http___blog.orange.bg_2014_09__4.xml
http___blogs.poughkeepsiejournal.com_betteru_2011_12_27_its-funny-how-i-only-just-met-my-personal-trainer-two-weeks-ago-and-i-already-feel-like-i-owe-him_.xml
1.1 1.2 1.3 1.4 1.5 1.6 1.7 1.8 1.9 1.10 1.11 1.12 1.13 2.1 3.1 4.1 6.1 7.1 8.1 10.1 11.1 12.1 13.1 17.1 19.1 20.1 21.1 22.1 26.1 28.1 29.1 30.1 31.1 32.1 33.1 38.1 39.1 40.1 41.1 42.1 43.1 46.1 48.1 49.1 50.1 51.1 52.1 53.1 56.1 57.1 57.2 57.3 57.4 57.5 57.6 58.1 58.2 58.3 58.4 58.5 58.6 58.7 58.8 58.9 59.1 59.2 59.3
Слънчев ден в едно дъждовно лято. Улиците на Благоевград са все още тихи. От началото на студентските ентусиазъм и вълнения ни дели по-малко от месец. Ето я Дани. Топлата й усмивка би смекчила и най-свирепата гръмотевична буря. Усмихвам й се в отговор. Дани вече е част от нашия екип. Усещам трепета й. Очите й греят от радост и удовлетворение, докато ми разказва за 3-те си лета в САЩ, за местата, които е посетила, за всички полети и приключения, за новите приятели и научените уроци, за тръгванията и завръщанията. Слушам я с удоволствие и пътувам в мислите си с нея, докато говори. Ще я срещнеш в офиса ни в Благоевград. Даже малко ти завиждам (благородно, разбира се), че ще можеш да общуваш с нея по-често от мен. Ако все още не я познаваш, ще я оставя да ти се представи тук в нашите „8 въпроса“. Категории Популярни ТаговеAir France Alaska Cape Cod events High Sierra Pools KLM languages abroad maryland New York ocean city orange san francisco tax refund travel USA washington WAT Wisconsin Dells work and travel Аляска Америка Малта Ориндж Пътуване след WAT Събития в САЩ билети висше образование висше образование във Великобритания възстановяване на данъци доброволчески проекти документи езикови ваканции езикови курсове образование образование в чужбина пътуване пътувания работа самолетни билети сащ студентска бригада събития туризъм университети фестивали Архиви - декември 2017 - септември 2017 - август 2017 - февруари 2017 - октомври 2016 - септември 2016 - август 2016 - април 2016 - януари 2016 - декември 2015 - септември 2015 - август 2015 - април 2015 - януари 2015 - декември 2014 - ноември 2014 - октомври 2014 - септември 2014 - август 2014 - януари 2014 - декември 2013 - ноември 2013 - октомври 2013 - септември 2013 - август 2013 - април 2013 - февруари 2013 - януари 2013 - декември 2012 - ноември 2012 - октомври 2012 - август 2012 Архив за септември, 2014 Самолетът ми захождаше над Бостън. 1 юни 2003 г. Късна вечер. Уморена от дългото пътуване и със свито от притеснение и въодушевление сърце гледах светлините на големия град. Всичко бе ново и толкова различно, а мащабите бяха огромни – огромни коли, огромни порции храна, огромни разстояния, огромно по брой население и… видимо липсващи камари от отпадъци. На сутринта автобусът ме носеше на север от Бостън, а първото, което ме изненада, бе колко чисто и зелено е. Нямаше боклуци, не се подмятаха хартийки и бутилки, а храстите не танцуваха своя вятърен валс с кичозна премяна от найлонови торбички. Пристигнах. Сюрпризите не закъсняха. Органичните отпадъци се събираха отделно, а за всяко върнато кенче или пластмасова бутилка получаваш 5 цента обратно. Повечето хора носеха собствени торбички, когато отиваха до супермаркета, а улиците явно имаха неподозираната способност да се самопочистват. Шок! … Еврика! Явно просто никой не хвърляше, където му падне. Прииска ми се и в България да беше толкова чисто и подредено, а съседите ми да не смятат междублоковото пространство за бойно поле, което да обстрелват от терасна засада с торби боклуци. Ех, мечти… Мечтите обаче – макар и с различна скорост – се превръщат в реалност. Сан Франциско поде щафетата, като през април 2007 година забрани употребата на безплатни найлонови пликове в супермаркетите. Ала нерядко големите промени започват от един човек и уж локален проблем.
1.1 1.2 1.3 1.4 1.5 1.6 2.1 4.1 5.1 6.1 7.1 8.1 8.2 9.1 10.1 11.1 12.1 13.1 14.1 15.1 18.1 19.1 20.1 21.1 22.1 23.1 24.1 25.1 26.1 27.1 28.1 29.1 30.1 31.1 32.1 33.1 34.1 35.1 36.1 37.1 38.1 39.1 40.1 41.1 42.1 43.1 44.1
I was just sitting here thinking about how before this whole “Better U” challenge thing I would just wish for a stronger and healthier body, like it was going to just miraculously happen. But now that I have been given the opportunity to work with a personal trainer I feel like I don’t want him to be disappointed in me and I’m now sweating and working hard for him. I don’t even know him all that well but I feel like I owe it to him to become stronger and healthier. I really didn’t want to go to the gym the day after Christmas but all it took to change my mind was thinking that Jarrett Letersky, my trainer, was going to be sitting there waiting for me, wondering if he was wasting him time with me. I’ve come to realize there is strength in numbers. Meaning there are huge benefits to having alot of gym supporters, gym friends and with having a personal trainers who pushes you. Blogroll Recent Posts Recent Comments - linflyme on The best and healthiest 12 weeks of my life - Tina Vaitkus on The best and healthiest 12 weeks of my life - Tina Vaitkus on Week 10! Love these ladies! - Andre on I can finally see and feel the effects of eating healthy and exercise - Meredith on I can finally see and feel the effects of eating healthy and exercise Categories Archives - October 2016 - September 2016 - August 2016 - February 2016 - January 2016 - December 2015 - November 2015 - September 2015 - March 2015 - February 2015 - January 2015 - December 2014 - November 2014 - October 2014 - February 2014 - January 2014 - December 2013 - November 2013 - March 2013 - February 2013 - January 2013 - December 2012 - November 2012 - October 2012 - September 2012 - March 2012 - February 2012 - January 2012 - December 2011 Meta