http___blog.synevo.bg_2016_11_03__D0_B8_D0_BD_D1_81_D1_83_D0_BB_D0_B8_D0_BD_D0_BE_D0_B2_D0_B0-_D1_80_D0_B5_D0_B7_D0_B8_D1_81_D1_82_D0_B5_D0_BD_D1_82_D0_BD_D0_BE_D1_81_D1_82__1.xml
http___www.medexsupply.com_blog_health-conditions_diabetes-2_insulin-and-osteoporosis_.xml
1.1 2.1 2.2 3.1 3.2 3.3 3.4 4.1 4.2 4.3 5.1 6.1 6.2 6.3 6.4 6.5 7.1 7.2 7.3 7.4 8.1 8.2 8.3 8.4 9.1 9.2 9.3 10.1 11.1 11.2 11.3 11.4 11.5 12.1 12.2 12.3 12.4 12.5 13.1 13.2 14.1 15.1 16.1 17.1 17.2 17.3 18.1 18.2 19.1 20.1 21.1 21.2 21.3 21.4 22.1 22.2 22.3 23.1 23.2 24.1 24.2 24.3 24.4 25.1 25.2 26.1 26.2 27.1 27.2 28.1 28.2 28.3 28.4 28.5 28.6 28.7 29.1 29.2 30.1 30.2 30.3 30.4 31.1 31.2 31.3 31.4
Инсулинова резистентност Що е то?Това е бързо разрастващ се проблем в развитите страни. Учените имат само догадки, но не и ясен отговор относно причините, поради които клетките стават нечувствителни към инсулина. Инсулинът е хормон, който действа като ключ. Той „отключва“ клетките и в тях навлиза глюкоза (вид захар), идваща от кръвта, за да се превърне в енергия. Понякога „отключването“ не става правилно, защото ключалката не реагира правилно на ключа. Глюкозата се натрупва в кръвта, въпреки че инсулинът е в предостатъчно количество. СимптомиОбикновено няма никакви. Ако не си правят редовно профилактични лабораторни тестове, хората с инсулинова резистентност си живеят спокойно без да знаят каква опасност ги грози. Само някои от хората с тежка инсулинова резистентност получават тъмни петна по кожата на шията, лактите, коленете, ръцете и мишниците, но това не е задължително. Кои са рисковите фактори за проява на инсулинова резистентност?Вероятността да развиете инсулинова резистентност се увеличава от наднорменото тегло, заседналия живот, високото кръвно налягане, употребата на солидни количества алкохол и тютюнопушенето. Други допринасящи факториИма двупосочна връзка между последствията и причините за възникване на инсулинова резистентност. Някои състояния, свързани с обмяната на веществата могат да бъдат едновременно последствие, но и допринасящ фактор, увеличаващ риска от проява на инсулинова резистентност. Сред тях са дислипидемиите с високи нива на триглицериди и ниските нива на „добрия“ (HDL) холестерол в кръвта, сърдечно заболяване, преживян в миналото инсулт, както и съдово заболяване на шията или краката. Тези състояния най-често са последствия на инсулиновата резистентност, но могат да допринесат за проявата на инсулинова резистентност. Подобни двупосочни връзки показват, че науката ни има да извърви още дълъг път до установяване на точната причина за дадено състояние. Наследствеността също е от значениеВероятността да развиете инсулинова резистентност се унаследява. Хората от афроамерикански, латиноамерикански, индиански, азиатски или тихоокеански произход са по-предразположени да развият резистентност към инсулина. Ако някой от Вашите родители, братя или сестри страда от диабет втори тип, то и Вие сте застрашени от заболяването. Рискът нараства и ако майка Ви е проявила диабет по време на бременността (гестационен диабет). Диагностициране на инсулинова резистентностЛабораторният тест, показващ с голяма вероятност инсулинова резистентност е изчисление на един индекс, наречен HOMA IR. Наименованието идва от английски - HOmeostatic Model Assessment (HOMA) на бета клетъчната функция и Insulin Resistance (IR). Индексът се изчислява на базата на нивото на глюкозата на гладно и концентрацията на инсулин или с-пептид. Методът се използва доста широко в практиката, като някои лаборатории правят само приблизителни изчисления по формули, а по-модерните използват компютърно изчислен индекс. Границите на нормата при HOMA индекса са 1,0 (0,5–1,4). Ако индексът показва 1,0 или по-ниско, означава, че нямате инсулинова резистентност. При стойности над 1,9 значи, че имате начален стадий на резистентност, а при стойности над 2,9 инсулиновата резистентност е значителна. Трябва да знаете, че индексът HOMA е мярка за базовата инсулинова резистентност и функцията на бета клетките в панкреаса, но не е метод за оценка на реакцията към стимулация с глюкоза. Други лабораторни тестове при инсулинова резистентностМного лекари ще предпочетат първо да отхвърлят наличието на диабет и ще започнат по схемата за диагностицирането му. Вероятно ще Ви назначат т.нар. тест с глюкозно обременяване. При този тест се взима кръв на гладно, след това приемате през устата стандартизирано количество разтворена глюкоза или друг сладък продукт, който ще доведе до образуването на това стандартно количество глюкоза и започва да се следи реакцията на организма, като се взимат още една или две кръвни проби през час. Лаборатория ще определи нивото на глюкозата в кръвта ви на гладно, до колко се увеличава след нахранване и колко бързо се връща до нивата на гладно. Това показва как организмът Ви използва глюкозата за енергия. Изследване на гликиран хемоглобинАко се установи, че това не става правилно, лекарят ще иска да види показател даващ информация за нивото на кръвната захар за последните няколко месеца. За тази цел ще Ви бъде назначено изследване на т.нар. „гликиран хемоглобин“ (HbA1c). Стойности, по-високи от нормалните говорят за вероятно наличие на инсулинова резистентност и недостатъчно усвояване от клетките на глюкозата, чието ниво в кръвта е било по-високо от нормалното през последните месеци. Ако лабораторните тестове до тук не покажат със сигурност преддиабет, лекарят ще Ви назначи изследване на интактенпроинсулин или HOMA IR. Още лабораторни тестовеВ зависимост от посоката на разсъждения на лекаря, може да Ви назначат и изследване за повишено и нивото на инсулин в кръвта, което също може да е белег за инсулинова резистентност. Това го има в HOMA IR изследването, но някои лекари предпочитат показателите отделно и един по един. Освен нивото на кръвна захар, най-вероятно ще бъде оценен цялостния риск за развитие на усложнения, което включва лабораторно изследване на липиден профил, нива на пикочната киселина, активност на чернодробните ензими, а също и бъбречната функция. При пациенти с наднормено тегло, могат да бъдат назначени и някои хормонални изследвания, както и измерване нивата на „хормона на ситостта“ – лептин. До какво води инсулиновата резистентност?Инсулиновата резистентност не причинява директно диабет втори тип, но много често е стадий на болестта, наречена „диабет втори тип“. За разлика от диабет тип 1, при който хората просто не произвеждат инсулин, при инсулиновата резистентност хората имат повишено ниво на инсулина в кръвта. Стараейки се да произведе допълнително количество инсулин, с който да „вкара“ глюкозата в клетките на тялото Ви, панкреасът се претоварва. С течение на времето клетките, произвеждащи инсулин „изпушват“, което довежда до преддиабет, а впоследствие и развитието на диабет втори тип. Повишеното ниво на инсулина в кръвта, само по себе си вреди на организма по много начини. Някои ракови клетки използват инсулина като стимулатор на растежа и размножаването си. За да се премине от етапа на инсулинова резистентност и преддиабет към стадия на захарен диабет преминават около 10 години. Ако успеете да откриете инсулиновата резистентност навреме и промените начина си на живот, вие можете да предотвратите тази прогресия на болестта. Метаболитният синдромИнсулиновата резистентност съставя, макар и да не изчерпва това състояние. Хората с метаболитен синдром имат поне три от следните признаци: широка талия или голяма обиколка на корема, високи триглицериди, нисък HDL холестерол, високо кръвно налягане и неестествено повишена кръвна захар на гладно. Състоянието увеличава риска от диабет, сърдечносъдово заболяване и инсулт. За това състояние ще говорим отделно. Свързани заболяванияМного от хората с инсулинова резистентност живеят в състояние на леко общо възпаление. То, разбира се, може да се дължи и на други болести. Инсулиновата резистентност има връзка със сърдечносъдовите заболявания и образуването на съсиреци в артериите, както и с някои бъбречни и чернодробни болести, със синдрома на поликистозните яйчници при жените и с ревматоидния артрит. Как да се справите с инсулиновата резистентност?Справянето с инсулиновата резистентност е на пръв поглед много лесно, но е трудно за поддържане на постигнатия ефект. При повечето хора това става чрез редовно изследване на лабораторните показатели и промяна в начина на живот. Спасението може да е една редукция на телесното тегло с 5% до 7%, което най-често се равнява на 5 – 10 килограма, ако сте 100 кила, разбира се. За по-тежките хора се налага да свалят малко повече. Увеличение на физическите усилия до около 30 минутна тренировка дневно с натоварване на голяма група мускули също помага много. Това може да се равнява на отиване пеша до работата Ви и обратно до дома. Хранете се правилноНамалете сладкишите, баничките, белия хляб и животинските мазнини! Отдайте предпочитание на рибата, зеленчуците, плодовете и продуктите от пълнозърнесто брашно. С този начин на хранене ще постигнете и поддържате здравословно тегло. Така клетките Ви може да започнат да реагират към инсулина по-добре. Лечебната диета, предназначена за хора с високо артериално налягане е напълно приложима и за хората с инсулинова резистентност, както и за диабетиците. Тя ограничава и приема на готварска сол. Движете се!В битката срещу инсулиновата резистентност едно от най-силните оръжияе движението. Подобно на здравословното хранене то помага да нормализираме теглото си. Физическата активност увеличава чувствителността към инсулина, особено в мускулите. Стремете се да се движите активно поне 30 минути дневно през по-голямата част от седмицата. Как ще разберете дали се натоварвате ефективно? Много просто, сърцето Ви трябва започне да бие ускорено и поне малко да се задъхате. Това значи, че сте постигнали ефект. Учени са открили и връзка между недостига на витамин D и неспособността на организма да оползотворява инсулина правилно. Така че, разхождайте се сред природата и нека слънцето Ви вижда по-често. Лекувайте се с лекарства, ако трябваПромените в начина на живот са най-доброто лечение. Но ако инсулиновата резистентност заплашва да прерасне в развит диабет от втори тип, лекарят Ви може да предпише и медикамента Метформин. Той предотвратява или забавя развитието на диабет при относително млади и затлъстели хора, непосредствено застрашени от заболяването. Метформинът отлага развитието на диабет от втори тип и при жени, прекарали гестационен диабет. Това е много отдавна открито лекарство. Било е забравено и после преоткрито. Има нежелани ефекти, но се понася добре. Освен това непрекъснато му откриват нови ползи.
1.1 1.2 1.3 1.4 1.5 2.1 2.2 2.3 2.4 3.1 3.2 3.3 3.4 4.1 4.2
The immediate cause of type 2 diabetes is often a condition called insulin resistance, in which insulin is present—produced as usual within the pancreas and released into the blood stream—but the cells don’t properly respond to it. Normally, insulin regulates the blood sugar, giving cells energy by moving glucose into them, but an insulin resistant cell turns away much of the glucose delivered by the insulin. With no where else to do, the glucose stays in the blood. Insulin resistance is what’s called a pre-diabetic condition, because it functions as a warning sign for incipient type 2 diabetes. In addition, insulin resistance itself is a risk factor for high blood pressure and heart disease. Now another condition has also been linked with insulin resistance. Researchers have now found evidence people who have insulin resistance are more prone to bone loss and have weaker bones than subjects whose insulin operates normally. In fact, on average, as insulin resistance goes up, bone strength goes down—as much as 14 percent for each doubling of resistance. One reason for this is that insulin resistance is a precursor to diabetes, and diabetes is well-known to cause bone loss, but insulin resistance is associated with osteoporosis on its own. This is particularly important news for women, people with white or Asian background, older people, or people with small frames, all of whom are at particular risk. People with a family history of osteoporosis also should be careful. People at risk for osteoporosis should avoid smoking, get enough exercise, and make sure to get plenty of calcium. Bone mass starts declining surprisingly early—sometimes before age 30—and the more you start with, the less likely you are to develop osteoporosis in the long run. The usual treatment for osteoporosis involves medications called bisphosphonates which help restore calcium and hormone replacement therapy when drops in estrogen levels are identified as the culprit. Other medications can be injected in extreme cases where other approaches so not work.