принципи. Освен това, няма никаква необходимост от това Бог да осъществява Своето Провидение въпреки тези принципи: да принуди Христос, Който е длъжен да дойде в плът, като обикновен човек, да се намира в извън земното пространство, за да може след това да се яви на облаците. И така, разгледаните доводи убедително доказват, че Второто пришествие на Христос ще стане чрез Неговото раждане на земята. Какво е значението на стиха, в който се говори за завръщането на Христос на облаци Доколкото завръщането на Христос ще стане чрез Неговото раждане на земята, уместно е да се попита какво означават Библейските пророчества за пришествие на Господ на облаци. За да се отговори на този въпрос, е необходимо преди всичко да се разбере, какво представляват облаците сами по себе си. Следващите думи от Библията се явяват типични в това отношение: “Ето, иде с облаците; и ще Го види всяко око, и ония, които Го прободоха; и всички земни племена ще възридаят за Него. Така е; Амин.”(Откр. 1:7”)От този стих е ясно, че всеки ще има възможността да види Христос, когато Той се завърне. След разпятието на Исус само светият Стефан, приел мъченическа смърт и няколко дълбоко вярващи, духовно отворени християни, са можали да видят Исус, седящ до дясната ръка на Бог. Ако на Исус е определено да дойде от Духовния свят като дух, то само тези вярващи, на които се е отворило духовното зрение, ще бъдат способни да Го видят, т.е. не всяко око ще види Христос, когато Той се върне. И така, Библейското пророчество за това, че всеки ще види Христос, може да се осъществи само ако Той се върне в плът. Доколкото физическото тяло не може да седи на облаци, натрапва се изводът, че облаците в този случай символизират нещо друго. В разглеждания откъс се говори също, че даже тези, които са пронизали Исус, ще видят Неговото завръщане. Известно ни е, че те са били римски войници, но в същност никой от тях няма да може да види завръщането на Господ, защото за това е необходимо те да възкръснат. Обаче в Библията е казано, че само дълбоко вярващите християни, участващи в първото възкресение, ще могат да възкръснат при появяването на Христос. Останалите духове ще бъдат възкресени само след хиляди години в Царството на Христос (Битие 20:4,5). За това думите “Тези, които са Го пронизали”, са метафорическа препратка за други хора, а не за римските войници. В действителност тези думи се отнасят за християните по времето на Второто пришествие, които твърдо ще се държат за своята вяра в това, че Исус ще се върне на облаци. Когато въпреки техните очаквания Исус се завърне на земята в плът, те няма да Го познаят и ще започнат да Го преследват. Ако думите: “Тези, които са Го пронизали” са метафора, тогава и облаците в този стих също имат символически смисъл. Какво в действителност символизират облаците? Облаците се образуват в резултат на изпарението на водата от земята. В Библията водата често се отъждествява с падналите хора (Откр.17:15) От тук следва изводът, че облаците символизират преданите християни, чиито сърца пребивават на “Небесата”, а не на “Земята”, доколкото те са се възродили, оставяйки своето състояние на паднали хора. В Библията и в други писания думата “облак” се среща също за означаване на множества (Евреи 12:1) и в този смисъл тя понякога се използва и във всекидневната реч. По пътя на Моисей облачният стълб, който е водел израелтяните през деня, е представлявал Исус, бъдещия лидер на Израел, а през нощта е представлявал Светия Дух, на когото в бъдеще е било предназначено да казва пътя на Израел с огнено вдъхновение. Следователно, пришествието на Исус на облаци означава Неговото появяване сред новородените вярващи с цел да стане глава на християните – вторият Израел. Да си спомним, че когато попитали Исус за мястото на Неговото завръщане, Той отговаря: “Където е трупът, там ще се съберат и орлите” (Лука 17:37). Исус е подразбирал, че Той ще се появи там, където ще се съберат дълбоко вярващите. Главният смисъл на тези думи съвпада с Библейските пророчества за завръщането на Исус на облаци. Метафоричният смисъл на облаците очевидно сочи, че по време на първото пришествие Исус символично е слязъл от Небесата на облаци. В Библията е казано: “Първият човек е от земята, пръстен. Вторият човек е от Небето.” (1 Коринтяни 15:47), а така също: “И никой не е възлязъл на Небето, освен тоя, който е слязъл от Небето, сиреч, Човешкият Син, Който е на Небето” (Йоан 3:13) Макар че Исус се е родил на земята в плът, от гледна точка на провидението и на Неговото истинско значение, Той в действителност е дошъл от Небесата. В това се заключава дълбокия смисъл на пророчеството на Данаил, в което се предсказва, че Исус ще дойде на облаци. Защо Исус е говорил че Господ ще дойде на облаци Съществуват две причини, съгласно които Исус е предсказвал, че Господ ще се върне на облаци. На първо място, Той не е искал да допусне, заблужденията на антихристите да предизвикат смущение сред вярващите. Ако Той ясно би говорил за своето възвръщане чрез физическо рождение, да се избегне това би се оказало невъзможно. Доколкото Исус, произхождащ от скромно семейство, се е явил на хората като Месия, всеки човек, имащ определен уровен на духовността, независимо от социалния си произход, би могъл да се обяви за Господ на Второто пришествие и да въведе света в заблуждение. За щастие, болшинството християни са очаквали появяването на Христос на облаци, не свеждайки очи от небето и по такъв начин този безпорядък в значителна степен е бил избегнат. Сега, обаче , вече е дошло времето, когато истината за завръщането на Христос чрез Неговото раждане на земята може да бъде открита. На второ място, обещавайки да се върне на облаци, Исус е искал да въодушеви християните по техния тежък път на вярата. Както и в другите примери, когато Исус е говорил парадоксални на пръв поглед неща, за да придаде мъжество на своите последователи и да способства за по-бързото осъществяване на Божията воля. И така Исус казва: “Истина ви казвам, няма да успеете да обиколите градовете Израилеви, когато ще дойде Човешкият Син” (Мат. 10:23). Тези думи са пробудили в неговите ученици вяра в това, че Второто пришествие ще се осъществи в близко бъдеще. Когато Исус разказал на Петър за Неговата близка мъченическа смърт, той го попитал какво ще се случи с другите ученици на Исус, с Йоан. В отговор Исус казва:”Ако аз поискам той да пребъде докато дойда, на тебе какво ти е от това? Ти върви след мен” (Йон 21:22). Основавайки се на тези думи, учениците са очаквали, че Исус ще се върне още докато Йоан е жив. Исус е казал още” “Истина ви казвам, има някои от стоящите тук, които никак няма да вкусят смърт, докле не видят Човешкия син, идещ в царството Си. (Мат. 16:28) Подобни изказвания са вселявали в учениците на Исус надежда за Неговото скорошно завръщане. Тя е придавала смисъл и сили за тях и им е помагала да преодолеят преследванията от страна на юдеизма и на Римската империя. Въодушевени от несломима вяра във Второто пришествие, те са се изпълнили със Светия Дух (Деяния 2:1-4) и са основали ранната християнска църква, независимо от огромните трудности. И така, обещавайки да се върне скоро, Исус е искал да вдъхнови своите ученици и да им вдъхне мъжество, предвиждайки, че им предстои да носят тежък кръст. Поради тази причина Исус е предсказвал, че ще дойде на облаци в силата и славата на Бог и ще изпълни всичко със скоростта на мълнията. РАЗДЕЛ 3 Къде ще се върне Христос Ако на Христос е съдено да се върне чрез раждане на земята, Той, без съмнение ще се появи сред избрания от Бог народ в съответствие с Божието предопределение. Какво място е избрал Бог за завръщането на Христос и на кой народ е предназначено да Го приеме? Ще се роди ли Христос сред еврейския народ Много християни, основавайки се на стиховете в Библията мислят, че Христос отново ще дойде в еврейския народ “И чух числото на подпечатаните, 144000 от всичките племена на израилтяните “ (Откр. 7:4) “А когато ви гонят в тоя град, бягайте в другия, защото истина ви казвам, няма да обходите Израилевите градове, докле дойде Човешкият Син.”(Мат. 10:23) За същото се говори и на друго място (Мат. 16:28) Обаче буквалното тълкуване на тези стихове означава неправилно разбиране на Божието провидение. Исус е разказал притчата за лозето (Мат. 21:33-43). "Чуйте друга притча. Имаше един стопанин, който насади лозе, огради го с плет, изкопа в него лин и построи кула; и като го даде под наем на земеделци, отиде в чужбина. А когато наближи времето на плодовете, изпрати слугите си при лозарите, за да приберат плодовете му. И лозарите, като хванаха слугите му, един биха, друг убиха, а трети с камъни пребиха. Пак изпрати други слуги, повече на брой от първите; и на тях сториха същото. А най-накрая изпрати при тях сина си, като казваше: Ще почетат сина ми. Но лозарите, като видяха сина, казаха помежду си: Този е наследникът; елате да го убием и да присвоим наследството му!39.И като го хванаха, го изхвърлиха вън от лозето и го убиха. И така, когато стопанинът на лозето си дойде, какво ще направи на тези лозари? Казаха Му: Злосторниците лошо ще погуби, а лозето ще даде под наем на други лозари, които ще му дават плодовете на времето им. Иисус им каза: Никога ли не сте чели в Писанията: "Камъкът, който отхвърлиха зидарите, Той стана глава на ъгъла. От Господа е това и чудно е в нашите очи"? Затова ви казвам, че Божието царство ще се отнеме от вас и ще се даде на народ, който ражда плодовете му."В тази притча владетелят на лозето представлява Бог, лозето – Божият труд, лозарите, на които е доверена работата, символизират израелския народ, слугите – това са пророците, синът на господаря на лозето е Исус, а другите лозари, които събират урожая, представляват някой народ, който е готов да приеме Христос на Второто пришествие и да изпълни волята на Бог. В тази притча Исус е искал да каже, че няма да се появи отново сред народ, който Го преследва. Бог ще отнеме от този народ мисията, която му е била поверена и ще я предаде на друг народ, способен плодотворно да я завърши при завръщането на Христос. Защо тогава се създава впечатлението, че Библията свидетелствува за завръщането на Христос сред потомците на Израил? За да се отговори на този въпрос, преди всичко трябва да разберем значението на думата “Израил”. Думата “Израил” означава победител. Яков е заслужил това име, защото е удържал победа над ангела, с когото се е сражавал при рекя Явок. Яков е стъпил в бой с него, за да завоюва положението на Авел за създаване на субстанциално основание. Утвърждавайки се на това положение и правейки субстанциално приношение, Яков е положил основанието за Месия на семейно ниво. Неговите потомци, онаследили благодарение на това отговорността за Божието провидение, се наричат Израил, или избрания народ. По такъв начин, думата “Израил” означава Божи народ, който е възтържествувал благодарение на своето време. С други думи, тази дума не се отнася обезателно за всеки, който е произлязъл от рода на Яков. Така, Йоан Кръстител е казал на евреите: “И не мислете да думате, че Авраам е нашият баща; защото ви казвам, че Бог може и от тези камъни да въздигне чада на Авраама” (Мат. 3:9). Освен това, свети Павел е казал: “Защото не е юдеин оня, който е външно такъв, нито е обрязване онова, което е външно в плътта; но юдеин е тоя, който е такъв вътрешно; а обрязване е това, което е на сърцето, в духа, а не в буквата;”(Римляни 2:28-29) и “.......защото не всички ония са Израил, които са от Израиля” (Римляни 9:6). В тези стихове се изразява порицание към тези евреи, които горделиво са се причислявали към избрания народ, основавайки се единствено на кръвното родство с Авраам, но в действителност не са живеели съгласно Божията воля. По времето на изхода на потомците на Яков от Египет с Моисей на чело, тях е можело да ги нарекат “Израил”, но те са изгубили правото да носят това име, когато са въстанали против Бог в пустинята, затова, както Бог е определил, те са умрели в пустинята и само младото поколение влиза в Ханаан. Тези хора Бог (второто поколение) Бог е считал за Израил. В последствие 10 племена от Северното царство на Израил, въстанали против Бог, изгубват правото да бъдат избран народ и за това са били унищожени. От избрания народ остават само 2 племена от Южното царство, юдеи, които са продължавали да следват Божията воля. Именно сред тях в последствие се явява и Исус. Още повече, когато Исус бива разпънат поради неверието на евреите, последните напълно изгубват правото си да останат избран народ. Какъв народ става избран след разпъването на Исус? Това са били християните, онаследили вярата на Авраам и взели върху себе си мисията, с която не са се справили неговите потомци. Свети Павел пише: “Но чрез тяхното отклонение дойде спасение на езичниците, за да ги възбуди към ревнивост” (Римляни 11:11), свидетелствайки, че центърът на Божието провидение за възстановяване се премества от евреите към езичниците (Деяния 13:46). Следователно, избраният народ, на който е предстояло да положи основанието за Месия на Второто пришествие, не произхожда от рода на Авраам. Този избран народ се явяват тези, които са онаследили вярата на Авраам, т.е. християните. Христос ще се върне в източна страна Съгласно обяснението на Исус, дадено в притчата за лозето (Мат. 21:33-43), еврейският народ, разпънал Исус, подобно на лозарите, убили сина на своя хазаин, е изгубил своята провиденциална мисия. На каква страна е съдено да онаследи всичко, което е било направено от Бог и да събере плодовете на Неговия труд? В Библията има предположение, че тази страна се намира на Изток. В Откровението на свети Йоан Богослов е написано, че “в ръката на седящия на престола” е имало книга, “написана отвътре и отвън, запечатана със 7 печата”. Обаче никой не може нито на Небето, нито на Земята, нито под земята да отвори тази книга, защото не се е намерил достоен, поради което Йоан много плакал. Тогава се появява агнеца (Исус) и взима книгата от десницата на престола и започнал да сваля печатите й (Откр. 5:1-7; 6:1). Библията описва събития и знамения, произхождащи при това. Накрая, след като Той маха шестия печат, се случва следното съгласно описанието на Йоан: “И видях друг ангел да се издига от Изток, у когото беше печата на живия Бог; и той извика с висок глас към четирите ангели....и каза: “Не повреждайте земята, нито морето, нито дърветата, преди да ударим печат на челата на слугите на нашия Бог. И чух числото на подпечатаните, 144 000 подпечатани от всичките племена на Израилтяните” (Откр. 7:2-4). На тези избраници предстои да съпровождат Агнеца – Исус (Откр. 14:1). И така, основавайки се на гореказаното, може да се предположи, че Христос ще се роди на Изток в страната на изгряващото слънце, там, където с печатите на живия Бог ще бъдат отбелязани 144 000 избраници. Тази страна ще онаследи труда на Бог и ще пожъне Неговите плодове в името на Второто пришествие на Месията. Коя от страните на Изтока е избрана да приеме Христос? Източната страна е Корея Както вече се каза, Христос няма да се върне сред потомците на Авраам, а ще дойде в страна, която е онаследила отговорността за неосъщественото от нея провидение за възстановяване и неговите плодове. Така също ние разбрахме, че това ще бъде една от страните на Изтока. От далечни времена за източни нации традиционно се считат Корея, Япония и Китай. Сред тях Япония в продължение на цялата си история се кланя на Богинята на слънцето Аматерасу-Омиками. В периода на Второто пришествие тя се явява фашистка страна, жестоко преследваща християнството в Корея (Подготовка за ІІ пришествие 4.3.3). Китай по време на Второто пришествие става огнище на комунизма. Следователно, тези 2 нации са принадлежали на страната на сатана. Остава само Корея, която се явява също източна страна, където ще се появи завърналият се Христос. Нека да изследваме от Принципна гледна точка различните причини, съгласно които Корея получава правото да приеме Господа на Второто пришествие, помнейки, че за това тя трябва да отговаря на определени критерии, за които ще говорим по-долу. Национално условие за изкупление За да отговаря на критериите на избрания народ, получил право да приеме Месията, Корея е длъжна да осъществи Промисъла на националното отделяне от сатана, основано на числото 40; така може да се достигне възстановяването на Ханаан на космическо ниво. Защо това условие на изкупление е дадено на корейския народ? Ако Христос се върне в Корея, то на корейския народ е съдено да стане Трети Израил. В епохата на Стария завет потомците на Авраам, които са следвали Божията воля и са се подлагали на притеснения в Египет, стават Първият Израил. Християните, които евреите са преследвали като еретици поради почитането на възкръсналия Исус, стават Вторият Израил, отговорни за втория етап от провидението за възстановяване. По време на Второто пришествие, Христос по всяка вероятност ще бъде по същия начин заклеймен като еретик от християните на своето време в съответствие с пророчеството за страданието и отхвърлянето, на което Той подобно на Ной, ще бъде обречен от съвременниците си (Лука 17:25, 26). В този случай Бог ще бъде принуден да напусне християните, преследващи Христа по същия начин, по който Той се е отказал от евреите, отхвърлили Исус (Мат. 7:23). Тогава корейският народ, който трябва да служи на Христос и да завърши третия етап на Божието провидение, ще стане Трети Израил. Първият Израил е страдал 400 години в Египет, страната на сатана, осъществявайки промисъла за отделяне от сатана с числото 40 в основата. Това е било необходимо, за да започне пътя на възстановяване на Ханаан на национално ниво. За осъществяване на този промисъл Вторият Израил е бил длъжен да преодолее 400 години преследване в Римската империя, което е било необходимо за началото на световния път за възстановяване на Ханаан. На третия Израил – корейският народ, се е наложило да премине през страдание под робството на нация, която е на страната на сатана в продължение на 40 години и по този начин той успява да осъществи промисъла за отделяне от сатана, необходим за началото на пътя за възстановяване на Ханаан на космическо ниво. Това са били 40 –те години, през които корейците, бидейки японска колония, са изпитвали невероятни страдания и лишения. В 1895 г. японците убиват корейския крал. Това убийство е от най-ясните примери за престъпленията, които са извършени от японците на корейска земя. В 1905 г. е сключен отбранителния договор Улса, който налага на Корея статут на японски протекторат и става повод за нахлуването на Япония в Корея. Договорът са подписали Хирохуми Ито от японска страна и Уан Йон Ли, министър на просвещението и японофил, от корейска. Всички дипломатически права на Корея са прехвърлени на Министерството на чуждестранните работи на Япония. Тя учредява поста генерал-губернатор и назначава свои военни представители във всеки регион, за да обезпечи контрола над вътрешните работи на Корея. Япония лишава корейския народ от всякакви права в областта на политиката, дипломацията, икономиката. В 1910 г. тя окупирва Корея. Японците извършват зверски престъпления против корейския народ, хвърляйки в затворите и убивайки много патриоти, а също напълно лишавайки хората от тяхната свобода. Когато на 1 март 1919 г. се разгръща движение за независимост, те унищожават хиляди мирни жители на Корейския полуостров. След японското земетресение в Канто в 1923 г. японците безпочвено обвиняват в нищо непровинили се корейци, живеещи в Токио и зверски убиват много от тях. В същото време множество корейци, не желаейки повече да търпят японския гнет, напускат своя плодороден край и бягат в пустинните степи на Манджурия в търсене на свобода. Там те понасят невероятни мъчения, посвещавайки се с душата и сърцето си на борбата за независимост на родината. Японските милитаристи са претърсвали село след село в търсене на тези предани корейци. В някои местности, те затваряли в къщите стари и млади и ги изгаряли живи. Япония не прекратява политиката на тирания чак до деня на своето сриване. Повечето от корейците, които са били участници в движението за независимост, убитите на 1 март, както и тези, които са се борили в Манджурия, са били християни. Към края на своето колониално господство Япония засилва преследването на независимото християнство в Корея. Християните са заставяни да се покланят на шинтоистки светини, а тези, които не се подчинявали, са били хвърляни в затвори и убивани. Особено зверски репресии са прилагани към християните в навечерието на 15 август – денят на освобождаването на Корея. След капитулацията във втората световна война, подписана от японския император Хирохито, корейският народ най-после получава свобода. И така, корейският народ преминава през 40 годишен път на страдания, започвайки с отбранителния договор Улса през 1905 г. и завършвайки с освобождаването на Корея през 1945 г. На него му се налага да понесе не по-малко мъчения, отколкото са били тези на първия Израил в Египет и на втория Израил в Римската империя. Начело на корейското движение за независимост както в родината, така и извън нея, стоят в основно християни; именно те са били подлагани на най-големите страдания в годините на японската тирания. Линията на противопостваяне между Бог и сатана В последните дни светът се разделя на два лагера: демократически и комунистически. Доколкото Бог дава на Адам благословия за господство над света, Той е бил принуден да допусне, че сатана, който се разпорежда с потомците на Адам за свои цели, ще построи свят не съгласно Принципа, в който Третата благословия ще бъде осъществена на страната на сатана. На Бог се налага да следва сатана по петите, опитвайки се да възстанови този свят и да го върне на Своя страна. Христос, който ще дойде отново, за да възстанови падналия свят до първоначалното му състояние, присъщо му при неговото сътворяване, несъмнено ще положи всички усилия за спасяване на комунистическия свят. При това страната, в която той ще се появи, ще играе главна роля в провидението. Най-драгото място за Сърцето на Бог се явява Корея – страната на Второто пришествие на Христос. В очите на сатана тя е най-омразното място. Тя е линията на фронта, където става борбата между Бог и сатана, място на стълкновение между комунистическите и демократичните сили. Такава линия на конфронтация, възникнала в името на осъществяване на провидението за възстановяване, се явява 38-ия паралел в Корея. При стълкновението между Бог и сатана трябва да бъде принесена жертва като необходимо условие за определяне изхода на борбата. Такава жертва на национално ниво става корейският народ, на когото е било определено да се намира на предната линия на борбата в името на възстановяване на Небесата и Земята. Следователно, корейският народ е бил длъжен да бъде разделен, подобно на това – както Авраам е трябвало да раздели своите жертвоприношения. В това се крие причината за разделянето на Корея по линията на 38-ия паралел и възникването на нейната територия на две страни: тип Каин и тип Авел. Тридесет и осмият паралел е линията на фронта, където се води борба между демокрацията и комунизма и едновременно с това е предната линия на борбата между Бог и сатана. Корейската война, избухнала на 38-ия паралел, не е била просто гражданска война, в резултат на която става териториално разделение. Това е било стълкновение на демократичния с комунистическия свят. Освен това, тя е схватка между Бог и сатана. Доколкото тази война има световно значение за завършване на провидението на възстановяване, за първи път в нея встъпват в конфликт въоръжените сили на държави, членки на Обединените Нации. Даже не разбирайки нейното провиденциално значение, те действат съгласно Божията воля, способствайки за освобождението на Корея. От момента на грехопадението на прародителите на човечеството, започва разделението на Божия и сатанинска страна. Всичко се разделя, пораждайки живот и смърт, добро и зло, любов и омраза, радост и мъка, щастие и нещастие, между които не се прекратява конфликтът в продължение на цялата човешка история. Тези разделени страни сформирват два обособени свята, тип Авел и тип Каин, в резултат на което се образуват демократичния и комунистическия свят. Когато те встъпват в глобален конфликт един с друг, центърът на техните борби става Корейският полуостров. Религията, идеологията, политиката и икономиката – всичко идва в състояние на противоборство, предизвиквайки най-голямото объркване в корейското общество, преминало след това в стълкновение от световен мащаб. Причината се крие в това, че явленията, станали отначало в духовния свят, в последствие стават физическа реалност в Корея, страната, играеща централна роля в провидението на възстановяване. В последствие тези явления достигат световен размах. Настъпването на социалния и идеологически хаос е било явен признак за това, че стремително се приближава времето на ново световно устройство. Както веднъж казва Исус: “когато клоните започнат да стават меки и да пускат листя, то знаете, че лятото е близо” (Мат. 24:32). Когато учениците питат Исус за мястото на Неговото завръщане, той казва: “Където е трупът, там ще се съберат и орлите” (Лука 17:37). В Корея, на предната линия на борбата между Бог и сатана, вечният живот и вечната смърт встъпват в схватка. Злите сили, символично представени като орли, ще се съберат на тази земя в търсене на духовно мъртви, но в същото време завърналият се Господ ще се яви на същата земя, за да намери хора, изпълнени с живот. Обектът на Божието Сърце За да станем обект на Божието Сърце, ние сме длъжни да минем по пътя на сълзите, кръвта и потта. От времето, когато хората са се оказали под властта на сатана и започват да се противопоставят на Бог, Неговото родителско Сърце се преизпълва със скръб за загубените Си деца. Бог непрестанно въздейства на падналия свят, за да спаси нещастното човечество. Още повече, стремейки се да излекува Своите непокорни деца, Бог отново и отново е принуден да принася като жертви на Своя враг – сатана, най-добрите и скъпи за Него хора. Даже Исус, Неговия единороден син, Той е бил принуден да изпрати на кръста. Такива мъчения на Бог се е налагало да изпитва всеки ден от момента на грехопадението на човека. Затова личността, семейството или нацията, които се борят със света на сатана в името на осъществяване на Божията воля, не могат да избегнат пътя на кръвта, потта и сълзите. Как могат преданите деца на Бог да вървят по лекия път в живота и да остават при това обекти на Сърцето на своя Небесен Баща, ако Той преживява дълбока скръб? Народът, достоен да приеме Месията, е длъжен да обладава синовна почтителност, за да стане обект на Божието Сърце. Ето защо на него му предстои да върви по пътя на кръвта, потта и сълзите. И първият, и вторият Израил преминават по пътя на страданията. Такава съдба е била отредена и за корейския народ – третият Израил. Тяхната история, пълна с бедствия, е пътят, който е трябвало да премине избраният от Бог народ. На него му е съдено да следва този път, не знаейки за това, че в крайна сметка той ще завърши с велико благословение. Народът, достоен да заеме положението на обект на Божието Сърце, трябва да въплъщава в себе си доброто. Корейският народ, имащ 4000 годишна история, нито един път не се е устремявал към територията на други народи и не ги е нападал. Даже в периода на Когурьо и на Сила, когато страната е преживявала разцвет във всички области на живота, тя е прибягвала към военна сила само с цел защита от завоевателите. Имайки пред вид този факт, че основната черта, присъща на природата на сатана се явява агресивното завладяване на властта, става очевидно, че корейският народ по право принадлежи на страната на Бог. Стратегията на Бог се заключава в това, да удържи победа след като на Неговата страна е извършено нападение. Така, независимо от това, че огромно количество пророци и светии са били принесени в жертва в историческото минало и даже Исус загива на кръста, отново и отново Бог удържа победа. Независимо, че агресорът по време на първата и втората световни войни е бил страната на сатана, в края на краищата побеждава страната на Бог. По подобен начин корейският народ се е оказвал в ръцете на чуждоземни завоеватели не един път, но истинското желание на Бог, водещ този народ по пътя на мъченията, е било да утвърди Корея на Своя страна и да обезпечи нейната окончателна победа. Корейският народ е много религиозен по своята природа. Това вродено религиозно чувство винаги го е направлявало към това – да надмогва физическата реалност и да придобива по-дълбока ценност. Още от древни времена, когато корейската култура се е намирала на примитивно ниво на развитие, корейският народ е проявявал силен стремеж да се покланя на Бог. Корейците не са отдавали необходимото на религии, които суеверно са обожествявали природата или са се стремели към временно щастие на земния живот. Те винаги високо са ценили такива добродетели като вярност, синовна почтителност и целомъдрие. С това се обяснява тяхната любов към народните предания, запомнили тези добродетели като легендата за Чун-Хян и легендата за Щим-Чон. Месиянски пророчества В корейския народ много отдавна живее надеждата за идването на Месията, за когото се е говорело в ясните свидетелства на пророците. Първият Израил е вярвал в предсказанията на своите пророци (Малахия 4:2-5; Исая 60:1-22) за това, че Месията ще дойде като цар, ще построи царство и ще донесе спасение за израелтяните. Вторият Израел е могъл да издържи трънливия път на вярата благодарение на надеждата, че Христос ще се върне. Аналогично на това корейският народ – третият Израил, е вярвал в пророчества за справедливия цар, който ще се появи веднъж и ще образува славно и вечно царство на своята земя. Лелеейки тази надежда, той е намерил в себе си сили да преживее всички бедствия. Тази месианска идея, битуваща в корейския народ, намира своя израз в книгата на пророчествата “Чон кам-нок”, написана през 14 век, в началото на управлението на династията Ли. Доколкото в това пророчество е било предсказано появяването на нов цар, управляващата класа се е опитвала да не говори за него. Японският колониален режим се е стараел да изкорени самата идея, изгаряйки книгата. След като християнството получава широко признание, тази месиянска идея се е смятала като суеверие. Но въпреки това тя продължава да живее до днешния ден, дълбоко вкоренила се в душата на корейския народ. Хората отдавна са се надявали на предсказаното в книгата “Чон кам-нок” пришествие на справедливия цар, наричан Чон До Рьон, което означава “този, който идва с истинското слово на Бог”. В действителност това корейско пророчество говори за Христос на Второто пришествие, който ще дойде в Корея. И така, още преди появяването на християнството в Корея, Бог чрез “Чон кам-нок” е изпратил откровение за прихода на Месията на тази земя. Сега учените потвърждават, че много откъси от тази книга на пророчествата съвпадат с предсказанията на Библията. Освен това, вярващите от много религиозни групи в Корея получават откровение за това, че основателите на техните вярвания ще се върнат в Корея. Изследвайки развитието на културните сфери, ние узнаваме, че всички религии се движат към обединение, основа на което ще стане християнството (Есхаталогия 4.2.), затова в последните дни на християнството е отредено да стане религия, носеща отговорност да достигане целите на много религии в историята. То ще стане последната религия в човешката история. Христос на Второто пришествие, центърът на християнството, ще осъществи целите, към които са се стремели основателите на различни религиозни течения. Следователно, мисията на Христос е такава, че Той може да се смята за Второто пришествие на основателя на всяка религия. (Възкресение 2.4). Когато в потвърждение на откровението за Второто пришествие на основателите на различни религии, то се осъществи в Корея, тези хора няма да се явят като различни личности. Всички откровения ще се изпълнят с пришествието на един човек – Христос на Второто пришествие. Откровението за идващия Господар са получавали вярващите от различни религии: будистите са Го очаквали в облика на Матрея Буда; конфунцианците – като истински човек, а за последователите на религията на Чон-до-кьо, това е било завръщане на нейния основател Че Су-Ун. В книгата “Чом кам – нок” господарят е Чон До – Рьон. Още повече, всички те ще дойдат в лицето на Христос на Второто пришествие. И накрая, ние ставаме свидетели на откровения и знамения, които получават духовно откритите вярващи, и те потвърждават, че Христос на Второто пришествие ще дойде в Корея. Такъв род откровения растат като гъби след дъжд. Обещанието на Бог “Ще излея от Своя дух на всяка плът” (Деяния 2:17) се сбъдва в корейския народ. Много вярващи встъпват в контакт с духове от различни нива на духовния свят, от невисоките му сфери до Рая и получават ясни откровения, че Господарят ще дойде в Корея. Обаче лидерите на съвременните християнски църкви още не са се пробудили от съня си. Бидейки духовно невежествени, те не обръщат внимание на тези явления. Подобни неща са ставали и по времето на Исус. Свещениците, равините и книжниците, които са били длъжни да бъдат първите, които да признаят раждането на Месията, поради своята духовна слепота, остават в пълно неведение. Вестта за раждането на Исус е била изявена на мъдреците от Изток и на пастирите. Исус казва: “Благодаря Ти, Отче, господи на Небето и на земята, задето си утаил това от мъдрите и разумните, а си го открил на младенците.” (Мат. 11:25). Исус не е можел да не скърби, виждайки духовното невежество на еврейското духовенство на това време; но от друга страна, Той е бил благодарен на Бог за милостта, с която Той е надарил чистите, необразовани вярващи, посвещавайки ги в Своето провидение. Сега, в епохата, която е съпоставима по идентичност на времето с това на Исус, корейското християнство преживява аналогично явление в по-сложен вид. На чистите и невинните, прости вярващи, Бог открива много небесни тайни, отнасящи се до последните дни. Обаче те предпочитат да скриват тези трохички истина, защото в случай на обнародване на тези знания от тях, те ще се сблъскват с преследвания за ерес. Между това, подобно на свещениците, равините и книжниците от времето на Исус, много представители на християнското духовенство се гордеят със своите познания за Библията и способността си да я тълкуват. Те се наслаждават на почитта от страна на своите последователи и чувстват удовлетворение от изпълнението на своите отговорности. И въпреки това, за велико огорчение на Бог, те остават напълно невежи относно провидението, което Той разгръща в последните дни. Страната, събираща плодовете на всички цивилизации Духовната и материалната цивилизации, сформирани на основата на религиите и науката в търсене на пътища за преодоляване на двата аспекта на човешкото невежество, трябва да се хармонизират. Само след това ние ще можем да разрешим фундаменталните проблеми на човешкия живот и да осъществим света на Божия идеал. (Есхатология 5.1). В света, заради който идва Христос, науката ще достигне небивали висоти. Това ще бъде общество с най-високо ниво на културата, когато всички цивилизации, развиващи се по вертикалния път на провиденциалната история, ще бъдат възстановени хоризонтално под ръководството на Месията. По такъв начин духовният и материалният аспект на цивилизациите, развиващи се благодарение на религиите и науката и достигащи разцвет по целия свят, ще се хармонизират в Корея, сплотени от всеобхватната нова истина. Тогава те ще принесат плодове в идеалния свят, който ще въплъти най-дълбокото желание на Бог. Първо, в Корея ще бъдат събрани плодовете на всички континентални цивилизации. Античните континентални цивилизации на Египет и Месопотамия са завещали свои плодове на полуостровните цивилизации на Гърция, Рим и Иберия, а след това – на островната цивилизация на Англия. Тя предава своята култура на Съединените Щати, която е континентална цивилизация. След това този процес приема обратно направление, когато САЩ предават своята култура на Япония, островна цивилизация. Сега тези плодове ще бъдат събрани на корейската полуостровна цивилизация, където е отредено да се роди Христос. Второ. Цивилизациите, зародили се по бреговете на реките и моретата, също трябва да завещаят своите плодове на тихоокеанската цивилизация, към която принадлежи и Корея. “Речните” цивилизации, възникнали по бреговете на Нил, Тигър и Ефрат, са предали своята култура на близката до тях Средиземноморска цивилизация: Гърция, Рим, Испания и Португалия, които от своя страна завещават плодовете на тази култура на цивилизациите на Атлантическия океан, в случая на Англия и САЩ. Всички тези плодове ще бъдат събрани в цивилизацията на Тихия океан, свързващ в едно Съединените Щати, Япония и Корея. И накрая, цивилизациите, образувани в различните климатични зони, също ще принесат плодове в Корея. По същия начин в кръговрата на сезоните на годината всичко живо започва да живее и да се размножава пролетта, цъфти лятото, принася плодове есента и набира сили зимата. Цикълът от пролет, лято, есен и зима се повтаря не само година след година, но и ден след ден: утрото съответствува на пролетта, денят – на лятото, вечерта на есента, нощта – на зимата. По същия образец човешкият живот преминава през 4 фази: детство, юношество, зрелост и старост. Човешката история също се развива по примера на смяна на сезоните на годината, защото един от аспектите на Божия Принцип, положен в основата на Творението – това е привеждането в хармония на сезонния цикъл на живота. Бог създава Адам и Ева през пролетното време на човешката история. В съответствие с това историята е трябвало да започне своя ход от умерената зона на Едемската цивилизация. След това, преминавайки в летния сезон, тя е трябвало да се премести в тропическата цивилизация, а есента – в цивилизацията на прохладната зона. Своята кулминация тя е трябвало да достигне в цивилизацията на хладната зона, съпоставима със зимния сезон. Обаче поради грехопадението, хората са деградирали и оскотели. Вместо да създадат цивилизацията на умерената зона, те преждевременно са населили тропическата зона като примитивни хора. В континенталната част на Африка те са образували тропическата цивилизация на Египет. Тази континентална цивилизация предава своята култура на полуостровите и островите, където се развива цивилизацията на прохладната зона, плодовете на които са били събрани в цивилизациите на хладната зона на Съветския Съюз. Сега, с разцвета на новата ера, трябва да се образува цивилизацията на умерената зона на Новия Едем, където всички цивилизации ще съберат своите плодове. Това трябва да стане в Корея. РАЗДЕЛ 4 Времето на Исус и нашите дни от гледна точка на провиденциалната идентичност на времето Периодът на Второто пришествие и времето на Исус образуват провиденциалната идентичност на времето. Ситуацията, в която се намира съвременното християнство е подобна на тази, която се е създала в юдаизма по времето на Исус. Нека да изследваме някои от тези паралели. Подобно на юдаизма по времето на Исус, съвременното християнство много твърдо се придържа към установената власт и церемониите, но то вътрешно се разрушава. По времето на Исус много свещеници и книжници стават роби на формална обредност в ущърб на своя духовен живот и вярващите юдеи, стремящи се да утолят духовната си жажда, искрено се втурват към Исус, когото обвиняват в ерес. Аналогично на това много свещеници и представители на висшето духовенство на съвременното духовенство се намират в плен на собствените си власт и авторитет и обременени от ритуалите, а в същото време душите им ден след ден се потапят в тъмнина. Затова дълбоко вярващите християни блуждаят изгубени в търсене на истинския път и новите водачи, за да напуснат духовната пустиня и да получат вътрешна светлина. Подобно на висшето юдейско свещеничество, по времето на Исус, християнското духовенство по-скоро ще стане преследващо Исуса на Второто пришествие. Исус е дошъл, за да започне нова ера, която би въплътила истините на Стария завет, провъзгласена от пророците. Той не се е ограничавал с повтаряне на думите на Стария завет, а е провъзгласявал ново слово на истината, съответстващо на новата епоха. Еврейските свещеници и книжници оспорвали думите и делата на Исус, основавайки се на своето тясно разбиране за писанията на СТАРИЯ ЗАВЕТ. Тяхното грешно осъждане довежда до тава, че те отправят Исус на кръста. Целта на Христос на Второто пришествие също се състои в това, да създава “ново небе и нова земя” (Откр.21:1-4) на провиденциалното основание на духовното спасение, заложено от християнството в епохата на Новия завет. Завърналият се Исус не просто ще повтори думите на Новия завет, произнесени 2000 г- преди това, но обезателно ще даде ново слово за истината, необходимо за създаването на новите небе и земя. Обаче тези християни, чиито мисли са приковани към буквата на Новия завет, ще започнат да критикуват думите и делата на Христос, основавайки се на тясното разбиране на писанията. Следователно, може да се очаква, че те ще заклеймят Господа като еретик и ще Го преследват. Ето защо Исус е предсказвал, че при Второто пришествие, Христос предстои много да пострада и да бъде отхвърлен от този род. Получавайки откровение за Христос на Второто пришествие или слушайки неговите думи, хората ще откликнат на тях по същия начин, както и евреите по времето на Исус. Бог не е доверил вестта за раждането на Исус на свещениците и книжниците, а дава откровение за това на мъдреците – езичници и на чистите по душа пастири. Така се случва също когато например, бащата поради невежеството на своите собствени деца е принуден да се съветва с доведения син. По подобен начин, не е изключена възможността Бог да даде откровение за завръщането на Христос отначало на прости вярващи и иноверци, към които християните се отнасят с пренебрежение, или на тези невярващи хора, у които гласът на съвестта е силен. Напълно е възможно, само след известно време, тази новост да достигне до лидерите на християнското духовенство, които неразумно се държат за своята традиционна вяра. По времето на Исус евангелието е било прието с готовност не от първосвещениците и висшето духовенство, които са считали себе си за избрани, а от простолюдието и друговерците. При завръщането на Христос простите християни и хора от други вярвания ще приемат Неговите слова преди лидерите на християнството, които считат себе си За Божии избраници. В това се състои смисълът на притчата на Исус за свадбения пир. В нея се говори с прискърбие, че в свадбения пир ще вземат участие не тези, които са били поканени, а тези, които са намерени на улицата, защото “поканените не са били достойни” (Мат. 22:8-10). Както в дните на Исус, така и по време на Второто пришествие, много предани вярващи, стъпили на пътя на вярата с надежда да влязат в Божието царство, в действителност могат да се окажат в ада. По времето на Исус свещениците и книжниците, натоварени с мисията да направляват избрания народ на Бога, са били длъжни да бъдат първите, които да признаят пришествието на Месията и да поведат след себе си еврейския народ за среща с Него. Затова Исус, надявайки се, че те ще се справят с тази мисия, отива в храма и започва да ги учи на евангелието преди всички останали. Обаче когато те не Го приемат, Исус няма друг избор и се отправя да броди по бреговете на Галилейското море и да търси ученици сред рибарите. Той е бил принуден да служи на отрепките на обществото и да живее сред грешници, лихвари и проститутки. В края на краищата преследването от страна на свещениците и книжниците приема такъв сериозен размер, че Исус е бил принуден да приеме смъртта на кръста. Тези хора убиват Исус, вярвайки в праведността на деянието си, доколкото са Го смятали за опасен еретик и богохулник, който следва да бъде унищожен. Впоследствие те отново са пристъпили към своите църковни задължения и до края на дните си са чели Свещеното Писание, плащали десятъка си и са принасяли жертви в храма, убедени, че вървят по пътя, водещ към Небесното Царство. Вместо това, след отиването си в духовния свят, те неочаквано разбират, че се намират в ада. За нещастие, пътят, който те сами са избрали с надеждата да попаднат в Небесното царство, ги е довел в ада. Осъзнавайки, че подобни събития могат да станат в последните дни, всеки от нас е длъжен с цялата си сериозност да погледне в себе си. Много християни сега се отправят по пътя, който, по тяхното убеждение, ще ги доведе на Небесата. Обаче, ако направят невярна крачка, този път може да ги отведе в ада. Затова Исус не веднъж казва, че в последните дни ще се откаже от много предани вярващи, даже от тези от тях, чието посвещение е така велико, че те са способни да изгонват бесове и да вършат чудеса от Негово име” “Аз никога не съм ви познавал; махнете се от Мен, вършещи беззаконие” (Мат. 7:23). В действителност никой не се сблъсква с по-рискована ситуация, отколкото вярващите, живеещи в преходния период на историята, какъвто се явява нашата съвременност. Колкото и дълбока вяра да са проявявали в своя живот, ако те, подобно на еврейските лидери от времето на Исус, предприемат погрешни стъпки, отвръщайки се от завърналия се Христос, всичките им усилия ще се окажат напразни. Затова Данаил казва: “Мнозина ще се чистят и избелят и ще бъдат опитани; а нечестивите ще вършат нечестие и никой от нечестивите не ще разбере; но разумните ще разберат.” (Дан. 12:10). РАЗДЕЛ 5 Причината за появяването на многото езици и необходимостта от тяхното обединение Ако хората не бяха съгрешили и паднали, а достигнали до съвършенство, те биха образували световно семейство, напомнящо човешкото тяло, всички части на което са взаимосвързани едни с други и с Бог – тяхната глава. Всички те биха говорили на един и същи език и никога не би възникнало такова множество от чужди едно на друго наречия. Причината за възникването на различните езици, препятстващи свободното общуване между хората се заключава в това, че веднага след като вертикалните отношения на хората с Бог са били нарушени поради грехопадението, хоризонталната връзка между хората също е скъсана. Тогава човечеството се разделя и разсейва по различните географски територии и образува различни нации. В Библията ние също намирме думи, които осветляват възникването на езиковото разбъркване. В повествованието за Вавилонската кула четем, че потомците на Ной са говорили на един и същ език. Веднъж потомците на втория син на Ной – Хам, съгрешил пред Бог, започнали да строят Вавилонската кула, изпълнявайки с това волята на сатана. Когато потомците на Сим и на Яфет, стоящи на страната на Бога, започнали да им помагат, Бог довежда езиците им в таково объркване, че те повече не можели да общуват един с друг, за да осъществят волята на сатана.(Бит. 11:7). Бидейки деца на едни и същи родители, ние всички изпитваме чувства на радост, на гняв, на печал или удовлетворение. Обаче ние не можем да споделим най-дълбоките си преживявания един с друг, защото говорим на различни езици. Нима това не се явява като едно то най-големите нещастия на човечеството? За да се построи идеален свят с едно световно семейство, в което Господът на Второто пришествие ще бъде почитан като Истински Родител, всички езици трябва да се обединят. Смесването на езиците е станало в резултат на това, че хората са последвали волята на сатана и са започнали да въздигат Вавилонската кула. В съответствие с Принципа на възстановяване чрез изкупление, обединението на всички езици ще стане тогава, когато хората вземат участие в построяването на Божията “кула” и прославят Божията воля. Кой език ще послужи за основа на обединението на всички останали езици? Отговорът на този въпрос е ясен. Децата трябва да научат езика на родителите си. Ако Христос в действителност се завърне в Корея, той несъмнено ще говори на корейски език, който трябва да стане роден език за всички хора. В края на краищата, цялото човечество ще говори на този език. Ползвайки се с един език, то ще стане един народ и ще образува една световна страна под управлението на Бог.
1.1 1.2 2.1 3.1 4.1 4.2 5.1 5.2 5.3 5.4 5.5 5.6 6.1 6.2 7.1 8.1 8.2 9.1 9.2 9.3 10.1 11.1 11.2 11.3 11.4 12.1 12.2 13.1 13.2 13.3 13.4 14.1 14.2 15.1 16.1 16.2 16.3 16.4 16.5 16.6 16.7 17.1 17.2 17.3 17.4 17.5 17.6 18.1 19.1 20.1 21.1 22.1 23.1 24.1 24.2 24.3 25.1 25.2 25.3 25.4 25.5 26.1 27.1 28.1 29.1 29.2 29.3 30.1 30.2 31.1 32.1 32.2 32.3 32.4 32.5 32.6 32.7 32.8 33.1 33.2 34.1 34.2 35.1 35.2 35.3 36.1 36.2 36.3 37.1 37.2 38.1 38.2 38.3 38.4 38.5 38.6 38.7 39.1 39.2 40.1 41.1 42.1 42.2 42.3 43.1 44.1 45.1 45.2 45.3 46.1 46.2 47.1 47.2 47.3 47.4 48.1 49.1 49.2 49.3 49.4 49.5 50.1 50.2 50.3 51.1 51.2 51.3 52.1 52.2 53.1 54.1 55.1 56.1 56.2 57.1 58.1 58.2 59.1 59.2 60.1 60.2 61.1 62.1 62.2 63.1 64.1 64.2 65.1 66.1 67.1 67.2 68.1 69.1 70.1 71.1 72.1 73.1 74.1 74.2 75.1 76.1 76.2 76.3 76.4 76.5 77.1 77.2 77.3 78.1 78.2 78.3 78.4 79.1 80.1 80.2 81.1 81.2 82.1 82.2 83.1 84.1 84.2 84.3 84.4 84.5 85.1 85.2 86.1 86.2 86.3 87.1 87.2 88.1 89.1 90.1 91.1 92.1 92.2 93.1 93.2 93.3 94.1 94.2 94.3 95.1 96.1 96.2 97.1 98.1 98.2 98.3 98.4 98.5 99.1 99.2 99.3 99.4 99.5 100.1 101.1 102.1 102.2 103.1 103.2 103.3 103.4 103.5 104.1 105.1 105.2 106.1 106.2 107.1 107.2 107.3 108.1 108.2 108.3 109.1 109.2 110.1 110.2 111.1 111.2 111.3 112.1 112.2 112.3 113.1 113.2 113.3 114.1 114.2 114.3 114.4 115.1 115.2 116.1 116.2 116.3 116.4 116.5 116.6 117.1 117.2 117.3 117.4 117.5 117.6 117.7 117.8 118.1 119.1 119.2 119.3 119.4 119.5 120.1 120.2 120.3 120.4 121.1 122.1 123.1 124.1 125.1 125.2 126.1 126.2 126.3 127.1 127.2 127.3 128.1 128.2 129.1 130.1 131.1 131.2 132.1 133.1 134.1 134.2 134.3 134.4 135.1 135.2 135.3 136.1 136.2 137.1 138.1 139.1 139.2 140.1 141.1 141.2 141.3 141.4 141.5 142.1 142.2 143.1 143.2 143.3 143.4 143.5 143.6 144.1 144.2 145.1 145.2 145.3 145.4 146.1 146.2 147.1 147.2 148.1 148.2 149.1 150.1 150.2 150.3 150.4 151.1 152.1 153.1 154.1 155.1 156.1 157.1 158.1 158.2 158.3 158.4 159.1 159.2 159.3 159.4 159.5 160.1 160.2 161.1 162.1 163.1 163.2 163.3 164.1 165.1 166.1 167.1 167.2 167.3 167.4 167.5 168.1 168.2 169.1 170.1 171.1 172.1 172.2 173.1 173.2 174.1 174.2 175.1 176.1 177.1 177.2 177.3 177.4 177.5 177.6 177.7 177.8 178.1 178.2 179.1 180.1 180.2 181.1 181.2 182.1 183.1 183.2 184.1 185.1 186.1 187.1 188.1 189.1 189.2 189.3 189.4 190.1 190.2 190.3 191.1 192.1 193.1 194.1 194.2 194.3 194.4 194.5 194.6 195.1 196.1 196.2 196.3 196.4 197.1 198.1 198.2 198.3 199.1 199.2 199.3 199.4 199.5 199.6 199.7 200.1 201.1 201.2 201.3 201.4 202.1 202.2 202.3 202.4 202.5 203.1 203.2 203.3 203.4 204.1 205.1 206.1 208.1 208.2 208.3 208.4 208.5 209.1 209.2 209.3 209.4 209.5 210.1 210.2 211.1 211.2 211.3 211.4 211.5 211.6 212.1 213.1 214.1 215.1 215.2 215.3 215.4 216.1 217.1 218.1 218.2 219.1 219.2 220.1 221.1 221.2 221.3 222.1 222.2 222.3 223.1 223.2 223.3 223.4 223.5 224.1 225.1 225.2 225.3 225.4 225.5 226.1 227.1 227.2 228.1 229.1 230.1 230.2 230.3 231.1 231.2 231.3 232.1 232.2 232.3 233.1 233.2 234.1 234.2 234.3 235.1 235.2 236.1 236.2 236.3 236.4 236.5 236.6 236.7 236.8 236.9 236.10 237.1 237.2 238.1 238.2 238.3 238.4 239.1 240.1 240.2 240.3 240.4 241.1 241.2 241.3 241.4 242.1 242.2 242.3 242.4 242.5 242.6 243.1 243.2 244.1 244.2 244.3 244.4 245.1 246.1 247.1 247.2 247.3 247.4 247.5 247.6 247.7 247.8 247.9 248.1 249.1 250.1 250.2 250.3 250.4 250.5 250.6 250.7 250.8 250.9 250.10 250.11 250.12 251.1 251.2 252.1 252.2 252.3 253.1 253.2 254.1 255.1 255.2 256.1 256.2 256.3 256.4 257.1 257.2 258.1 259.1 261.1 262.1 263.1 263.2 263.3 263.4 264.1 264.2 265.1 266.1 266.2 266.3 266.4 267.1 268.1 268.2 268.3 269.1 269.2 269.3 269.4 269.5 270.1 271.1 272.1 272.2 272.3 272.4 273.1 273.2 274.1 275.1 276.1 276.2 276.3 277.1 277.2 277.3 277.4 277.5 278.1 278.2 278.3 278.4 278.5 279.1 280.1 280.2 280.3 281.1 281.2 281.3 281.4 282.1 282.2 282.3 283.1 283.2 284.1 284.2 284.3 284.4 284.5 285.1 285.2 285.3 285.4 285.5 285.6 285.7 285.8 286.1 287.1 287.2 287.3 288.1 288.2 289.1 289.2 290.1 290.2 290.3 290.4 290.5 291.1 291.2 291.3 291.4 292.1 292.2 293.1 293.2 293.3 293.4 293.5 294.1 294.2 295.1 295.2 296.1 296.2 296.3 296.4 296.5 296.6 297.1 298.1 298.2 298.3 299.1 300.1 301.1 301.2 302.1 303.1 304.1 306.1 306.2 307.1 308.1 308.2 308.3 309.1 309.2 310.1 310.2 311.1 312.1 312.2 313.1 313.2 314.1 314.2 314.3 315.1 315.2 316.1 317.1 318.1 318.2 319.1 319.2 319.3 320.1 321.1 321.2 322.1 323.1 324.1 325.1 326.1 326.2 327.1 328.1 328.2 329.1 330.1 331.1 332.1 333.1 334.1 334.2 334.3 334.4 335.1 336.1 336.2 337.1 337.2 337.3 338.1 339.1 340.1 341.1 342.1 343.1 343.2 344.1 344.2 345.1 345.2 345.3 346.1 346.2 347.1 347.2 347.3 347.4 347.5 348.1 348.2 348.3 348.4 348.5 349.1 349.2 349.3 349.4 349.5 350.1 350.2 351.1 351.2 351.3 352.1 352.2 353.1 353.2 354.1 354.2 355.1 355.2 355.3 356.1 356.2 356.3 356.4 356.5 356.6 356.7 357.1 358.1 360.1 360.2 360.3 360.4 360.5 360.6 361.1 361.2 361.3 361.4 361.5 362.1 362.2 363.1 363.2 363.3 364.1 364.2 364.3 364.4 364.5 365.1 366.1 366.2 367.1 368.1 368.2 369.1 370.1 370.2 370.3 371.1 371.2 371.3 372.1 372.2 372.3 373.1 374.1 375.1 375.2 375.3 375.4 375.5 375.6 375.7 376.1 376.2 377.1 377.2 377.3 378.1 378.2 378.3 378.4 378.5 378.6 378.7 379.1 379.2 379.3 380.1 380.2 380.3 381.1 381.2 382.1 383.1 383.2 384.1 384.2 385.1 385.2 385.3 386.1 386.2 386.3 386.4 386.5 387.1 387.2 387.3 388.1 389.1 390.1 391.1 392.1 392.2 393.1 393.2 393.3 393.4 393.5 394.1 394.2 395.1 395.2 395.3 395.4
A sinner saved by the grace of God given to those with faith in the crucified and risen Jesus Christ. Period. Friday, February 03, 2017 The Power of the Cross: A Word to Al Qaeda and ISIS There are all sorts of thoughts this provokes in me. But two in particular stand out. The first is this. Islamist terrorist groups operate under the misconception that the pluralistic West, including the United States, is entirely Christian. And like many non-Christians in this country, they also are under the misconception that some boisterous, political Christians speak on behalf of all Christians. Just as I do not assume that Isis or Al Qadea speak for all Muslims, people shouldn't assume that terrorists speak for all Muslims. It's dangerous and inappropriate to dump all Westerners or Christians in the same category. Shorthand stereotypes like this are almost always false. The second thought is this. Whether it's to Islamist terrorists or most people in the post-modern West, the cross is always an object of derision. The cross is seen by most as a place of defeat and many self-identified Christians shroud it in sentimentality or ignore it altogether. Christians believe (and by faith, have experienced) that the cross on which Jesus Christ died is also the place where He achieved victory over sin, death, and darkness for all who turn from sin and trust in Christ. That's why we call the commemoration of Jesus' death on the cross "Good" Friday. Jesus, revealed to be both God and human, led a perfect, sinless life, then offered Himself as the perfect sacrifice for our sins. By that sacrifice, He won life for those who believe. Romans 6:23, in the New Testament, says: "For the wages of sin is death, but the gift of God is eternal life in Christ Jesus our Lord." Jesus says that we become heirs of His victory when we pick up our crosses--in other words, admit our own need of forgiveness and new life, submitting to the crucifixion of our old sinful selves--and follow Him--that is, trust our whole lives to Him and seek to live in faithful dependence on Him. The good news or gospel is that, by faith, we can apprehend a share in Christ's destruction of our sin, by belief in Him. Jesus' resurrection affirmed Christ's victory on the cross. Death couldn't contain Him...and it can't contain those who trust in Him. This, in turn, frees us to love God, love our neighbor, seek justice, and boldly share Christ with others. For many, the cross of Christ and the gospel of freedom from sin, death, and darkness that was unleashed from the cross seems foolish and implausible. But with the apostle Paul, Christians can say: "I am not ashamed of the gospel, because it is the power of God that brings salvation to everyone who believes: first to the Jew, then to the Gentile." This past Sunday, in many Christians congregations around the world, 1 Corinthians 1:18-31, was the appointed second lesson. We read and heard these verses at Living Water Lutheran Church as well. Paul addresses those who think that the power of the cross can be destroyed in the ways buildings can be or that it can be killed the way mortal human beings can be. This is what he writes: "For the message of the cross is foolishness to those who are perishing, but to us who are being saved it is the power of God. For it is written: 'I will destroy the wisdom of the wise; the intelligence of the intelligent I will frustrate.' Where is the wise person? Where is the teacher of the law? Where is the philosopher of this age? Has not God made foolish the wisdom of the world? For since in the wisdom of God the world through its wisdom did not know him, God was pleased through the foolishness of what was preached to save those who believe. Jews demand signs and Greeks look for wisdom, but we preach Christ crucified: a stumbling block to Jews and foolishness to Gentiles, but to those whom God has called, both Jews and Greeks, Christ the power of God and the wisdom of God. For the foolishness of God is wiser than human wisdom, and the weakness of God is stronger than human strength. Brothers and sisters, think of what you were when you were called. Not many of you were wise by human standards; not many were influential; not many were of noble birth. But God chose the foolish things of the world to shame the wise; God chose the weak things of the world to shame the strong. God chose the lowly things of this world and the despised things—and the things that are not—to nullify the things that are, so that no one may boast before him. It is because of him that you are in Christ Jesus, who has become for us wisdom from God—that is, our righteousness, holiness and redemption. Therefore, as it is written: 'Let the one who boasts boast in the Lord.'” So, a word to Al Qaeda in the Arabian Peninsula, a word also to ISIS: You will never destroy the cross or its power to change lives for good. You will never conquer its life-giving power. You will never erase the witness for Christ. You will never stop the Church's Christ-mandated mission of making disciples. The Word of God will have the last word. And all who trust in the Lord Who gave Himself on the cross will keep on loving God and loving you, and living beyond the bounds of death, irrespective of your nihilism, your violence, your hatred, and your bombs. From the cross, Christ said, "It is finished," or more literally, "It is completion." On the cross, Jesus has already defeated the sin, death, and darkness in which you truck. And you can do nothing to undo His victory or the victory He gives to all who believe in Him. And one more word: Christ died on the cross for you too. "God demonstrates his own love for us in this: While we were still sinners, Christ died for us." (Romans 5:8) Join the people of the cross in daily turning from sin and daily trusting in Christ. You too can live in the power of God's amazing grace given in Christ. You too can know the victory of the cross! [Blogger Mark Daniels is pastor of Living Water Lutheran Church in Centerville, Ohio.] Sunday, January 29, 2017 The Blessed Life The beatitudes found in Matthew 5:1-12, our gospel lesson for today, are often misunderstood. They're often seen as a list of virtues we need to pursue. But that isn't really what they're about at all. In them, Jesus isn’t saying, “Act this way and you’ll be saved.” Instead, He’s saying, “Because You have been saved by God’s grace through faith in Me, this is how You’ll be set free to live.” The beatitudes show us what disciples set free from sin, death, and the darkness of this world, look like. Disciples, Jesus will say repeatedly to us today, lead blessed lives. Scholars tell us that the word we translate as blessed, makarios, means to be favored by God. This blessed life is connected to having faith in the God we meet in Christ. To live in a faith relationship with Christ is to be blessed, now and in eternity. That doesn't mean that everything in this life will go well. Remember that Jesus has told us: "In this world you will have trouble. But take heart! I have overcome the world" (John 16:33). But in Revelation 14:13, part of John’s vision of heaven, we’re also told: “‘Blessed are the dead who die in the Lord from now on.’ ‘Yes,’ says the Spirit, ‘they will rest from their labor, for their deeds will follow them.’” According to Jesus, the blessed life depends entirely on faith in Him. So, let’s look at Jesus’ portrait of how He blesses the lives of disciples. Matthew writes: “Now when Jesus saw the crowds, he went up on a mountainside and sat down. His disciples came to him and he began to teach them. He said: ’Blessed are the poor in spirit, for theirs is the kingdom of heaven.’” When people spoke of being poor in first century Judea, just like today, it meant to be without, to be impoverished or beggarly. But Jesus here (unlike in Luke’s gospel, where Jesus' sermon on the plain is recorded) says that those who are "poor in spirit” are the blessed ones. What does it mean to be “poor in spirit”? It means to be utterly dependent on God’s grace. It means to have no pretense of personal perfection. In a parable in Luke 18, Jesus shows what unpretentious dependence on God's grace this looks like. Two men go to the temple. One is a Pharisee, who tells God: “I thank You I’m not like other people,” then goes on to catalog all the rotten things other people do and lists the good things he does. But Jesus says that in the temple is a tax collector, a member of a class of people known for their shifty ways and their vast wealth. The tax collector, Jesus says, is so humble before God that he can’t lift his eyes toward heaven and prays simply, “God, have mercy on me, a sinner.” Jesus says in Luke 18:14: “I tell you that this man, rather than the other, went home justified before God. For all those who exalt themselves will be humbled, and those who humble themselves will be exalted.” Despite his wealth, the tax collector was “poor in spirit.” We are poor in spirit when we recognize that we’re nothing without God, that we desperately need the crucified and risen Jesus to justify our existences. Arrogance leads to hell; humble faith in Christ yields everlasting life with God. Verse 4: “Blessed are those who mourn, for they will be comforted.” The word translated as comforted is, in the original Greek in which Matthew wrote, paraklethesontai. It means to come close beside or to call, encourage, or exhort from nearby. To me, it brings to mind the image of a coach like John Wooden, his hand on the shoulder of a player, either exhorting him to do better or encouraging him to buck up under the weight of it all. This word translated as comforted is related to one of the words that Jesus uses for the Holy Spirit, Paraclesis, the Comforter. When disciples grieve over loved ones lost (or over any loss), the Holy Spirit comforts them with the promises of God, promises authenticated by Jesus’ death and resurrection. Promises like: “Be strong and courageous. Do not be afraid or terrified because of them, for the LORD your God goes with you; he will never leave you nor forsake you." [Deuteronomy 31:6] Or, “I am the resurrection and the life. The one who believes in me will live, even though they die; and whoever lives by believing in me will never die.” Christians grieve their losses, of course. But we “do not grieve like the rest of mankind, who have no hope.” [1 Thessalonians 4:13] Even in our mourning, we are blessed, favored, by the reality that the Savior in Whom we trust has secured everlasting life for all who turn from sin and follow Him. That’s true comfort! Verse 5: “Blessed are the meek, for they will inherit the earth.” The word translated as meek doesn’t mean weak. To be meek is to be gentle, reserved, to exhibit God’s strength under God's control. Picture a jet engine that possesses enormous power. But that power is harnessed for the the purpose of carrying people or goods from one place to another. Jet engines are, except in tragic situations, subject to the will and the dictates of the pilots who fly them and the engineers who design them. Meekness is like that. Jesus' disciples--you and I who believe in Jesus Christ--are filled with the power of God. But God calls us to only use that power for His purposes, according to God's will. When the meek brag, it's only to brag about how good God is. Paul exhibits meekness in 2 Corinthians 11:30 when he writes: “If I must boast, I will boast of the things that show my weakness.” Paul knew that God shines through, not our arrogance, but our weaknesses. The meek don’t bully or gossip. They don’t need to play those games: The meek are confident of their place in God’s kingdom because they know what Christ has done for them and they place their total trust in Christ. The meek look out for others because they know that God is already looking out for them. Our world, our country, and our churches would be better off if there were more people who lived out the meekness of Christian discipleship. Verse 6: “Blessed are those who hunger and thirst for righteousness, for they will be filled.” There is nothing a disciple of Jesus Christ more craves than being in a right relationship with the God revealed in Jesus. It's to give us and to keep giving to us that relationship that Jesus tells us to “repent and believe in the good news” of new life through Him. It’s why daily repentance and renewal--daily midcourse correction--is to be part of the Christian’s life. Those who hunger and thirst for rightness with God pray with the psalmist: “Show me your ways, Lord, teach me your paths. Guide me in your truth and teach me, for you are God my Savior, and my hope is in you all day long.” This is the disciple's prayer because disciples want nothing to stand between them and God. In Psalm 73:25, Asaph confesses to God: “earth has nothing I desire besides you.” This is why a daily quiet time with God, in which we repent for our sins, read and reflect on God’s Word as it applies to us each day, and ask for God’s help has become like breathing for many Christians. It helps to satisfy the disciple’s longing for God! Verse 7: “Blessed are the merciful, for they will be shown mercy.” To be merciful is to be compassionate, living in the light of what God has done for us in Christ. The disciple says, “Because God is eternally merciful to me through Jesus Christ, I will be merciful to my neighbor.” Verse 8: “Blessed are the pure in heart, for they will see God.” Disciples pray with King David: “Create in me a pure heart, O God, and renew a steadfast spirit within me.” [Psalm 51:10] To be pure in heart is to be a sinner covered in the forgiveness God makes available to us only through Jesus. Disciples know the truth of Acts 4:12, which says of Jesus: “Salvation is found in no one else, for there is no other name under heaven given to mankind by which we must be saved.” Verse 9: “Blessed are the peacemakers, for they will be called children of God.” From the perspective of heaven, a peacemaker isn’t someone who negotiates the ends of wars, important though that is. A peacemaker isn't someone who refuses to argue because, truly, there are some things worth arguing about. To understand what Jesus means when He talks about being a peacemaker, we have to understand the Bible's understanding of peace. Peace, or shalom in the Hebrew of the Old Testament, eirene in the Greek of the New Testament, is peace with God. To have peace is to be in sync with God and His will. We lay down our rebellion against God’s will. We accept the Lordship of Jesus over our lives. We accept that, as our Maker and Redeemer, the God we know in Jesus has every right to tell us what do in our relationships, our work, our leisure, our money, even our sex lives. Peacemakers are ambassadors for Christ. One scholar says that a peacemaker “bravely declares God’s terms [for peace] which makes a person whole.” Those terms are simple: Repent and believe in Christ. Paul says that God “has committed to us the message of reconciliation [or peace with God]. We are therefore Christ’s ambassadors, as though God were making his appeal through us. We implore you on Christ’s behalf: Be reconciled to God.” [2 Corinthians 5:19-20] Peacemakers are evangelists, witnesses for Christ. That’s what peacemakers do. Verses 10 to 12 tell us: “Blessed are those who are persecuted because of righteousness, for theirs is the kingdom of heaven. Blessed are you when people insult you, persecute you and falsely say all kinds of evil against you because of me. Rejoice and be glad, because great is your reward in heaven, for in the same way they persecuted the prophets who were before you.” It seems a strange thing for Jesus to say that we are blessed or enjoy God’s favor when we’re persecuted. We think that we’re blessed when everything goes our ways. But sometimes the things we want, the things that we’re sure are what’s best for us, aren’t the things that God says are best for us. My thoughts are not your thoughts, neither are your ways my ways,’ declares the LORD” in Isaiah 55:8. Our ways are often easy, selfish, self-destructive. But God’s ways always lead us life, to becoming our better selves. Jesus calls disciples to take an eternal view of things. “What good will it be for someone to gain the whole world, yet forfeit their soul?” Jesus asks [Matthew 16:26] The world may applaud or even reward people for being self-promoting egotists. But all the money and security this world may give to those looking out for number one will vanish the moment we draw our last breaths. And eternity is a terrible place to go without God! Sometimes, those who follow Jesus are persecuted or put down for their faith. They may lose their lives. They may have to make sacrifices of their time, money, or status with others. They may run into opposition when they tell others about Christ, read God’s Word, pray in public places, stand against injustice, fight on behalf of those who can’t fight for themselves, feed or house the homeless, or welcome those hated by others. But Peter, one of the first to hear Jesus’ Sermon on the Mount, writes: “...if you suffer for doing good and you endure it, this is commendable before God.” Disciples know that the God Who has saved us from sin and death through Jesus Christ will have the final say in our lives. We are blessed! Let’s pray each day that God will help us to display God’s grace and goodness through lives devoted to loving God, loving neighbor, sharing Christ, and making disciples. Around here, we call all of that reaching up, reaching in, and reaching out. That’s the blessed life for which Christ has saved us. [Blogger Mark Daniels is pastor of Living Water Lutheran Church in Centerville, Ohio. This was the message during worship this morning.] Sunday, January 01, 2017 Don't give up on God; God hasn't given up on you! The Old Testament tells us that God called the descendants of Abraham and Sarah--the people known as Israel--to be “a covenant for the people and a light for the Gentiles [or the nations]. In other words, ancient Israel was called to be a people who trusted in God and told the nations about God so that they could come to trust in Him and follow Him too. While generations of Israelites--or Hebrews, as they are sometimes called in the Bible--thought that being God’s people was all about sharing Abraham’s DNA, that’s never how it’s worked in God’s eyes. Being in relationship with God always depended (and still depends) on one thing: faith. After Abraham--then called Abram--heard God’s promise to make him the ancestor of a great nation, Genesis 15:6 says: “Abram believed the Lord, and [God] credited it to him as righteousness.” In the New Testament, the apostle Paul writes “that those who have faith are children of Abraham.” (Galatians 3:7) If you’re going to be a light to the nations, you have to be connected to the power source. God was to be Israel’s power source, enabling others to see the need for repentance for sin and faith in the great and good God you and I now know through Jesus. (Today, through Christ we know, He can be our power source for the same mission of giving light to the nations!) If you read your Bible (or pay attention to your own life), you know that faith in God hasn’t always been exhibited by those who saw themselves as members of the club, whether they thought they were members by birth or by occupying the rolls of some church. Faith in God is trust in God. That’s what makes a person a “child of Abraham.” The Bible chronicles how God kept working with the Israelites, the genetic descendants of Abraham-- forgiving them, chastening them, shaping them, calling them to faith-- and how most of this people gave up on trusting in God, even when He showed up in their neighborhood in the Person of Jesus. Ancient Israel is no more, of course. The modern state of Israel that bears its name has a citizenry composed of people who are, like their ancient forbears, genetic descendants of Abraham. But modern Israel shouldn’t be confused with the ancient people called to be a “light to the nations.” In God’s time, that role fell to one person, the God-man Jesus. Jesus was the perfect child of Abraham--the perfect person of faith--who, unlike ancient Israel, has cast the light of God onto the entire darkened world and destroyed the dark bonds of death for all who believe in Him. In Jesus, the life of Israel was re-lived. Only this time, it was lived with perfect faith in God. By living and dying as He did, Jesus cast the light of heaven into the darkness of our world. (Just think of Jesus' forty days in the wilderness and Israel's forty years in the wilderness. Jesus was faithful to His Father, Israel was not.) On the cross, perfectly righteous Jesus earned the right to be our perfect, sinless Savior. And when He rose, He guaranteed that those who believe in Him won’t be put to shame by sin or death, but will have everlasting life with God. So, let’s see what happens in the life of the young, new Israel, when Jesus was a toddler, in today’s Gospel lesson. In it, we're given three short narratives from Jesus' infancy, each punctuated by a reference to the Old Testament. Matthew starts: “When they [the they are the wise men who had just visited from the east] had gone, an angel of the Lord appeared to Joseph in a dream. ‘Get up,’ he said, ‘take the child and his mother and escape to Egypt. Stay there until I tell you, for Herod is going to search for the child to kill him.’ So he got up, took the child and his mother during the night and left for Egypt, where he stayed until the death of Herod. And so was fulfilled what the Lord had said through the prophet: 'Out of Egypt I called my son.'” Now, what’s interesting about that last line--"Out of Egypt I called my son"--is that, while it’s from the Old Testament and appears in a prophetic book, it’s not a prophetic passage. Hosea 11:1 are words of history, God recalling how He had called ancient Israel out of Egypt. “When Israel was a child, [God says] I loved him, and out of Egypt I called my son…” You’ll remember that ancient Israel had first gone to Egypt to be protected by one of its own, Joseph, and to escape the famine the rest of the world was suffering. Later, the Israelites were slaves in Egypt for 430 years. In His time and according to His plan, God called Israel, His “son,” out of Egypt. God the Father protected God the Son Jesus so that Jesus could fulfill the very reason that God had called Israel into the being in the first place, to bring “life and immortality to light.” (2 Timothy 1:10) That happened when Jesus died and rose for us all, Jews and non-Jews. Please read on. “When Herod realized that he had been outwitted by the Magi, he was furious, and he gave orders to kill all the boys in Bethlehem and its vicinity who were two years old and under, in accordance with the time he had learned from the Magi. Then what was said through the prophet Jeremiah was fulfilled: “A voice is heard in Ramah, weeping and great mourning, Rachel weeping for her children and refusing to be comforted, because they are no more.’” This is the second event narrated by Matthew in our lesson. Herod the Great was, to the extent the Romans allowed it (and they allowed Herod to do a lot), a thug, a dictator. Like Adolf Hitler, Josef Stalin, Mao Tse-Tung, or Vladimir Putin, Herod never hesitated to murder anyone who got in his way. Herod had killed his favorite wife (his favorite wife) and several of his own sons, all, he thought, to maintain his power. So, to Herod it was a no-brainer as to whether he should order those who worked for him to kill all the infant boys below the age of two in Bethlehem. In a town of 1000, which Bethlehem was, this probably meant the death of twenty children. Somewhere among them, Herod was sure, was the Child that the magi had mentioned, a King sent from God; Herod wanted no rivals. The Old Testament verse that punctuates this second account in the gospel lesson is Jeremiah 31:15. This is also taken from the book of an Old Testament prophet. It’s also not prophecy, but remembrance. In it God, recalls how the Israelites who lived in the northern portion of the promised land were, in the mid-eighth-century BC, conquered by a foreign army, the Assyrians. This happened because of the people’s continued faithlessness toward God. God allowed His people to be conquered in the hopes of bringing them back to Him in faith. In connecting the weeping of the mothers of those baby boys in Bethlehem to the weeping of Rachel, the mother of the Joseph of Old Testament times, Matthew was pointing to the human sinfulness that gave rise to each event. The ancient Israelites were conquered and sent into exile because they had repeatedly turned from God, ignoring the calls of the prophets to repent and trust in God alone. The tragedy visited on the families of Bethlehem were the result of the sin of an earthly tyrant who wanted to “be like God.” Yet it all happened because the Child Jesus, righteous as Israel had never been, and, unlike Herod, a descendant of David, had come to save us. The deaths of the innocents in Bethlehem are troubling. But the Savior was saved so that He could save us...as well as the innocents who died on that horrible day. Now the third incident in today’s lesson. “After Herod died, an angel of the Lord appeared in a dream to Joseph in Egypt [I think that had I been Joseph, I'd have tried not to fall asleep; but he was always faithful!] and said, ‘Get up, take the child and his mother and go to the land of Israel, for those who were trying to take the child’s life are dead.’ So he got up, took the child and his mother and went to the land of Israel. But when he heard that Archelaus was reigning in Judea in place of his father Herod, he was afraid to go there. Having been warned in a dream, he withdrew to the district of Galilee, and he went and lived in a town called Nazareth. So was fulfilled what was said through the prophets, that he would be called a Nazarene.” This incident isn’t punctuated by a particular verse from the Old Testament. The prophets never say, “He will be called a Nazarene.” But Matthew is right nonetheless. He presents an Old Testament idea. Take a look at Isaiah 11:1, written about 800 years before Jesus’ birth: “A shoot will come up from the stump of Jesse; from his roots a Branch will bear fruit.” Jesse was the father of Israel’s King David. The Messiah King would be a Branch--in the Hebrew, the word is nezer--of David’s family tree. Some scholars see a connection between that word for branch and the name Nazareth, which my mentor Pastor Schein used to call, appropriately, Sproutville, the place where the Branch of Jesse, the Messiah King Jesus, sprouted and grew up to be our King. What does this all have to do with you and me? When I was a young boy, we lived in a part of the city called the Bottoms. Whenever it rained, my neighborhood mates and I would go out to the kerbs and build dams made of grass, mud, and sticks. We'd build one dam after another to thwart the flow of the rain water. But while we could divert the water, we could never stop it. The water always found a way off of the street and into the sewer traps. God is like that water. Puny human beings, like Herod or, sometimes, you and me, or faithless ancient Israel, may make a fuss for a while. We may get in the way of God’s grace and new life reaching people. We may take ourselves on side-trips into sin or even turn from God altogether. But God will not be thwarted! He will fulfill His purposes. He will do what He sets out to do. Even using faithless Israel as the means by which He brought the Messiah into the world! The dam was sidestepped, the obstacles were overcome, and God sent Jesus to be the light of the nations, our light. John 1:5 reminds us: “The light shines in the darkness, and the darkness has not overcome it.” It’s good to know that God doesn’t give up on us! He sent His Son when all hope seemed exhausted. And when Jesus had given His life for us on the cross, the Father raised Him up: to give the hope and the certainty of His presence with us through all this life and on into eternity for all who believe in Christ, God in the flesh! God always finds a way to deliver His grace, His love, and His help to those who trust in Him. Even when Israel was faithless, God was faithful to all that He had promised to Israel and to us! He’ll be faithful to you too! Isaiah 40:31 tells us: “those who hope in the Lord will renew their strength. They will soar on wings like eagles; they will run and not grow weary, they will walk and not be faint.” Whatever is wearying you today, you have God’s promise that He will not give up until He has helped you and given you new and everlasting life. God’s love is tough: Don’t give up on Him because He will never give up on you! [Blogger Mark Daniels is pastor of Living Water Lutheran Church in Centerville, Ohio. This is the message prepared for today's worship.] Sunday, November 27, 2016 How to get ready for Jesus' Advent Today is the first Sunday of Advent. The word advent, you’ll recall, means arrival or the coming of a notable person. In Advent, we wait for the coming of Christmas, of course. More importantly, we await the day when the crucified and risen Jesus, the One Whose birth we celebrate just four weeks from today, will return to this world. Every Sunday, you and I talk about Jesus’ return as we confess our faith through the words of the Apostles’ Creed. “He will come again to judge the living and the dead,” we say. But in the rush of everyday life, we often seem to lose touch with the fact that Jesus, Who has made good on every single promise He’s ever made, will return. When Jesus does return, the judgment will happen. Those who have trusted in Christ, surrendering their lives and their wills in the everyday places of life, will live with God for eternity. Those who have not trusted in Christ--who have trusted in themselves, their wits, their money, their families, a false religion, whatever--will be separated from God and from life for eternity. Jesus says, referring to Himself: “Whoever believes in him is not condemned, but whoever does not believe stands condemned already because they have not believed in the name of God’s one and only Son.” It’s to keep the certain promise of His return--and the need to remain constantly focused on following Him--in the forefront of our minds that Jesus speaks the words that make up today’s Gospel lesson. Let’s take a look at what Jesus says in Matthew 24:36-44. Verse 36: “But about that day or hour no one knows, not even the angels in heaven, nor the Son, but only the Father.” This may be hard for us to imagine! The main characteristic of any human being is the desire to be in control, what the book of Genesis calls our desire to “be like God.” Yet, here’s Jesus, God in the flesh, saying that even He doesn’t know the day or hour of His return to this world. He’s leaving things totally to the will of the Father, just as He did when He went to the garden of Gethsemane and prayed: “My Father, if it is possible, may this cup be taken from me. Yet not as I will, but as you will.” Anyone who claims to know when Jesus will return is placing themselves above Jesus. Speculation about when Jesus will return is nothing other than a human attempt to take control of what rightly belongs in the hands of God. Go back to the lesson, starting at verse 37, please. “As it was in the days of Noah, so it will be at the coming [or the advent] of the Son of Man. For in the days before the flood, people were eating and drinking, marrying and giving in marriage, up to the day Noah entered the ark; and they knew nothing about what would happen until the flood came and took them all away. That is how it will be at the coming of the Son of Man. Two men will be in the field; one will be taken [to be judged] and the other left [to live]. Two women will be grinding with a hand mill; one will be taken [to be judged] and the other left [to live].” Jesus asks us here to remember what things were like back in the days before Noah’s flood. There were two ways to look at those days. Genesis 6:11-13 tells us how the world looked from God’s perspective: “Now the earth was corrupt in God’s sight and was full of violence. God saw how corrupt the earth had become, for all the people on earth had corrupted their ways. So God said to Noah, ‘I am going to put an end to all people, for the earth is filled with violence because of them. I am surely going to destroy both them and the earth.’” From God’s point of view, the people of the world were corrupted by sin and violent in all of their dealings. Evil was so bad that God decided to send the flood and destroy every human being who didn’t worship him. But, Jesus says, in the days and years leading up to the flood, all but eight members of the human race looked at things in a different light. They went about their business without a thought to the corruption, injustice, megalomania, and violence that characterized them and their culture. Pre-flood humanity never knew what hit them or why when the waters rose. The flood came, Jesus says, and took them away. Don’t, Jesus is telling us, get used to doing things the world’s way because, ultimately, every human being must answer to God. (Notice too, that it's those who are taken away by the flood who go away to be eternal punishment. It's the ones left behind who remain with God, in sync with God, following God, faithful to God, remaining under His reign. According to Jesus, the last thing any believer would want is to "be raptured." We want, instead, to remain with the God we meet in Christ!) Let's be honest: The world today is just as corrupt, violent, and selfish as it was in the days before the flood. - As we worship, more people living in literal slavery than at any other time in human history. - Pornography is a multi-billion dollar industry that even infects people who confess Christ as Lord; between 50-60% of Christian men view pornography. - Today, while violent crime and all crime here in the US are down from where they were twenty years ago, we find new ways to be violent all the time, it seems: from cruel and untrue Internet memes to cyber-bullying; from coarse reality TV shows to actual armed conflict that has seen this country at war for more than half of my life. - Then, there’s the selfishness, enmity, and materialism that make many homes and marriages battlegrounds or barren wastelands. The world today hurtles along with its own agenda, indifferent to others’ suffering, six-billion people baying, “What’s in it for me?” If the Father were to tell the Son that right now was the moment for Him to return, it’s hard to imagine a more apt time than this one! Go back to our lesson, please. Verse 42: [Jesus continues] “Therefore keep watch, because you do not know on what day your Lord will come. But understand this: If the owner of the house had known at what time of night the thief was coming, he would have kept watch and would not have let his house be broken into. So you also must be ready, because the Son of Man will come at an hour when you do not expect him.” We had our house broken into once. It took us by surprise because, as I’ve told some people before, the thieves didn’t send us a text to say, “We’re breaking into your house next week.” It’s crazy, but I remember thinking, “If I’d only known when they were coming, I would have stuck around the house and they couldn’t have stolen anything.” But the time to get ready for a thief is before the thief arrives, not after. Just so, Jesus doesn’t tell us when He’s coming back, just that He is and that we need to be ready for it. And exactly why doesn’t Jesus tell us the time of His arrival? That way we could keep on sinning and doing whatever we want and then, just before He comes back or just before we die (assuming He’ll tell us that date too), we could repent. People who think that way--and many people do think that way--are under the delusion that salvation is a deal we make with God by saying the right words or doing the right things. Or they think that they'll know the exact moment at which they'll need to be ready, as though God is going to inform them of when Christ is returning or when we're going to die. But we can’t negotiate with God. We can’t placate Gods with religious acts. And we can't anticipate the moment when the omnipotent Creator and King of the universe is going to draw the curtain on this old creation and usher in the new one with the return of Jesus. This very day, God demands that we either adhere to His commandments perfectly, which we cannot do, or that we repent and surrender our whole selves to Jesus Christ, Who has obeyed God’s Law perfectly, then taken the punishment we deserve for us. Then, we’re to live each day in submission to Christ Who brings God’s forgiveness and life to those who turn, each day, to Him. It’s people daily submitting to Christ who are ready not only for Christ’s return, but also for whatever life may hit them with at any given moment. No matter what our age or education or wisdom or income level, we cannot know the day or hour at which either our own lives or the life of this world will come to an end. We are NOT in control! I’ll never forget getting the telephone call telling me that the seventeen year old son of friends had died. Moments before his death, he’d been a vibrant young man. A short while later, he ran a stop sign, a car T-boned his, and he died. A few days ago, I received a text from our daughter asking me to pray for a good friend of her husband. The friend's father had died suddenly unexpectedly of a heart attack the night before. Events like these aren't recorded in the plans included in our day planners. Life on this fallen planet is fragile. But Jesus has died and risen so that death in this world need not be the ends of our lives. In John 11:25-26, Jesus, the Savior Who could not be kept from living even by death, promises: ““I am the resurrection and the life. The one who believes in me will live, even though they die; and whoever lives by believing in me will never die…” This is a promise not just that Christ-followers will live with God beyond death. It’s also a promise that God will fill us with life, a life of love and direction, hope and peace, even in the midst of the chaos, pain, grief, and uncertainty of this life. Advent is the season of waiting for our King to come back. But we don’t wait passively. We await Christ with faith that He’s in control even when our world is unraveling. And from the certainty of faith, we watch for ways we can love God and love neighbor, fight for justice, feed the hungry, care for the impoverished, make disciples, take care of our families, love our friends, seek reconciliation with those we have hurt. We don’t do any of this to earn God’s attention or affection. God already thinks about you all the time. (Think of that: God keeps you in mind as an individual, just as He keeps all the individuals who have lived, are living, or ever will live on this planet!) And God already loves you infinitely. I agree with Max Lucado when he says that every time He thinks of you, He smiles. He loves you. He wants you to be with Him for all eternity. His gracious offer of love, forgiveness, and life is standing and guaranteed by the shed blood of Jesus. The question is whether you and I will receive Him as He comes to us through Christ or not. Will we be waiting to welcome Jesus when He returns? We await Jesus with active, trusting faith and we watch that sin gains no foothold in our lives for one simple reason: Because we know that God has already saved us through our faith in Christ...because we’re thankful for what God has already done us through the cross and empty tomb of Jesus...because we know God loves us! And when the sins of the world, the devil, and our sinful selves seem to rob us of our life and zeal for love, we can remember words like those found in Isaiah 40:31: “...those who hope in the Lord will renew their strength. They will soar on wings like eagles; they will run and not grow weary, they will walk and not be faint.” Jesus is coming back! We don’t know when, but when He does, may He find us ready, our lives focused on Him and on our neighbor, brimming over with gratitude for grace, filled with faith, and powered by the Holy Spirit to live the lives of love and purpose for which we were made. That’s how to be ready for Jesus’ advent! [Blogger Mark Daniels is pastor of Living Water Lutheran Church in Centerville, Ohio. This was prepared for sharing during worship with the people and friends of Living Water earlier today.] Monday, July 25, 2016 3 reasons you don't need to be afraid The speaker is former president, Jimmy Carter, someone I admire. And I agree with him that we need leaders who refuse to be afraid or nurture fear among those they are called to lead. But I disagree with the notion that we can have confidence in the "inherent goodness" of the human race. The Bible teaches that human beings, while certainly capable of great ingenuity (something I talked about yesterday), the human race does not possess an "inherent goodness." The Bible teaches that we are all born in sin. In other words, we come equipped with an orientation for not loving God or loving neighbor, unless it suits us. Sin--looking out for number one--is our default mode. You don't have to look far to confirm this truth. We have, as C.S. Lewis wrote, "inside information" on the reality of our sin condition. We need only do an honest self-assessment to see that if we rely on our own "inherent goodness," let alone the "inherent goodness" of the whole human race, we would be in trouble. But in what I described yesterday as "this fearful and apprehensive" age, we need not fear. I think that there are three reasons to flush fear from our lives. First, despite all the insanity and evil in our world, the God we know in Jesus Christ is still in control. "In this world you will have trouble," Jesus says. "But take heart! I have overcome the world.” (John 16:33) The world will do its worst, but sin and death will not have the last say. Jesus has come into the world so that all who will turn from sin (repent) and trust in Him as their only hope, will belong to God through all the turmoil of this world and, in total perfection, in eternity. Jesus has conquered every trouble and every fear that this world can throw at us. Second, the God we know in Jesus promises to be with those who follow Him, always. "I am with you until the close of the age," Jesus says to those who follow Him in Matthew 28:20. "Never will I leave you; never will I forsake you,” we're promised by God in both Deuteronomy 31:6 and Hebrews 13:5. And in Psalm 27:1, King David asks rhetorically: "The Lord is my light and my salvation—whom shall I fear? The Lord is the stronghold of my life—of whom shall I be afraid?" Third, the thing that our sinful natures fear the most is our own deaths; for those who repent and believe in Christ, that fear has been taken off the table. Jesus says: “I am the resurrection and the life. The one who believes in me will live, even though they die; and whoever lives by believing in me will never die" (John 11:25-26). And these words are backed up not only by the miraculous signs of Jesus capacity to make on good on this promise when he brought the dead back to life, but by his own resurrection, an event confirmed by more than 500 people. It is, maybe, this last point that gives us the greatest courage in facing our fears. Belonging to the God we know in Christ, Who has conquered my sin and the sins of the world, Who has conquered death for all who believe, sets me free to live without fear. We can pray without fear. Worship without fear. Love without fear. Change the world without fear. Stand up to injustice and bullies without fear. We can do all of that because, even if we get killed by the things that others fear, we know that we belong to Jesus for all eternity. "It is better to take refuge in the Lord than to trust in princes," Psalm 118:9 says. Don't rely on leaders to take away your fears. Civil leaders have an important role in securing safety and justice for a country's citizens, but none can erase all fears. No one can be relied on to take our fears away. And we can't rely on human goodness or ingenuity either. Jeremiah 17:9 reminds us: "The heart is deceitful above all things and beyond cure. Who can understand it?" Our inborn sin is too quick to offer us reasons for being afraid and faulty solutions for overcoming our fears. Proverbs 3:5 warns us: "Trust in the Lord with all your heart; and lean not on your own understanding." We don't have to be afraid for three big reasons: 1. The God we know in Christ is in control. The God we know in Christ promises to always be with us. 3. The God we know in Christ has taken our number one reason for fear, death, off the table. Lean on Christ. Sunday, February 01, 2015 Authority New Testament scholar N.T. Wright tells the true story of an incident that happened at sea. The operators of a tourist boat, filled with cars and people on their vacations, failed to close the boat’s doors properly. After the boat had shoved off, water began to pour into the boat. People were thrown into panic. They were terrified and their shrieks of fear filled the air. Suddenly, a passenger--not a crew member--took charge of the situation. In clear and confident tones, he told people what to do. A sense of relief began to replace the panic as the man’s fellow passengers realized that someone was taking charge. Many were able to get on lifeboats that they might otherwise have missed in the dark and the frenzied rush. The man who took control also went down to find people trapped in the hold, then formed a human bridge, holding onto a ladder with one hand and the mostly submerged ship with the other, enabling more people to cross to safety. Later, this man was found drowned in the boat’s hold. As Wright puts it: “He had literally given his life in using the authority he had assumed—the authority by which many had been saved.” In today’s world, we don’t much care for the whole idea of authority. We don’t want anybody telling us what to do, even when the person in authority seems to know what they’re doing and to have our best interests at heart…even when the authority figure in question is God. It’s so hard for us to trust even the God we meet in Christ. Yet Jesus tells us (and backs up the authority of His words through His death and resurrection): “I am the way, and the life, and the truth. No one comes to the Father except through Me.” That’s authority! Do we truly believe that Jesus has the authority to make that command and that promise? Or do we repose greater trust in ourselves, our families, our work, our wits, or our pleasures? The choice between heaven or hell, life or death, purpose or futility, connection to God and others or utter, stark eternal aloneness resides in the issue of who we will give authority over our lives: Jesus Christ or ourselves. In first-century Judea where Jesus lived, there was no shortage of people who claimed to have authority. Roman governors and soldiers, priests, Sadducees, Pharisees, scribes, tax collectors: They all barked out orders, religious and secular. And while they might gain outward submission, none could command true respect. None of them acted like the passenger who saved so many on that tourist boat, a man many of his fellow passengers had probably never met, but were willing to follow. And none of the would-be authority figures people encountered in Jesus' day spoke or acted like Jesus. All of this may help to explain our Gospel lesson for today, where we’re told that Jesus’ fellow Jews in the synagogue at Capernaum were “amazed” by Him, because, verse 22 says, “He taught them as one who had authority, and not as the teachers of the [religious] law.” What made Jesus so authoritative to these people? Two things possibly. First, Jesus taught as one who wasn’t looking out for himself. In Mark 10:45, Jesus: “...the Son of Man came not to be served but to serve, and to give his life a ransom for many.” We don’t know if Jesus used words like those in the synagogue at Capernaum, but the worshipers there that day would have clearly sensed that when Jesus called them to follow Him, He wasn’t doing it to feed His ego, fill His wallet, or gain political power. Philippians 2:5-11 says that though Jesus was equal to God the Father, He “emptied Himself,” became a slave for our sins and died on the cross for them so that the Father could raise Him up, opening eternity to all who move away from sin and turn in trust to Jesus. Jesus had authority because He was looking out for you and me, not Himself. And so He prayed in the garden of Gethsemane, “Father...not what I will, but what You will.” Here’s the other thing that may have given Jesus’ teaching authority that day: He taught as one with un-derived authority. By that, I mean when Jesus spoke, He clearly wasn’t just quoting the God of the Old Testament. Jesus was and is the God Who spoke to the world into existence, founded the nation of Israel on the barren womb of Sarah, led His people out of slavery in Egypt, and promised that Israel would fulfill its mission to be a light to all the nations by being the birthplace of the Savior of the nations, Jesus Himself. Scholars say that when rabbis taught in the synagogues of Jesus’ day, they would preface their points with phrases like, “Moses said…” or “Rabbi So-and-So taught…” While He sometimes quoted from the Old Testament, Jesus had no need to resort to citations or footnotes to buttress the power of His words. He spoke with the clarity and authority of God’s own voice. Often, when Jesus cited passages of the Old Testament, He would say things, "You have heard it said...but I tell you." He spoke with the authority of God Himself. Though the worshipers at Capernaum could not have articulated a confession of Jesus as God in the flesh, the Messiah King yet, they knew that there was something more authoritative about Jesus’ teaching than the teaching they ordinarily heard. But someone in their presence knew the facts. Please look at verses 23 and 24 of the Gospel lesson. Mark says: “Just then there was in their synagogue a man with an unclean spirit, and he cried out, ‘What have you to do with us, Jesus of Nazareth? Have you come to destroy us? I know who you are, the Holy One of God.’” The demon understood that Jesus was God in the flesh. The problem, from Jesus’ viewpoint, was that the people of Capernaum didn’t yet understand the full truth about Jesus. And unless we understand that following Jesus means submitting to the daily crucifixion of our sins and our inborn desire to be the ultimate authorities over our lives, we’re not ready to follow Jesus. Jesus would later say in Mark 8:34, “Whoever wants to be my disciple must deny themselves and take up their cross and follow me.” There are many people today--many of them filling up the membership rosters of churches--who don’t follow Jesus, but simply hover around Him because they see Him as a cosmic rabbit’s foot or a dispenser of blessings for which they can make deals. They aren’t Jesus’ disciples. Jesus never makes deals. Instead, He’s in the gift-giving business. “For God so loved the world that he gave his one and only Son, that whoever believes in him shall not perish but have eternal life.” But we know that in order to take hold of this gift, we must let go of the old sinful self. Our old sinful selves must be crucified...every day! And, even when we do that, day-in and day-out, Jesus doesn’t promise that all will go smoothly. Think about this: Even after Jesus brought His friend Lazarus back to life, Lazarus had to die again! Bummer! But Jesus does promise to be with us always and, as He said to Lazarus’ sister on the day He called Lazarus from the grave: “I am the resurrection and the life. Those who believe in me, even though they die, will live, and everyone who lives and believes in me will never die.” Jesus couldn’t risk seeing the people of Capernaum come to hover around Him on the testimony of a demon. When the enemies of God define what it means to follow Jesus, they always get it wrong, either turning Christian faith into a spiritual Disneyland without difficulties or a painful struggle to please a cruel God. In Jesus’ cross and empty tomb, we see that neither picture of God is true. But, at Capernaum near the beginning of Jesus’ ministry, neither cross nor empty tomb had happened yet. So, Jesus did something that, afterwards, His early disciples would see as a sign—an epiphany—of His identity as God in human flesh. Look at verse 25. Jesus rebuked the demon. “‘Be quiet!’ said Jesus sternly. “‘Come out of him!’ The impure spirit shook the man violently and came out of him with a shriek. The people were all so amazed that they asked each other, ‘What is this? A new teaching—and with authority! He even gives orders to impure spirits and they obey him.’” Later in His ministry, Jesus would still wind and waves, causing His disciples to ask a similar question, “Who is this? Even the wind and the waves obey him!” Both are good questions! Who is this guy with authority over demons, wind, waves, and, as we’ll see, life and death? The answer can be found in Genesis 1, where we’re told that before the universe was formed, God’s Spirit moved over “the deep,” a roaring storm, and spoke to it—“Let there be light…” “Let there be dry land…” “Let there be grass and fields and trees and fruits…” “Let us make human beings in our image…” Jesus spoke to and subdued all that is in opposition to God with the same voice God used to bring creation into being! The people of Capernaum didn’t see this about Jesus yet. They didn't understand yet that Jesus was God as well as man. But they were amazed. It would only be after Jesus' death and resurrection that His first followers would understand what Jesus had shown and what Jesus had taught them about His identity as God in human flesh. A friend of ours came home one day to discover that his wife had left him. For months, He tried to claim control of his life by throwing himself into long work days and non-stop busy-ness. He didn’t have a demon. But the devil was riding on his back. Friends finally got to him though. We told him how Christ helped us through tough times and gave us hope for tomorrow. That didn’t make all his pain go away. But as he began to walk with Christ, the need for frenzy subsided. He knew he didn’t need to be in control. Christ set him free. That’s what the authority of Christ over the chaos of this fallen universe can do for all who believe in Him. It frees us from sin and death and the need to be our own gods. Christ wants to give that same peace to you and me every day. May Christ help us to turn each day from a self-driven life and turn instead to Him. May we learn the power that comes from surrender to Jesus, when we give Him complete authority over our days and our eternities. Amen Thursday, February 20, 2014 Little Christs, Crucifixion, and Resurrection Now the whole offer which Christianity makes is this: that we can, if we let God have His way, come to share in the life of Christ. If we do, we shall then be sharing a life which was begotten, not made, which always has existed and always will exist. Christ is the Son of God. If we share in this kind of life we also shall be sons of God. We shall love the Father as He does and the Holy Ghost will arise in us. He came to this world and became a man in order to spread to other men the kind of life He has—by what I call ‘good infection’. Every Christian is to become a little Christ. The whole purpose of becoming a Christian is simply nothing else. Martin Luther also speaks of Christians being "little Christs," which necessarily entails crucifixions, as well as resurrections. From Mere Christianity Compiled in A Year with C.S. Lewis Mere Christianity. Copyright © 1952, C. S. Lewis Pte. Ltd. Copyright renewed © 1980, C. S. Lewis Pte. Ltd. All rights reserved. Used with permission of HarperCollins Publishers. A Year With C.S. Lewis: Daily Readings from His Classic Works. Copyright © 2003 by C. S. Lewis Pte. Ltd. All rights reserved. Used with permission of HarperCollins Publishers. First of all, of course, our old sinful selves must be crucified. This happens in several ways. One is in repentance, the process by which God incites and empowers us to recognize and turn away from sins--favorite or otherwise, seek God's forgiveness offered only in Christ, and receive the power of the Holy Spirit to live in that forgiveness and seek to live as one reconciled to God. This is what Jesus has in mind when He tells those who would follow Him to take up their crosses. Honesty about our sins and our sinfulness so that they and our sinful natures can be crucified is the most critical element in becoming Christ-like. Ultimately, of course, we will all be crucified at the moments of our deaths. The wages of sin is death. But Christians believe that because, in His innocence and perfection, Jesus died, He has the power to give the life that He took back from death and hell, not just for Himself but for all who believe in Him, on the first Easter. As Jesus puts it: "I am the resurrection and the life. The one who believes in me will live, even though they die; and whoever lives by believing in me will never die." Being little Christ also means that, through our faith, we have invited to live within us. We no longer live in our own feeble power, a limited power condemned to death from the moment we're conceived. Instead, we live in the power of Jesus Christ. Daily, we invite Christ into the centers of our lives so that, no matter how obstructed by our sinfulness or inborn human hypocrisy, increasingly Christ's thoughts become our thoughts, Christ's priorities are our priorities, Christ's worldview is ours. Until the crucifixion and resurrection that happens at our deaths, Christians battle the temptation to go the easy way, the way of going along with the world, the way of death. But Christ gives a different way of life...that never ends. Monday, April 23, 2012 What Do Christians Mean When Confessing "the Resurrection of the Dead"? To begin this morning, let’s look at two great verses about the greatest promise God gives to all who turn from sin and believe in Jesus Christ. First, Romans 10:9: “...if you confess with your mouth the Lord Jesus and believe in your heart that God raised Him from the dead, you will be saved.” Now, turn to one of my favorite passages, John 11:25-26. Jesus spoke these words to His friend, Martha, grieving over the loss of her brother, Lazarus: “I am the resurrection and the life. [All] who [believe] in Me, though [they] die, they shall live. And whoever lives and believes in Me shall never die.” Both of these passages--and many more--tell us that Christ shares His Easter resurrection with all who entrust their lives to Him. They bring God's comfort and power into our lives! But they can trouble and baffle us too. A woman in my first parish had just lost her husband. “Pastor,” she said, “what exactly do we mean when we say that we believe in ‘the resurrection of the dead.’ I’ve said it all my life. But I’m not sure I understand it.” Her confusion was understandable. Ask the average Christian what happens to believers after they die and they may say something like: “Well, I guess that our immortal spirits go to live with God.” This is the kind of thing that the ancient Greeks and Romans said happened to people when they died. It’s not what the Bible teaches. First of all, the Bible doesn’t say that we have immortal spirits. It says that we are mortal beings, completely dependent on the breath or the Spirit of God to live. Genesis says that when God created the first man, He did so by scooping dirt from the earth He had just created and exhaling life into it. We have no immortal spirit; either we have the breath or spirit of God within us and live or we don't have God's life within us and die. This is why we often say at grave sites, "Ashes to ashes; dust to dust." And, according to the Bible, as believers in Christ, you and I are not destined to be airy murky ghosts. When you and I, as believers in the promises of God recorded in both the Old and New Testaments, confess a belief in “the resurrection of the dead,” we’re saying something different from what any other religion or popular belief system has asserted. Take a look at 1 Corinthians 15, starting at verse 51. These words written by the apostle Paul, inspired by the Holy Spirit in the first century and are addressed to believers in Christ: “We shall not all sleep, but we shall all be changed--in a moment, in the twinkling of an eye, at the last trumpet. For the trumpet will sound, and the dead will be raised incorruptible [this not only means they can no longer sin, but also that their bodies will no longer deteriorate, age, or decay], and we shall all be changed. For this corruptible [nature] must put on incorruption, and this mortal must put on immortality...” When believers in Christ are resurrected, it will be the result of God making a brand new creation. It’ll be a new Genesis. We will, in some sense, look the same as we do here and now and we will have the benefit of all the lessons this life has taught us, but we who were once simply people of earth will become people of both earth and heaven. On a day known only to God the Father, Jesus will show up on this earth and bring His new, eternal creation to supplant the old, tottering, death- and sin-infested creation in which you and I now live and we will rise, not as wispy spirits, but as new human beings. It may happen long centuries after we have died, our skin and bones already reduced to dust or ashes, but God can bring new life from ashes. And God will not forget us! He will raise up all who have believed in His Son. This is not a new teaching. Job is probably the oldest book in the Old Testament. Yet Job expressed belief in the resurrection that would come to all who believed in the God Who would, in the fullness of time, come into the world to die and rise again. Look at what Job says in Job 19:25-26: “For I know that my Redeemer lives, and at the last He shall stand on the earth; and after my skin is destroyed, this I know: That in my flesh I shall see God.” In my flesh I will see God; not from the perspective of some ghostly phantom! But how do we know that it’s true? In 1 Corinthians, Paul calls Jesus Christ “the firstfruits of the dead.” The resurrected Jesus is God’s prototype of what we will be like when those who follow Jesus are resurrected. 1 John 3:2 speaks to believers, “...it has not yet been revealed what we shall be, but we know that when [Jesus] is revealed [at His return to this world], we shall be like Him...” The risen Jesus is the new Adam and those who believe in Him are destined by God to be like Him! Turn to our gospel lesson, Luke 24:36-49 to see what we will be like. Let's set the scene: It’s later in the day on the first Easter Sunday. Just before the events of today's lesson, Cleopas and another disciple had walked with the risen Jesus on the road to Emmaus. But they only realized it was Jesus when Jesus, at the table with them, “took bread, blessed and broke it, and gave it to them.” After Jesus disappeared, they tore back to Jerusalem to tell other followers of Jesus that the crazy story brought from the tomb by some of the women disciples was true. Jesus was risen from the dead. They had seen Him too! When they got back to Jerusalem, they were told that Peter too, had seen the risen Jesus. While they were talking about all of this, Jesus suddenly appeared among them. Verse 37 says that all of the disciples--the eleven apostles plus other believers in Jesus--”were terrified and frightened, and supposed they had seen a spirit.” Other translations say they thought they were seeing a ghost. Why would they have thought that? After all, they had it from multiple witnesses by then that Jesus was raised from the dead. The answer is simple: People with physical bodies don’t just show up in the midst of a crowd of people. They walk through open doors or, at least, slink in through open windows. But there had been no walking or slinking. Jesus had just appeared. Clearly, the resurrected Jesus isn’t constrained by the things that ordinarily constrain us. In the face of their doubts, Jesus issues a challenge to the disciples in verse 39: “Behold My hands and My feet, that it is I Myself. Handle Me and see, for a spirit does not have flesh and bones as you see I have.” Then, to underscore that He is no ghost, but a body of flesh and bone, in verse 41, Jesus looks around like a teenager at the end of a school day (or at the end of the 30 Hour Famine) and asks, “Got anything to eat?” (Actually, “Have you any food here?”) The disciples give Jesus boiled fish. Spirits don’t have bodies that can be touched. Ghosts don’t eat. Living bodies do. So, what does all of this have to do with you and me? First of all, it means that our bodies are important. As C.S. Lewis writes in Mere Christianity: "God likes matter. He invented it." The fact is that Jesus died and rose not to bring us to some murky, spiritual half-life. Jesus died and rose so that God can recreate us as physical beings, just as He originally intended when He made Adam and Eve. Paul says in 1 Corinthians 6:19, that the physical body of each believer in Jesus Christ is "a temple of the Holy Spirit." God cares about what we do to and how we care for our bodies. Second, we can live each day in the confidence that whatever comes our ways in this life, we belong to a risen Lord Who has big plans for us. Romans 14:8-9 says: “For if we live, we live to the Lord; and if we die, we die to the Lord. Therefore, whether we live or die, we are the Lord’s. For to this end Christ died and rose and lived again that He might be Lord of both the living and the dead.” The risen Jesus can be with us, filling us with His life, all the time. Third, we know that repentance and belief are more than nice ideas. In verse 47 of our lesson, Jesus says that the reason He calls the Church into existence is to tell the world about His suffering and resurrection and so that “repentance and remission [or forgiveness] of sins should be preached in [Jesus’] Name to all nations...” It’s those who repent and believe who will share in Jesus’ resurrection. That needs to be lived out in our daily lives...and shared with others! Finally, we should know this: While all the mysteries about what will happen the moment after we breathe our last in this world haven’t disappeared, we can be certain that those who have died before Jesus’ returns are with Him. The New Testament does say that those who have died believing in Jesus have gone to sleep and from the perspective of this world made imperfect and time-bound by human sin, that’s true. But the Bible teaches that there are two dimensions of reality. On the one hand, there is the earthly. In this dimension, we’re constrained by things like time and space and sin. The other dimension of reality is the heavenly. It’s the place where God reigns. The heavenly dimension has invaded the earthly reality through Jesus and is being invaded still every time we read God’s Word, receive Holy Baptism and Holy Communion, or pray and serve in Jesus’ Name. We pray for the fullest possible invasion of the heavenly dimension into our lives and the life of the world every time we pray, “Thy kingdom come, Thy will be done, on earth as it is in heaven.” One day, when Jesus returns to the world, that invasion will be complete. The old will pass away and the new will take control forever. And what happens in the meantime? Look at Luke 23:42. Jesus is dying on the cross between two criminals. One joins the crowd in excoriating Jesus. The other though says to Jesus: “Lord, remember me when You come into Your kingdom.” Then Jesus makes a promise: “Assuredly, I say to you, today you will be with Me in paradise.” Right now, this very moment, if you trust your past sins along with your present and future life to the control of Jesus, you are in His kingdom, though we do, in the Biblical phrase, see through a glass darkly. And right now, those who have died believing in Jesus are with Him in paradise. We can’t see them now in their resurrected bodies and, from the perspective of this time-bound world, their resurrection has yet to happen. But in that other dimension--the heavenly dimension--they are with Jesus now in strong, youthful bodies. They’re eating and drinking at the table of the Lord. They’re laughing and rejoicing in a kingdom in which every tear has been wiped away, every physical ailment is banished, and sin is a forgotten affliction. If, in the power of God, we will spend our lives turning from sin and entrusting our every moment to the risen Christ, the kingdom in which they live right now--the kingdom of Jesus--will be ours forever. The resurrection of Jesus shows us that it’s so. Amen Monday, January 30, 2012 Let Christ Exercise His Authority to Give You Peace N.T. Wright tells the true story of an incident that happened several years ago. You may remember it. The operators of a tourist boat, filled with cars and people on their vacations, failed to close the boat’s doors properly. After the boat had shoved off, water began to pour into the boat. People began to panic. People were terrified and their shrieks of fear filled the air. Suddenly, a passenger--not a crew member--took charge of the situation. In clear and confident tones, he told people what to do. A sense of relief began to replace the panic as the man’s fellow passengers realized that someone was taking charge. Many were able to get on lifeboats that they might otherwise have missed in the dark and the frenzied rush. The man who took control also went down to find people trapped in the hold, then formed a human bridge, holding onto a ladder with one hand and the mostly submerged ship with the other, enabling more people to cross to safety. Later, this man was found drowned in the boat’s hold. As Wright puts it: “He had literally given his life in using the authority he had assumed—the authority by which many had been saved.” In today’s world, we don’t much care for the whole idea of authority. We don’t want anybody telling us what to do, even when the person in authority seems to know what they’re doing and to have our best interests at heart…even when the authority figure in question is God. It’s so hard for us to trust even the God we meet in Christ. Yet Jesus tells us (and backs up the authority of His words through His death and resurrection): “I am the way, and the life, and the truth. No one comes to the Father except through Me.” Do you believe that Jesus has the authority to make that command and that promise? Or do you repose greater trust in yourself, your family, your work, your wits, or your pleasures? Do you believe that Jesus is the one and only "God and human" chain that can connect you to God and the life you were meant to live? The choice between heaven or hell, life or death, purpose or futility, connection to God and others or utter, stark eternal aloneness inheres in the issue of who you will give authority over your life. In first-century Judea where Jesus lived, there was no shortage of people who claimed to have authority. Roman governors and soldiers, priests, Sadducees, Pharisees, scribes, tax collectors: They all barked out orders, religious and secular. And while they could command submission, none could command respect. None of them acted like the passenger who saved so many on that tourist boat, a man many of his fellow passengers had probably never met, but were willing to follow. And none of the would-be authority figures people encountered in Jesus' day spoke or acted or lived or talked like Jesus. All of this may help to explain our Gospel lesson for today, where we’re told that Jesus’ fellow Jews in the synagogue at Capernaum were “astounded” by Him, because, verse 22 says, “He taught them as one having authority, and not as the scribes.” What gave Jesus authority? Two things, I think. First, Jesus taught as one who wasn’t looking out for himself. Later in Mark’s gospel, we learn that Jesus said of Himself, “…the Son of Man came not to be served but to serve, to give His life a ransom for many.” We don’t know if Jesus used those same words in the synagogue at Capernaum, but the worshipers there that day would have clearly sensed that when Jesus called them to follow Him, He wasn’t doing it to feed His ego, fill His wallet, or gain political power. The New Testament says that though Jesus was equal to God the Father, He “emptied Himself,” became our slave and died on the cross for our sins so that the Father could raise Him up, opening eternity to all who turn from sin and believe in Jesus. Jesus had authority because He was looking out for you and me, not Himself. That's why He prayed in that garden, “Father, not My will, but Your will be done.” Here’s the other thing that I think gave Jesus’ teaching authority: He taught as one with un-derived authority. By that, I mean when Jesus spoke, He wasn’t quoting the God of the Old Testament, the God Who spoke to Abraham and Moses and the prophets. Jesus was and is the God Who spoke to the world into existence, founded the nation of Israel on the barren womb of Sarah, led His people out of slavery in Egypt, and promised that Israel would fulfill its mission to be a light to all the nations by being the birthplace of the Savior of the nations, Jesus. Scholars say that when rabbis taught in the synagogues of Jesus’ day, they would preface their points with phrases like, “Moses said…” or “Rabbi So-and-So taught…” Jesus had no need to resort to citations or footnotes to buttress the power of His words. Though the worshipers at Capernaum could not have articulated a confession of Jesus as God in the flesh, the Messiah King, they knew that there was something more authoritative, something more powerful, about Jesus’ teaching than the teaching they ordinarily heard. Like the disciples who, several years later, met the risen Jesus on the road to Emmaus, not at first recognizing Him as He taught them God’s Word, the worshipers at Capernaum must have felt too: “Were not out hearts burning within us while He…was opening the Scriptures to us?” But if the worshipers there that day couldn’t say with certainty that Jesus was more than just a carpenter from Nazareth, someone there knew the facts. Please look at verses 23 and 24 of the Gospel lesson. Mark says: “Just then there was in their synagogue a man with an unclean spirit, and he cried out, ‘What have you to do with us, Jesus of Nazareth? Have you come to destroy us? I know who you are, the Holy One of God.’” The demon understood that Jesus was God in the flesh. The problem, from Jesus’ viewpoint, was that the people of Capernaum didn’t yet understand the full truth about Jesus. And unless people understand that following Jesus means submitting to the daily crucifixion of our sins and our inborn desire to be the ultimate authorities over our lives, they’re not ready to follow Jesus. That’s what Jesus meant when He said later in His ministry: “If any want to become My followers, let them deny themselves and take up their cross [meaning, take responsibility for your sins and ask Christ to destroy their power over us] and follow Me. For those who want to save their life will lose it, and those who lose their life for My sake, and for the sake of the gospel, will save it. For what will it profit them to gain the whole world and forfeit their life?” There are many people who follow Jesus because they see Him as a cosmic rabbit’s foot or a dispenser of blessings for which they can make deals. But Jesus isn’t making any deals. He is in the gift-giving business: He gives forgiveness and new life to all who surrender their lives to Him. But surrender means the crucifixion of our old selfish ways. And, even when we do that, day-in and day-out, Jesus doesn’t promise that all will go smoothly. Think about this: Even after Jesus brought his good friend Lazarus back from the dead, Lazarus had to die again! Bummer! But Jesus does promise to be with us always and, as He said to Lazarus’ sister on the day He called Lazarus from the grave: “I am the resurrection and the life. Those who believe in Me, even though they die, will live, and everyone who lives and believes in Me will never die.” Jesus couldn’t risk seeing the people of Capernaum come to follow Him on the testimony of a demon, though. When the enemies of God define what it means to follow Jesus, they always get it wrong, either turning Christian faith into a spiritual Disneyland with no difficulties or a painful struggle to please an unkind God. In Jesus’ cross and empty tomb, we see that neither picture of God is true. But, at Capernaum near the beginning of Jesus’ ministry, neither cross nor empty tomb had happened yet. So, Jesus did something that, afterwards, His early disciples would see as a sign—an epiphany—of His identity as God in human flesh. Look at verse 25. “Jesus rebuked [the demon], saying, ‘Be silent, and come out of Him!” Jesus later used the same word translated as “be silent” when He commanded a roaring storm that had Jesus’ disciples fearing for their lives. “Be still!” He told the wind and waves, causing His disciples to ask, “Who then is this, that even the wind and the sea obey Him?” Good question! The answer can be found in Genesis 1, where we’re told that before the universe was formed, God’s Spirit moved over “the deep,” a roaring storm, and spoke to it—“Let there be light…” “Let there be dry land…” “Let there be grass and fields and trees and fruits…” “Let us make human beings in our image…” The people of Capernaum didn’t understand yet that Jesus was God as well as man. But they were astonished. “What is this?” they ask one another. “A new teaching—with authority! He commands even the unclean spirits, and they obey Him.” A friend of ours came home one day to discover that his wife had left him to take up with another man. He was devastated. In a vain effort to drown out his pain and claim control of his life, he threw himself into long workdays punctuated by non-stop busy-ness. He didn’t have a demon. But the devil seemed to be riding on his back. Another friend finally got to him. He talked with him about how Christ had helped him through tough times and gave him hope for tomorrow. Our friend finally heard Jesus telling him, “Be still and know that I am God.” Day after day, he let Christ take authority over his life. That didn’t make all his pain or his questions go away. But as he began to walk each day with Christ by his side, the need for frenzy did go away. He didn’t have to keep trying to assert the control over his life that he once thought he could have or needed to have. Christ had set him free. He came to know peace in the midst of the insanity and pain of life in this world. Christ wants to give you that same peace today. Turn from a self-driven life. Turn to Christ. Jesus has the authority to change your life for eternity. Let Him do it. Surrender to Him. Amen Sunday, October 02, 2011 The Partnership You’ve probably heard the story about a day when the pastor visited a church member who was a farmer. The farmer had been incredibly successful, against all odds turning his farm into a money-making machine. The pastor was impressed. “God has really been good to you,” he said. “Yes, pastor,” the farmer answered, “I suppose you’re right. But you should have seen how bad off this place was back when God was running it by Himself.” Among the unique qualities of being human is that we, unlike any of God’s other creatures, have been made in the image of God. None of God’s creatures are closer to God or more like God than human beings. With that privileged position goes the responsibility of faithfully and creatively using all the gifts that God gives to us. After creating our first parents, Adam and Eve, the Old Testament book of Genesis says that God told them, “Be fruitful and multiply, and fill the earth and subdue it; and have dominion over the fish of the sea over the birds of the air and over every living thing that moves upon the earth.” Later in Genesis, we’re told that God put the first humans in the Garden of Eden “to till it and keep it.” God never planned on running this universe without our involvement. He always planned on showering the human race with all we needed to play our role in the universe and we were always meant to respond to His blessings with lives of faithfulness to His ways and His will. But the human role in God’s plans—our partnership with God—became impossible to fulfill faithfully or fully when the condition of sin entered the human gene pool. The condition of sin is more than just doing bad things. It is, as one Lutheran pastor points out, “the attitude of selfishness [that thinks it] needs no God.” The condition of sin introduced all sorts of things into life in this world that God never intended for human beings to experience. Things like suffering, aging, and death, for example. And the futility that makes it hard for us to do jobs well or on time; that make relationships challenging; and that subjects all of us to decay and illness. The Bible teaches that because of the condition of sin that has infected God’s most important creatures, the entire creation for which God has made us responsible has been “subjected to futility” and “in…bondage to decay” as the apostle Paul puts it in the New Testament book of Romans. It’s not a pretty picture. Yet, God has refused to give up on you, the human race, or His creation! That’s why He has personally come into this world to plant the Kingdom of God, a new and eternal creation in which there is no more sin, death, or futility. Jesus, God-in-the-flesh, told people, “The time is fulfilled, and the kingdom of has come near, repent, and believe in the Good News.” Followers of Jesus believe that while this world will inevitably do its worst to us, that because we live in this world,we will die, that doesn’t have to be the end of our stories. As Jesus put it when speaking with a grieving friend, “I am the resurrection and the life. Those who believe in me, even though they die, will live, and everyone who lives and believes in me will never die.” The New Testament book of Second Corinthians promises: “If anyone is in Christ, there is a new creation: everything old has passed away; see, everything has become new.” Through His death and resurrection, Jesus makes it possible for all who repent for sin and believe in Him to live in fellowship with God now and in eternity. God grants those who follow Christ an eternal do-over! And it will be a do-better, infinitely better! In the Garden of Eden, God asked Adam and Eve to respond to Him with trusting faith. He had given them everything already; all they needed to do was trust in Him. Those who have been reached by the Kingdom of God through Jesus are asked to daily turn our backs on the old ways of selfishness and sin and in trust to Christ. The Bible teaches that when we repent and trust in Christ, our lives are re-oriented away from sin and self and out toward God and neighbor. We become part of the Kingdom of God and our lives are imbued with new purpose. We want to live and work with God and for God’s aims. This is what Jesus calls “bearing fruit.” Each day we live trusting Christ, our lives are being transformed from deserts of futility to gardens burgeoning with the life of God. Some find this hard to understand. In 1809, the same year that Abraham Lincoln was born, a Scotsman named Robert Morrison headed for China as a missionary. While on the way, the captain of the ship was skeptical of Morrison’s dream of carrying the Good News of Jesus Christ to the Chinese. The captain derided Morrison. “I suppose,” he said, “you think you’re going to make an impression on China.” Morrison replied, “No, sir. I believe God will.” Morrison was in partnership with God. Are you? It’s to exactly this kind of partnership that Jesus calls us in today’s Gospel lesson. Pull out the Celebrate inserts and turn to the Gospel for the day, Matthew 21:33-46. The lesson incorporates one of a string of parables (or stories) that Jesus tells in this section of Matthew’s gospel. You know the story: A landowner planted a vineyard. He went all out. He fenced the vineyard in, dug a wine press, and erected a watchtower. He created a perfect place--an Eden--for the tenants to whom he leased it to work, make a living, and raise their families. After that, the landowner went to another country. Time passed and the landowner sent slaves to collect his share of the vineyard’s produce. This was only right because it was his land, his vines, his wine press, his watchtower. But the tenants didn’t want to fulfill their responsibility to the landowner. They wanted to keep everything for themselves. So, they either beat, stoned, or killed, the landowners’ slaves, on two different occasions. So, the landowner decided to send his son. He was certain that the tenants would respect him. But, Jesus said, the tenants killed him too. When Jesus asked His original listeners—members of the religious elite, priests and Pharisees—what should happen to the tenants, they were clear what the rightful punishment for the tenants would be. Each, they said, should be given miserable deaths and other tenants should be given their land and produce. I believe that Jesus told this parable for several reasons. First, He was telling the religious elites of first-century Judea that they were just like the religious elites of previous centuries who had killed prophets who, in the Name of God, had called people to respond to God’s love by turning from sin and trusting in God. Jesus knew that in a short time, these very elites would arrange for Him—the Son of God, the Creator of the universe—to be killed, too. But Jesus also told this parable for you and me. It’s so easy and so tempting for us to get caught up in living and measuring our lives by the standards of this world, so easy to forget that through our Baptisms, God has made us part of an eternal kingdom, so easy to think that the God Who seems to live in “another country” is impotent in the face of all that troubles us in this country. In fact, I think that it’s sadly true that many Christians most of the time live as functional atheists. I once heard Pastor Paul Cedar tell the story of conducting a Bible study with the leaders of the congregation he served, passionately imploring them to make prayer a regular part of their lives. He was shocked when one council member told him he didn’t have time to pray because, he said, “Prayer doesn’t work.” Whether from cynicism or despair, we all may be tempted to feel that way sometimes. The sin of this world may tempt us to believe that nothing about our faith is true. I know that was especially true for me back when I was locked in the despair of atheism. In those days, I wrote songs and for me, God wasn't the living Maker and Redeemer of the universe, but a symbol for all that was wrong with the world. In one of my songs, I found myself singing, "Sometimes God, I feel like I'm a million miles from heaven and I can't find my way back home." There are times, I have seen, when even the most committed Christian may feel like this. Those are good times for us to remember a few things. When our prayers aren’t answered or we’re accosted by grief or heartache, we remember that God knows our grief and heartache first hand; He understands and cares. We remember that He died for us, a death He didn’t deserve and we remember that He did it to take a punishment that, because of our sin, you and I do deserve. We remember that He rose from the dead so that all who believe in Christ will one day awaken to an eternal day with Him and all the saints. When we remember the faithfulness of Jesus Christ, God will awaken faithfulness in us and we will, as Jesus puts it, “bear fruit,” living lives of dependence on God’s grace and power. When Jesus is in our lives, we live less like the victims of sin and more like the conquerors of death Christ makes of those who trust in Him! Jesus has brought His kingdom to you and me and He wants to forge a partnership with us that lasts for eternity. It’s a partnership He wants to have with us even now in this imperfect world. Some of you may know that when our friend Karen Hendrickson was dying of cancer, she called me up and said, “I understand that our church council vice president has resigned. I would like to be appointed to that position.” “Karen,” I said, “are you sure you want to do that?” “Mark, I’ve decided that whatever time I have left on earth, I want to give it to God.” We appointed Karen to council and she served there effectively almost until the end of her life. Karen bore the fruit of God’s kingdom even as her earthly body was being ravaged. Assured of eternity with Christ, she decided that she didn’t want to waste any time living the way this world says we ought to live—looking out for ourselves or those we decide to care about—and she decided instead, to live and work with God in building up the Kingdom that will live long after this universe has burned up and burned out. Jesus wants to be a partner with you in building and enjoying the Kingdom of God with Him for all eternity. Turn from sin, trust in Him, seek to live in sync with God’s will and bear good fruit. Let Jesus be your partner in all of your life. Amen