http___bojidarmarinov.com_bgrecon_Chilton_dcdv_chap21.htm_1.xml
https___oncedelivered.net_tag_the-prophet-isaiah_.xml
2.1 3.1 3.2 4.1 5.1 5.2 6.1 7.1 7.2 8.1 9.1 10.1 10.2 11.1 11.2 12.1 13.1 14.1 15.1 16.1 17.1 18.1 19.1 20.1 21.1 22.1 23.1 24.1 25.1 26.1 26.2 27.1 28.1 28.2 28.3 29.1 30.1 30.2 31.1 32.1 33.1 34.1 35.1 36.1 37.1 38.1 39.1 40.1 41.1 42.1 43.1 44.1 45.1 46.1 46.2 47.1 48.1 49.1 49.2 50.1 50.2 51.1 52.1 52.2 53.1 54.1 55.1 56.1 57.1 58.1 58.2 59.1 60.1 61.1 61.2 62.1 63.1 64.1 64.2 65.1 65.2 66.1 66.2 67.1 68.1 68.2 69.1 69.2 69.3 70.1 70.2 71.1 72.1 73.1 74.1 75.1 75.2 76.1 77.1 77.2 78.1 79.1 79.2 80.1 81.1 81.2 82.1 83.1 84.1 85.1 86.1 86.2 87.1 88.1 88.2 89.1 90.1 91.1 92.1 93.1 94.1 95.1 96.1 97.1 98.1 99.1 100.1 101.1 102.1 103.1 104.1 105.1 106.1 107.1 108.1 109.1 110.1 111.1 112.1 113.1 114.1 115.1 116.1 117.1 118.1 119.1 120.1 121.1 122.1 123.1 124.1 125.1 125.2 126.1 127.1 128.1 128.2 129.1 129.2 129.3 130.1 131.1 132.1 133.1 133.2 134.1 135.1 135.2 136.1 136.2 137.1 138.1 139.1 139.2 140.1 141.1 142.1 142.2 143.1 144.1 145.1 145.2 146.1 147.1 148.1 149.1 149.2 150.1 151.1 151.2 152.1 152.2 153.1 154.1 155.1 156.1 157.1 158.1 159.1 160.1 161.1 162.1 163.1 163.2 164.1 164.2 165.1 166.1 167.1 167.2 168.1 169.1 169.2 170.1 170.2 170.3 171.1 171.2 172.1 173.1 174.1 175.1 176.1 177.1 177.2 178.1 179.1 179.2 180.1 181.1 181.2 182.1 183.1 183.2 184.1 185.1 186.1 187.1 188.1 189.1 189.2 190.1 191.1 191.2 192.1 192.2 192.3 193.1 194.1 195.1 195.2 196.1 197.1 197.2 198.1 198.2 199.1 200.1 201.1 202.1 202.2 203.1 204.1 205.1 205.2 206.1 207.1 208.1 209.1 210.1 211.1 212.1 213.1 213.2 214.1 215.1 216.1 217.1 218.1 219.1 220.1 221.1 222.1 223.1 224.1 224.2 224.3 225.1 225.2 226.1 227.1 228.1 229.1 230.1 230.2 231.1 232.1 233.1 234.1 234.2 235.1 236.1 236.2 237.1 238.1 239.1 240.1 240.2 240.3 241.1 242.1 243.1 243.2 244.1 245.1 245.2 246.1 248.1 249.1 250.1 250.2 250.3 251.1 252.1 253.1 254.1 255.1 256.1 257.1 258.1 259.1 259.2 260.1 261.1 262.1 263.1 263.2 264.1 264.2 265.1 265.2 266.1 267.1 267.2 268.1 269.1 270.1 271.1 272.1 273.1 273.2 274.1 275.1 276.1 277.1 278.1 279.1 280.1 281.1 281.2 282.1 282.2 283.1 284.1 284.2 285.1 286.1 286.2 287.1 288.1 289.1 290.1 290.2 291.1 292.1 293.1 294.1 294.2 295.1 295.2 296.1 296.2 297.1 297.2 298.1 299.1 300.1 301.1 302.1 303.1 304.1 305.1 306.1 306.2 307.1 308.1 309.1 309.2 310.1 311.1 312.1 312.2 313.1 314.1 315.1 315.2 316.1 316.2 317.1 318.1 319.1 320.1 320.2 320.3 321.1 322.1 323.1 323.2 324.1 325.1 326.1 327.1 327.2 328.1 328.2 329.1 330.1 331.1 332.1 332.2 333.1 334.1 335.1 335.2 336.1 336.2 337.1 338.1 339.1 339.2 340.1 341.1 341.2 343.1 344.1 344.2 345.1 345.2 346.1 346.2 347.1 347.2 348.1 348.2 349.1 349.2 350.1 351.1 351.2 352.1 353.1 353.2 354.1 354.2 355.1 356.1 356.2 357.1 358.1 359.1 360.1 361.1 361.2 361.3 362.1 363.1 363.2 364.1 365.1 366.1 367.1 367.2 368.1 368.2 369.1 370.1 370.2 371.1 372.1 373.1 373.2 374.1 375.1 376.1 377.1 377.2 377.3 380.1 380.2 381.1 382.1 382.2 383.1 384.1 385.1 386.1 386.2 387.1 388.1 389.1 389.2 390.1 391.1 392.1 392.2 393.1 394.1 395.1 396.1 397.1 397.2 398.1 398.2 399.1 399.2 400.1 400.2 401.1 402.1 403.1 404.1 405.1 406.1 407.1 407.2 408.1 408.2 408.3 409.1 409.2 410.1 410.2 411.1 412.1 413.1 414.1 415.1 415.2 415.3 416.1 416.2 417.1 418.1 419.1 419.2 420.1 421.1 422.1 422.2 423.1 423.2 424.1 425.1 429.1 431.1 432.1 433.1 434.1 436.1 437.1 438.1 438.2 439.1 439.2 440.1 441.1 442.1 443.1 444.1 444.2 445.1 446.1 446.2 447.1 448.1 449.1 450.1 451.1 452.1 453.1 453.2 454.1 455.1 456.1 456.2 457.1 458.1 459.1 460.1 461.1 462.1 463.1 464.1 464.2 465.1 466.1 467.1 467.2 468.1 469.1 470.1 470.2 471.1 472.1 473.1 474.1 475.1 476.1 476.2 477.1 478.1 479.1 480.1 481.1 481.2 482.1 483.1 484.1 485.1 486.1 486.2 487.1 488.1 489.1 489.2 490.1 490.2 491.1 491.2 492.1 493.1 494.1 495.1 496.1 497.1 498.1 499.1 499.2 500.1 500.2 501.1 502.1 503.1 503.2 504.1 504.2 504.3 505.1 506.1 506.2 507.1 508.1 509.1 510.1 511.1 512.1 513.1 513.2 514.1 514.2 515.1 516.1 517.1 517.2 518.1 519.1 520.1 521.1 521.2 521.3 522.1 523.1 523.2 524.1 524.2 525.1 526.1 527.1 528.1 528.2 529.1 529.2 530.1 531.1 531.2 532.1 533.1 534.1 534.2 535.1 536.1 537.1 537.2 538.1 539.1 540.1 541.1 541.2 542.1 543.1 544.1 545.1 546.1 546.2 547.1 548.1 549.1 550.1 551.1 551.2 552.1 552.2 552.3 553.1 553.2 554.1 555.1 556.1 557.1 558.1 559.1 559.2 560.1 561.1 561.2 561.3 562.1 563.1 563.2 563.3 564.1 564.2 565.1 566.1 566.2 567.1 567.2 568.1 568.2 569.1 570.1 572.1 573.1 574.1 574.2 575.1 575.2 576.1 577.1 577.2 578.1 579.1 579.2 580.1 581.1 581.2 582.1 583.1 584.1 585.1 585.2 586.1 587.1 588.1 588.2 589.1 590.1 590.2 591.1 591.2 592.1 593.1 594.1 595.1 596.1 597.1 598.1 599.1 600.1 600.2 601.1 602.1 603.1 604.1 604.2 605.1 606.1 607.1 608.1 609.1 610.1 610.2 611.1 611.2 612.1 612.2 613.1 614.1 615.1 615.2 616.1 617.1 618.1 619.1 620.1 621.1 622.1 623.1 623.2 624.1 625.1 626.1 626.2 627.1 628.1 629.1 630.1 631.1 632.1 632.2 633.1 634.1 634.2 635.1 635.2 636.1 636.2 637.1 638.1 639.1 640.1 641.1 642.1 642.2 643.1 644.1 644.2 645.1 646.1 646.2 647.1 647.2 648.1 649.1 650.1 651.1 651.2 652.1 653.1 654.1 654.2 654.3 655.1 656.1 657.1 658.1 659.1 659.2 660.1 661.1 662.1 662.2 662.3 663.1 664.1 664.2 665.1 666.1 666.2 667.1 668.1 668.2 669.1 670.1 671.1 672.1 673.1 674.1 674.2 675.1 676.1 677.1 678.1 679.1 680.1 681.1 682.1 683.1 684.1 685.1 685.2 686.1 686.2 687.1 688.1 689.1 690.1 691.1 692.1 693.1 694.1 695.1 696.1 697.1 698.1 699.1 699.2 700.1 701.1 702.1 703.1 703.2 704.1 705.1 705.2 706.1 707.1 707.2 708.1 709.1 710.1 711.1 712.1 713.1 714.1 715.1 716.1 717.1 718.1 719.1 720.1 721.1 722.1 723.1 724.1 725.1 726.1 727.1 728.1 729.1 730.1 731.1 732.1 733.1 734.1 735.1 736.1 737.1 738.1 739.1 740.1 741.1 742.1 743.1 744.1 745.1 745.2 746.1 746.2 747.1 748.1 748.2 749.1 750.1 750.2 751.1 752.1 752.2 752.3 753.1 754.1 755.1 755.2 756.1 756.2 757.1 758.1 759.1 760.1 761.1 762.1 763.1 764.1 765.1 766.1 767.1 768.1 769.1 770.1 771.1 772.1 772.2 773.1 774.1 775.1 775.2 776.1 777.1 777.2 778.1 779.1 780.1 781.1 782.1 783.1 784.1 785.1 785.2 786.1 786.2 787.1 787.2 788.1 790.1 791.1 791.2 793.1 793.2 794.1 796.1 796.2 798.1 802.1 804.1 807.1 808.1 809.1 810.1 811.1 811.2 812.1 813.1 814.1 816.1 816.2 819.1 819.2 821.1 822.1 822.2 823.1 823.2 824.1 824.2 825.1 827.1 828.1 829.1 829.2 830.1 832.1 834.1 834.2 836.1 836.2 837.1 839.1 839.2 841.1 843.1 844.1 846.1 846.2 850.1 852.1 854.1 856.1 858.1 858.2 858.3 859.1 861.1 861.2 861.3 862.1 863.1 865.1 865.2 866.1 868.1 870.1 870.2 870.3 871.1 872.1 873.1 873.2 875.1 877.1 879.1 880.1 882.1 883.1
НОВИЯТ ЕРУСАЛИМ Библията е Книга, която разказва един Разказ. Този Разказ, който е за Исус Христос и Неговото спасение на света, е представен многократно в Библията, с многобройни варианти на една и съща основна тема. Една важна страна от този Разказ е Бог като Цар-Воин, Който възкресява Своя народ от мъртвите, побеждава Своите врагове, взема за Себе Си военната плячка и изгражда Своя Дом. Например, ето разказа на Изхода: “А Мойсей каза на хората: Не бойте се, стойте и гледайте избавлението, което Господ ще извърши за вас днес: защото колкото за египтяните, които видяхте днес, няма да ги видите до века. Господ ще воюва за вас, а вие ще останете мирни” (Изх. 14:13-14). Съответно, след успешното преминаване на Червеното море (кръщелното възкресение на Израел и кръщелното унищожение на Египет), Мойсей възкликна: “Господ е силен Воин!” (Изх. 15:3). Египет и цялото му богатство и слава бяха напълно изличени; всичко, което остана, беше “ограбеното” от израилтяните, сребро и злато и дрехи (Изх. Много от тези вещи бяха по-късно предадени на Господа при изграждането на Скинията, Божият Дом (Изх. 35:21-29; 36:3-8), в който Той влезе в пламтяща Слава (Изх. 40:34). Този модел се повтаря много пъти, като друг известен пример е разказът за Давид и Соломон: Давид действува като Божият Воин, воюващ Господните битки заедно с Господа (ср. 2 Царе 5:22-25), а неговият син Соломон изгражда Божия дом (2 Царе 7:12-13); и отново, белегът, че Бог е влязъл в него, е слизането на огън (2 Всички тези бяха временни победи и изграждания на домове, в очакване на окончателната Победа в делото на Исус Христос. Едно от най-удивителните прогласявания на идващият Воин-Цар е в пророчеството на Езекиил. Както видяхме, Книгата Откровение съзнателно е обвързана с Езекиил на много места; а специално последните дванадесет глави на Езекиил са в основата на заключителните глави на св. Йоан. В Езекиил 37 пророкът вижда видение за Израел в изгнание, представен като долина, пълна с мъртви кости; казано по човешки, всяка надежда е отминала. Но когато Езекиил проповядва на костите и се застъпва за хората с Божия Дух, Господ изпълнява чудото на повторното сътворение, връщайки народа на Израел към живот, изваждайки ги от техните гробове, и превръщайки ги в “превъзходно велика войска.” Обединеният Израел е възстановен в своето Царство, с Давид отново като Цар, завинаги. Но след това Възкресение идва Войната: “Гог от земята на Магог” идва с войските на езическите народи да воюва срещу възстановения Израел (Езек. 38). Той е погубен от огън и сяра от небето, неговата плячка е взета от победоносния Израел, а неговите войски са погълнати от небесните птици и земните зверове След тази сцена Езекиил пише едни от най-сложните и подробни глави в Библията (Езек. 40-48), в които той описва идален Храм-Град, Нов Ерусалим, в който самият Бог обитава сред Своя народ и изпраща благословения от Своя Престол до краищата на земята. Йоан вече използва темата за възкресението-битката-Храма няколко пъти в Откровение (един от най-забележителните примери е глава 11, в която двамата свидетели са възкресени, Царството идва, Божият гняв пада върху народите, погубителите са погубени, а Храмът се отваря). Но в Откровение 20 ясно се има предвид конкретната картина на Езекиил: Светиите участвуват в Първото Възкресение и царуват в Царството с техния по-велик “Давид”; след това са атакувани от Гог и Магог. Врагът е унищожен с огън от небето – белегът, че Бог е влязъл в Своя свят Храм. Всичко това ни отвежда към 21-22, Йоановото видение за окончателния Храм, осъществения Рай, който е станал Божия Град, където Бог обитава със Своя народ в съвършено общение. Първоначалната задача на Адам е изпълнена, и нейните обществени резултати са напълно реализирани, когато народите доброволно донасят своите съкровища в Божия Дом и Реката на Живота излиза да изцели света. Всичко стана ново (21:1-8) 1 Йоан започва това, последното и най-дълго от поредицата от видения, с думите И видях. Макар това да е седмото видение в поредицата, това е осмото използване на израза kai eidon – числото 8, както вече отбелязахме, се свързва с възкресението и новорождението (напр. еврейските момчета бяха обрязвани на осмия ден; Исус [888], също беше възкресен на осмия ден, и т.н.). Йоан го използва тук, за да подчертае картината на космическото възкресение и новорождение: Той вижда ново небе и нова земя, защото първото небе и първата земя преминаха, като побягнаха от лицето на Съдията (20:11). Старият ред напълно е заменен от нов; използваната дума не е neos (хронологично нов), а kainos (нов по вид, или превъзходно качество). Задачата на Адам да направи земята като небето беше завършена, поставена върху съвсем нова основа в делото на Христос. С първоначалното земно необитаемо състояние на дълбочина и тъмнина напълно е приключено: Вече няма Море или Бездна. Има небе и земя, но не “под земя,” обиталището на Левиатана. Това, което ни разкрива св. Йоан, е есхатологичното следствие от цялостното, космическо примирение, което св. Павел прогласява: “Защото Бащата благоволи да всели в Него съвършената пълнота, и чрез Него да примири всичко със Себе Си, и земните и небесните, като въдвори мир чрез Него с кръвта, пролята на Неговия кръст” (Кол. 1:19-20).[1] Но това видение за новото небе и новата земя не трябва да се тълкува като изцяло в бъдещето. Както ще видим многократно в нашето изследване на тази глава, това, което е абсолютно и напълно вярно във вечността, е първоначално и прогресивно вярно сега. Нашето наслаждаване на вечното ни наследство ще бъде продължение и съвършенство на това, което става с Църквата в този живот. Не трябва просто да очакваме благословенията на Откровение 21 в идещата вечност, а да им се наслаждаваме и радваме, и да ги увеличаваме тук и сега. Йоан разказва на ранната Църква за настоящи реалности, за благословения, които вече съществуват и ще се увеличават, когато Благовестието излиза и обновява земята. Спасението е последователно представяно в Библията като повторно сътворение.[2] Затова, когато Бог говори за спасението на Своя народ, са използвани език и символизъм от сътворението. Видяхме как избавлението от Бога на Неговия народ в Потопа и в Изхода са смятани от библейските автори като времеви Нови Създания, сочещи към първоначалното Ново Създание при Първото Идване на Христос. Така, Бог говори чрез Исая за благословенията на идещото Царство на Христос: Понеже, ето, създавам ново небе и нова земя; И предишните неща няма да се спомнят, Нито ще дойдат на ум. Но вие веселете се и радвайте се винаги В онова, което създавам; Защото, ето, създавам Ерусалим за радост, И людете му за веселие, Аз ще се радвам на Ерусалим, И ще се веселя за людете Си, И няма да се чува вече в него глас на плач Нито глас на ридание. Там не ще има вече младенец, който да живее само няколко дни, Нито старец, който да не е изпълнил дните си; Защото дете ще умре стогодишният, А грешник ако умре стогодишен ще бъде считан за проклет. Те ще построят къщи и ще живеят в тях; Ще насадят лозя, и ще ядат плода им. Няма те да построят, а друг да живее там; Няма те да насадят, а друг да яде; Защото дните на Моите люде ще бъдат като дните на дърво, И избраните Ми за дълго ще се наслаждават в делото на ръцете си. Не ще се трудят напразно, Нито ще раждат чада за бедствие; Защото те са род на благословените от Господа, Също и потомството им. Преди да Ме призоват те, Аз ще отговарям, И докато ще говорят те, Аз ще слушам. Вълкът и агнето ще пасат заедно, И лъвът ще яде слама както вола, И храна на змията ще бъде пръстта. Не ще повреждат нито ще погубват В цялата Ми свята планина, казва Господ. Това не може да се отнася за небето, или за време след края на света; защото в тези “ново небе и нова земя” все още има смърт (макар и на много напреднала възраст – “животът на дърво”); хората строят, сеят, работят и раждат деца. Исая ясно говори за тази епоха, преди края на света, показвайки какво могат да очакват бъдещите поколения, когато Благовестието изпълва целия свят, възстановява земята в Райска градина и довежда до изпълнение целите на Царството. Исая описва благословенията от Второзаконие 28 в тяхното най-голямо земно изпълнение. Така, когато св. Йоан ни казва, че е видял “ново небе и нова земя,” трябва да осъзнаем, че главното значение на този израз е символично и е свързано с благословенията на спасението. Вероятно категоричният новозаветен текст за “новото небе и новата земя” е 2 Там св. Петър напомня на своите читатели, че Христос и всички апостоли предупредиха за засилващото се отстъпничество към края на “последните дни” (2 Пет. 3:2-4; ср. Юда 17-19) – които, както видяхме, бяха четиридесетгодишният преходен период (ср. Евр. 8:13) между Христовото Възнасяне и разрушаването на старозаветния Храм, когато народите започнаха да се стичат към Господния Хълм (Ис. 2:2-4; Деян. 2:16-17; Евр. 1:2; Яков 5:3; 1 Пет. 1:20; Както изяснява св. Петър, тези “подиграватели” от последните дни са отстъпниците от Завета: юдеи, които са запознати със старозаветната история и пророчества, но са изоставили Завета чрез отхвърлянето на Христос. Върху това зло и извратено поколение щеше да дойде великият “Съден Ден,” предсказан в пророците, “погублението на нечестивите,” като това, понесено от нечестивите в дните на Ной (2 Пет. 3:5-7; ср. същата аналогия, очертана в Мат. 24:37-39; Лука 17:26-27). Точно както Бог погуби “света” от онова време чрез Потопа, така Той ще погуби “света” на Израел от първи век чрез огън при падането на Ерусалим. Петър описва това като разрушението на “настоящите небе и земя” (2 Пет. 3:7), освобождаващо място за “ново небе и нова земя” (ст. 13). Заради терминологията на “колапс на вселената,” използвана в този текст, много хора погрешно приемат, че св. Петър говори за окончателния край на физическото небе и земя, а не за разрушаването на старозаветния световен ред. Великият пуритански теолог от седемнадесети век Джон Оуен отговаря на този възглед като се позовава на библейската преобразна употреба на небе и земя, както в Исаевото описание на Мойсеевия Завет: Защото Аз съм Господ твоят Бог, Който уталожвам морето, когато бучат вълните му; Господ на Силите е името Ми. Турих словата Си в устата ти, и те покрих в сянката на ръката Си, за да устроя небето, да основа земята, и да река на Сиона: Ти си мой народ. Оуен пише: “Времето, когато споменатите тук дела за устройването на небето и за основаването на земята, беше изпълнено от Бога когато Той ‘раздели морето’ (ст. 15), и даде закона (ст. 16), и каза на Сион ‘Ти си Мой народ’ – т.е. когато Той извади децата на Израел от Египет и ги направи в пустинята църква и държава. Тогава той устрои небето, и постави основата на земята – направи нов свят; т.е. роди ред, и управление, и красота, от бъркотията, в която те бяха преди това. Това е устройването на небето, и основаването на земята в света.”[3] Друг такъв текст, между много, които биха могли да бъдат споменати, е Еремия 4:23-31, който говори за непосредственото падане на Ерусалим (587 пр. Хр.) в подобен език на разрушаване на създанието: “Погледнах на земята, и ето, тя беше пуста и празна, на небето, и нямаше светлината му. Защото така казва Господ: цялата страна ще запустее [ср. Мат. 24:15], но съвършено изтребление няма да нанеса. Затова земята ще жалее, и небето горе ще се помрачи. .” Божият Завет с Израел беше изразен от самото начало като ново създание; така старозаветният ред, в който целият свят беше организиран около централното светилище на Ерусалимския Храм, би могъл съвсем уместно да бъде описан, преди неговото пълно разрушаване, като “настоящите небе и земя.” Оуен продължава: “И оттук следва, че когато се споменава за унищожаването на държава или на власт, това е в такъв език, който излежда сякаш представя края на света. Така е Исая 34:4; което обаче говори за унищожението на Едом. Същото се заявява за Римската империя, Откр. 6:14; което юдеите постоянно твърдят, че е предназначено за Едом в пророците. И при предсказанието на нашия Спасител Христос за разрушението на Ерусалим, Матей 24, Той го поставя в изрази със същото значение. Тогава се вижда, че в пророческите изрази и начин на говорене под ‘небе’ и ‘земя’ често се разбират политическото и религиозното състояние и общност на хората в света, и самите хора. Така небето и земята бяха този свят, който беше унищожен от Потопа. На основа на това твърдя, че небето и земята, които се имат предвид в това пророчество на Петър, идването на Господа и деня на съда и гибелта на нечестивите, споменати при унищожението на това небе и земя, всичко това се отнася не за последния и окончателен съд на света, но за това пълно запустяване и разрушение, което щеше да бъде доведено върху юдаистката църква и държава.”[4] Това тълкувание се потвърждава от допълнителните думи на св. Петър: При този непосредствен “Господен Ден,” който ще дойде върху света през първи век “като крадец” (ср. Мат. 24:42-43; 1 Сол. 5:2; Откр. 3:3), “елементите нажежени ще се стопят” (ст. 10; ср. ст. 12). Какви са тези елементи? Така наречените “буквалисти” приемат, че апостолът говори за физиката, отнасяйки думата за атомите (или може би за субатомните частици), действителните физически съставки на вселената. Това, което тези “буквалисти” не успяват да разберат, е, че макар думата елементи да е използвана няколко пъти в Новия Завет, тя никога не се използва във връзка с физическата вселена! Думата винаги се използва във връзка със старозаветния ред (виж Гал. 4:3, 9; Кол. 2:8, 20). Авторът на посланието към евреите ги мъмри: “Понеже докато вие трябваше досега учители да станете, имате нужда да ви учи някой изново най-елементарните неща на Божиите словеса, и достигнахте да имате нужда от мляко, а не от твърда храна” (Евр. 5:12). В контекста авторът ясно говори за старозаветните истини – особено след като той ги свързва с думата Божиите словеса, израз, използван масово за временното старозаветно откровение (виж Посланието на св. Петър, твърди Оуен, е, че “небето и земята, които сам Бог посади – слънцето, луната и звездите на юдейската държава и църква – целият стар свят на поклонение и поклонници, който настоява в своето упорство срещу Господ Христос – ще бъдат видимо разложени и унищожени.”[5] Така “Земята и каквото се е вършило по нея ще изчезнат” (ст. 10). Оуен предлага още две основания (“от многото, върху които би могло да се настоява, от самия текст”) да се приеме тълкуванието за 70 от Хр. за 2 Пет. 3. Първо, отбелязва той, “това, за което се говори тук, трябваше да окаже своето конкретно влияние върху хората от това поколение.” Св. Петър е особено загрижен вярващите от първи век да помнят апостолските предупреждения за “последните дни” (ст. 2-3); юдейски присмивачи, явно запознати с библейските пророчества за съда, отказват да се вслушат в предупрежденията (ст. 3-5); читателите на св. Петър са увещавани да живеят свят живот в светлината на този непосредствен съд (ст. 11, 14); и за тези ранни християни постоянно се споменава като активно “очакващи и ожидащи” съда (ст. Точно близостта на наближаващия пожар е това, което Петър изтъква като мотив за прилежаването в свят живот. Второ, Оуен цитира 2 Пет. 3:13: “А според обещанието Му очакваме ново небе и нова земя, в които да живее правда.” Оуен пита: “Какво е това обещание? Къде можем да го намерим? Та ние го имаме подробно в Исая 65:17. така, кога ще бъде това, когато Бог създава ‘ново небе и нова земя, където обитава правда’? Петър казва, ‘Това ще бъде след идването на Господа, след съда и погублението на нечестивите хора, които не се покоряват на Благовестието, което аз говоря.’ Но сега е ясно от това място в Исая, заедно с текста в глава 66:21-22, че това е пророчество само за евангелските времена; и че устройването на тези ново небе и нова земя не е нищо друго, а създаването на евангелските наредби, които да траят вечно. Същото нещо се изразява по такъв начин в Евреи 12:26-28.”[6] Оуен е точен, когато задава въпроса, който толкова много тълкуватели пропускат да зададат: Къде Бог е обещал да доведе “ново небе и нова земя”? Отговорът е, както Оуен правилно заявява, в Исая 65 и 66 – текстовете, които ясно пророкуват периода на Благовестието, въведен чрез делото на Христос. Според Исая, това Ново Създание не може да бъде вечното състояние, тъй като то съдържа раждане и смърт, строене “Новото небе и новата земя,” обещани на Църквата, обхващат епохата на победата на Благовестието, когато цялото човечество ще дойде да се поклони пред Господа (66:22-23). Насърчението на св. Петър към Църквата от неговото време е да бъдат търпеливи, да очакват Божия съд да погуби онези, които преследват вярата и спъват нейния напредък. Когато Господ дойде да унищожи скелето на старозаветното устройство, новозаветният Храм ще бъде поставен на своето място, и победоносният поход на Църквата няма да може да бъде спрян. Светът ще бъде обърнат; земните съкровища ще бъдат донесени в Божия град, когато се изпълни (Откр. 21:24-27) Райският Затова апостолите постоянно твърдяха, че епохата на свършека вече е превърната в дело чрез възкресението и възнасянето на Христос, който изля Святия Дух. След като старият ред е пометен, обяви св. Петър, Епохата на Христос ще бъде напълно установена, епоха, “в която живее правда” (2 Пет. Отличителната характеристика на новата епоха, в ярък контраст с това, което я предшествува, ще бъде правдата – нарастваща правда, когато Благовестието ще бъде свободно в своята мисия към народите. Норман Шепърд токазва как това е предсказано във временното ново сътворение след Потопа: “Както Ной след първото семейно водно кръщение (1 Пет. 3:20f.) поставя крак върху нова земя, в която отново обитава правда, така Христос чрез Своето кръщение – своята смърт и възкресение – въвежда Своите деца чрез тяхното кръщениe в Него към ново съществуване, в което те могат да започнат да виждат и да участвуват в нова земя, характеризирана от праведност и святост. В силата на Духа те обработват земята за Божията слава.”[7] Определено е вярно, че правдата не обитава на земята в пълен смисъл; нито този свят някога ще бъде напълно праведен, докато последният враг не е победен при Второто Идване на Христос. Войната между Христос и Сатана за господството над земята все още не е приключила. Имало е много битки в историята на Църквата, и много битки предстоят. Но те не трябва да ни заслепяват за истинския напредък, който Благовестието е постигнало и продължава да постига в света. Войната е била първоначално спечелена; Новият световен ред на Господ Исус Христос е дошъл; и според Божието обещание, спасителното знание за Него ще изпълни земята, както водите покриват морето. Нещо повече, изразът небе и земя в тези контексти не се отнася, както посочва Оуен, за физическото небе и физическия свят, а за световния ред, религиозната организация на света, “Дома” или Храма, изграждан от Бога, в който Той да бъде прославян. Постоянното послание на Новия Завет е, че Домът на Новия Завет, над който Исус седи като Апостол и Първосвещеник, е безкрайно превъзходен пред Дома на Стария Завет, над който седи само Мойсей (ср. 1 Кор. Всъщност, както настоява авторът на Посланието към Евреите, “идещият свят” е дошъл; това е настоящото спасение, въведено от Божия Син в Последните Дни В този конкретен смисъл, правдата обитава “на небето и на земята.” Йоан вижда след това, като централна част на това Ново Създание, Святия град, Новия Ерусалим. Отново трябва да помним, че Исус Христос извърши едно спасение, едно Ново създание, с първоначална, прогресивна и окончателна част. Окончателната реалност на есхатологичното Ново Създание е също настоящата реалност на първоначално-прогресивното Ново Създание. Никоя страна на това спасение не трябва да се издига така, че да се изключват или незаслужено принизяват другите. Новият Завет учи, че при отлъчването и екзекуцията на Стария Ерусалим заради неговото нарушаване на завета, християните стават граждани и наследници на Новия Ерусалим, Града, чийто произход е в небето, който слиза от небето от Бога (3:12; ср. След това Новият Завет продължава, като казва: Всичко това, и небето! Фил. 3:21); Новото Създание не е само състояние, установено първоначално от Христос и прогресивно развиващо се сега; един ден то ще бъде окончателно установено, в завършено, абсолютно съвършенство![8] Градът е приготвен като Невяста украсена за нейния Съпруг. Невястата не е просто в Града; Невястата е Градът (ср. ст. 9-10). Ясното определяне от св. Йоан на Града като Невястата на Христос служи като друго свидетелство, че Божият Град е настояща, както и бъдеща реалност. “Невястата” от седмичното Сватбено Тържество на причастието (19:7-9) е “обичният Град” на Царството на Христос (ср. 20:9). Ние сега сме в Новия Ерусалим, както Библията ни казва категорично: “Но пристъпихме до хълма Сион, до града на живия Бог, небесния Ерусалим, и при десетки хиляди тържествуващи ангели, при събора на първородните, които са записани на небесата. 3 Ако сме граждани на небето, както заявява Павел (Еф. 2:19), също е вярно, че небето обитава в нас (Еф. 2:20-22). Всъщност, Самото Слово обитава между нас (Йоан 1:14); Той и Неговият Баща са направили Своето обиталище в нас (Йоан 14:23); и така ние сме Храмът на живия Съответно, видението на св. Йоан за Святия Град е последвано от силен глас от престола, който казваше: Ето, скинията на Бога е с хората; Той ще обитава с тях; те ще бъдат Негови хора, и сам Бог, техен Бог, ще бъде с тях. Отново, това е повторение, на това, което вече научихме в това пророчество (3:12; 7:15-17). новозаветната Църква обещанието на Закона и на пророците е осъществено: “Още ще поставя скинията Си между вас, и душата Ми не ще се погнуси от вас. Ще ходя между вас и ще съм вашият Бог, и вие ще бъдете Мои хора” (Левит 26:11-12); “При това ще направя с тях завет на мир, който ще бъде вечен завет с тях; и като ги настаня ще ги умножа, и ще положа светилището Си всред тях до века. И скинията Ми ще бъде всред тях; и Аз ще бъда техен Бог, и те ще бъдат Мои люде. Тогава народите ще познаят, че Аз Господ освещавам Израил, когато светилището Ми бъде всред тях до века” (Езек. 37:26-28). Както стих 9 изяснява, този текст е завършването на раздела от пророчеството за Чашите. В неговото начало св. Йоан видя Светилището на Скинията изпълнено с дим, така че никой не можеше да влезе в него (15:5-8), а после чу “силен Глас” от светилището да заповядва на седемте ангела да излеят своите Чаши на гняв върху Земята (16:1). При изливането на седмата чаша отново излезе “силен Глас” от Светилището, казващ: “Сбъдна се” – създавайки голямо земетресение, в което градовете паднаха и всяка планина и остров “побягнаха,” когато центърът на видението се обръща към унищожението на Вавилон, лъженевястата (16:17-21). Сега, при края на раздела за Чашите, земята и небето са “побягнали” (20:11; 21:1), и отново св. Йоан чува силен Глас от небето, обявяващ, че достъпът до светилището е бил осигурен в най-голямата възможна степен, защото Скинията на Бога е между хората. Скоро този същия Глас отново ще прогласи: “Сбъдна се” (ст. 6), когато видението обърне нашето внимание към установяването на Истинската Невяста, Новия Ерусалим. 4-5 Гласът, който св. Йоан чува, продължава: И Той ще избърше всяка сълза от очите им, и смърт няма да има вече; нито ще има вече жалеене, ни плач, ни болка. Можем да очакваме абсолютното и съвършено изпълнение на това обещание в Последния Ден, когато последният враг бъде победен. Но по принцип, това вече е вярно. Исус каза: “Аз съм Възкресението и Живота; който вярва в Мен, ако и да умре, ще живее; и никой, който е жив и вярва в Мене, няма да умре до века” Бог вече е избърсал нашите сълзи, защото сме участници в Неговото Първо Възкресение. Едно поразително свидетелство на това е очевидната разлика между християнските и езическите погребения: Ние, скърбим, но не като такива, които нямат надежда (1 Сол. 4:13). Бог е отнел жилото на Всички тези благословения са дошли, защото първите неща са преминали. И Седящият на Престола каза: Ето, подновявам всичко. Това е друга препратка към учението на св. Павел: “Затова, ако някой е в Христос, той е ново създание; старото премина; ето всичко стана ново” (2 Кор. 5:17). Отново, разбира се, виждаме факта, че това важи сега, както и за Последния Ден. Единствената съществена разлика между темите на 2 Коринтяни 5 и Откровение 21 е това, че св. Павел говори за изкупения индивид, докато св. Йоан говори за изкупената общност. И индивидът, и общността са сътворени наново, обновени, и възстановени в Рая в спасението, и това космическо възстановяване вече е започнало. Йоан вижда, че това, което започна в привидно (от гледна точка на първи век) изолирани случаи, е всъщност вълната на бъдещето. Новото Създание ще изпълни земята; цялото творение ще бъде обновено. Това е вярно първоначално, ще бъде абсолютно вярно есхатологични – и ни дава модел за нашата работа междувременно, защото то също ще бъде изработвано прогресивно. Новото Създание трябва да се разгръща, и всяка негова подробност трябва да бъде разбрана и приложена на практика, от царското свещенство в тази епоха. Великият историк на Църквата Филип Шаф разбира това: “На Господа и на Неговото царство принадлежи целият свят, с всичко, което живее и се движи в него. Всичко е ваше, казва апостолът [1 Кор. 3:22]. Религията не е изолирана, отделна сфера от човешкия живот, а божественият принцип, чрез който целият човек трябва да бъде проникнат, пречистен и усъвършенствуван. Той го обхваща в неговата неделима цялост, в центъра на неговото същество; за да внесе светлина в неговото разбиране, святост в неговата воля и небето в неговото сърце; и така да простре свещеното освещение на новото раждане, и славната свобода на Божиите деца, над целия негов вътрешен и външен живот. Никоя форма на съществуване не може да устои на обновяващата сила на Божия Дух. Няма рационален елемент, който да не може да бъде осветен; няма област на естествения живот, която да не може да бъде прославена. Създанието, в най-отдалечените краища на света, нетърпеливо очаква изявяването на Божиите синове, и въздиша за същото славно освобождение. Цялото творение се стреми към изкупление; а Христос е вторият Адам, новият универсален човек, не просто в религиозен, но в абсолютен смисъл. Възгледът, застъпван от римския монастицизъм и протестантския пиетизъм, чрез който християнството е направено да се състои в абстрактна съпротива срещу естествения живот, или в бягство от света, е напълно противен на духа и на силата на Благовестието, както и заблудителен в своето предназначение. Християнството е изкуплението и обновяването на света. То трябва обнови всички рече ми: Сбъднаха се! Това е другата страна на обявяването на разрушаването на Вавилон (16:17), като и двата текста служат като отглас на Неговия вик на Кръста: “Свърши се!” (Йоан 19:30). Чрез Своето изкупление Христос придоби вечно поражение на враговете Си и вечно благословение за Своя народ. Седящият на Престола назовава Себе Си (както в 1:8) Алфа и Омега (на български “А и Я”), означаващи Началото и Краят, Източникът, Целта и Смисълът на всички неща, Този, Който дава увереност, че обещанията ще бъдат изпълнени. Тук това се казва, за да потвърди следващите думи, в обещанието на Христос за Причастието. Отбелязахме по-горе, че последните думи на нашия Господ от Кръста в Евангелието на св. Йоан (“Свърши се!”) са отразени тук; но има нещо повече. Защото след като Исус прогласи това, Той издъхна; и когато римските войници дойдоха и видяха, че е умрял, “един от войниците прободе с копие ребрата Му; и веднага изтече кръв и вода” (Йоан 19:34). Йоан Златоуст коментира: “Не без цел, нито случайно, излязоха тези потоци, а защото Църквата е образувана от тях: Посветените са новородени чрез вода, и са хранени чрез Кръвта и Плътта. Тук е произходът на Тайнствата; че когато се приближавате към тази величествена чаша, да подхождате към нея, сякаш пиете от самия източник.”[10] По тази причина Господ казва: На жадния ще дам да пие безплатно от извора на Живата вода. “Безплатно” за нас; защото изворът на живота блика от Неговата собствена плът. Нашето изкупление беше платено “не с тленни неща като сребро или злато . . а със скъпоценната кръв на Христос, като Агне без недостатък и пречисто” (1 Пет. 1:18-19). Водата ни храни безплатно, извирайки вътре нас и след това изтичайки от нас, за да даде Живот на целия свят (Йоан 4:14; 7:37-39). 7 Темата на Седемте Писма е повторена в обещанието за победителя, победоносния християнски победител: Който побеждава, ще наследи тези неща. Това пророчество никога не е изпускало от погледа си своя характер като практично, етично послание към църквите (а не голо “предсказание” за идещи събития). Трябва също да отбележим, че наследяването на всички тези обещания е изключително право на победителя. Както вече видяхме, св. Йоан не допуска съществуването на пораженческо християнство. Има само един вид християнин: победителят. Божието дете се характеризира с победа срещу всяка съпротива, срещу самия свят (1 Йоан 5:4). Нещо повече, Бог също уверява победителя за Своята вярност към Неговото заветно обещание за спасение: Аз ще бъда негов Бог, и той ще бъде Мой син (ср. Най-висшата и най-пълна наслада на общението с Бога ще стане в небето за вечността. Но, първоначално и прогресивно, това е вярно сега. Ние вече живеем в новото небе и в новата земя; ние сме граждани на Новия Ерусалим. Старите неща преминаха, и всичко стана ново. 8 Всяка възможност за универсалистко тълкувание е отхвърлена от този мрачен стих. Самият Бог дава девет[11] описания на окончателно непокаяните и неизкупените – обобщено изброяване на Неговите врагове, последователите на Змея – които “няма да наследят Божието царство” (1 Кор. 6:9; ср. Гал. 5:21), но чийто дял е в езерото, което гори с огън и с жупел, което е Втората смърт. Тези осъдени на окончателна гибел са страхливите, обратно на богоугодните победители; невярващите, обратно на онези, които не са се отрекли от вярата (ср. 2:13, 19; 13:10; 14:12); грешници, обратно на (pharmakoi), дума означаваща “отровни магьосници или аборционисти” (ср. 9:21; 18:23; идолопоклонници (ср. 2:14, 20; 9:20; 13:4, 12-15); и всички лъжци (ср. Както изтъква Суит, “списъкът принадлежи, като подобните списъци в посланията, към контекста на кръщението, събличането на ‘стария човек’ и обличането на новия” (ср. Новият Ерусалим (21:9-27) 9 Този стих свързва в едно последната част на Откровение, установявайки литературната връзка на глави 15-22. Един от седемте ангела, които държаха Седемте чаши, е този, който открива на св. Йоан Новия Ерусалим, точно както един от същите седем ангела му показа видението за Вавилон (17:1); а тук Невястата, Жената на Агнето, е противопоставена на Блудницата, невярната съпруга. Йоан е отведен в Духа (ср. 1:10; 4:2; 17:3) на голяма и висока планина, съзнателно противопоставяне на пустинята, където видя Блудницата (17:3). Видяхме (при 14:1), че образът на Планината говори за Рая, който се намираше на високо плато, откъдето водата на живота течеше по целия свят (ср. 22:1-2). Апостолът вижда Святия град, Ерусалим, слизащ от небето от Бога. Картината, разбира се, не е предназначена да породи образи на космически станции, или на градове буквално плаващи във въздуха; тя по-скоро показва божествения произход на “Града, който има основи, на който архитект и строител е Бог” (Евр. 11:10). По време на отстъплението на Юда пророк Езекиил видя Облака на Славата да се оттегля от Храма и да отива на изток, към Елеонския хълм (Езек. 10:18-19; 11:22-23); по-късно, в своето видение на Новия Ерусалим, той вижда Облака на Славата да се завръща да обитава в новия Храм, Църквата (Езек. 43:1-5). Това е изпълнено когато Христос, въплътената Божия Слава, се възнесе до Своя Баща в Облака от Елеонския хълм (Лука 24:50-51), изпращайки след това Своя Дух да изпълни Църквата на Петдесятница. Вероятно е имало по-късен образ на това предаване на Облака на Славата към Църквата, когато на Петдесятница през 66 от Хр., докато свещениците в Храма са изпълнявали своите задължения, се е чуло “много силно разтърсване и грохот,” последвани от “глас, като на войска, викащ: ‘Отиваме си оттук!’”[14] Ърнест Мартин коментира: “Това напускане на Храма от Божеството в деня на Петдесятница през 66 от Хр. е било точно 36 години (с точност до един ден), след като за пръв път Святият Дух е бил даден в сила на апостолите и на другите при първата християнска Петдесятница, записана в Деяния 2. И сега, на същия ден на Петдесятница е дадено свидетелство, че самият Бог изоставя Храма в Ерусалим. Това означава, че Храмът вече не е свято светилище, и че сградата вече не е по-свята отколкото коя да е друга светска сграда. Забележително, дори юдейските писания показват, че юдеите са признавали, че Шекина, Божията слава, е изоставила Храма по това време и е останала над Елеонския хълм в продължение на 3½ години. По време на този период се е чувал глас от местността на Елеонския хълм, който призовавал юдеите да се покаят от своите дела (Midrash Lam. 2:11). Това има интересно отношение към историята на християнството, защото сега знаем, че Исус Христос беше разпнат и възкръсна от мъртвите на Елеонския хълм[15] – точното място, където юдейските писания казват, че Божията слава Шекина е останала в продължение на 3½ години след нейното напускане на Храма в деня на Петдесятница, 66 от Хр. Юдейските сведения казват, че юдеите отказали да се вслушат в това предупреждение от славата Шекина (което те наричали Бет Кол – Божия глас), и че тя напуснала земята и се върнала на небето точно преди последната обсада на Ерусалим от римляните през 70 от Хр. След Петдесятница 66 от Хр. никой мислещ човек сред християните, който зачитал тези очевидни чудотворни знамения свързани с Храма, не е можел да вярва, че сградата продължава да бъде свято светилище на Бога. Самият Йосиф Флавий обобщава убеждението на много хора, които повярвали, че Бог ‘се е отвърнал дори от светилището’ (Юдейската война, II:539), че Храмът ‘не е вече Божие обиталище’ (Юдейската война, V.19), защото ‘Божеството напусна светите места’ (Юдейската война, V.412).”[16] Пишейки по времето, когато тези събития все още силно занимават умовете на юдеите, св. Йоан обявява, че Шекина, Божията слава, сега почива върху истинския Свят Храм/Град, завършения Рай – Невястата на Христос. Новият Ерусалим е описан още като притежаващ светило (phōstēr) – буквално, звезда или светлинен носител (ср. Бит. 1:14, 16 [LXX], където това е използвано по отношение на слънцето, луната и зведите); св. Павел използва същата дума, когато казва, че християните блестят “като светила на света” (Фил. 2:15; ср. Това съответствува на слънцето, с което е облечена Жената в 12:1 – освен че сега светилото на Невястата, по-светло дори от слънцето, блести със Славата на самия Бог: като някой много скъпоценен камък, като яспис, прозрачен като кристал, по образа на Този, който беше като “камък яспис и Луис пише: “Сериозно нещо е да живееш в общество на възможни богове и богини, да помниш, че най-тъпата и най-безинтересна личност, с която можеш да говориш, един ден може да бъде създание, което ако беше видял сега, щеше силно да бъдеш изкушен да му се поклониш, или ужас и поквара, с които ако срещнеш сега, са само в кошмарите. По цял ден ние в известна степен помагаме един на друг към едно от тези направления. Ние трябва да провеждами всичките си общувания един с друг, всички приятелства, всяка любов, всяка игра, всяка политика имайки предвид тези смайващи възможности, със страхопочитанието и благоразумието, което им се дължи. Няма обикновени хора. Никога не сте говорили с обикновен смъртен. След самото Благословено Тайнство, вашият ближен е най-святият предмет, който е представен на вашите сетива. Ако той е ваш християнски ближен, той е свят почти по същия начин, защото и в него Христос vere latitat* – прославящият и прославеният, Самата Слава, е напълно скрит.”[17] 12-14 Жената от 12:1, освен славното си облекло, носеше корона от дванадесет звезди; тя сега е заменена от друга корона с дванадесет звезди – този път “корона” от украсени със скъпоценни камъни стени. Но тъй като облеклото на Невястата отговаря на това на възцарената Слава в 4:3, Йоан е внимателен да направи нейната “корона” да отговаря на окръжността от дванадесет и в този текст. Там Престолът беше ограден от две групи от дванадесет, двадесетте и четири старци на престоли. Така и тук, Невястата-Град е коронясана с две групи по дванадесет: патриарсите и апостолите. “Преминаването от корона върху челото на жена към пръстен от градски стени е било нещо обикновено за съвременниците на св. Йоан; установената емблема за град е била фигурата на жена с корона от крепостни укрепления.”[18] Във видението на Езекиил се намеква, че Градът има голяма и висока стена, защото “портите, за които говори пророкът [Езек. 48:31-34], са входните пристройки, входа или кулите на портата, които съставляват градската стена”;[19] това става ясно от сведенията на св. Йоан. Дванадесетте порти на Града са пазени от дванадесет ангела (ср. херувима, който пазеше Едемската врата в Бит. 3:24), и са надписани с имената . . на дванадесетте племена на на синовете на Израил, друг общ белег с видението на Езекиил (Езек. 48:31-34). Суит коментира: “Дванадесетте порти на Зодиака в небесния град са поставени под контрола на Библията: Израел е ядрото на божественото общество.”[20] Градът има три порти на изток, и три порти на север, и три порти на юг и три порти на запад. В дискусията върху 7:5-8 видяхме, че дванадесетте племена на Израел са изброени от св. Йоан (и преди него от Езекиил) по такъв начин, че да “уравновесяват” синовете на Лия и Рахил. Редът, по който са изброени портите (изток, север, юг, запад) отговаря на този племенен списък – което трябва естествено да очакваме, след като св. Йоан споменава портите в техния необичаен ред непосредствено след като споменава дванадесетте племена. С други думи, той възнамерява ние да използваме сведенията от този стих, за да се върнем и да решим гатанката от 7:5-8 (виж таблиците в Глава 7, “Истинският Израел”). Има друго любопитно нещо в този стих: Св. Йоан ни казва, че портите са буквално от изток, от север, от юг, от запад – представяйки, както предполага Суит, “картина на мнозина, идващи от четирите посоки на света (Ис. 49:12; Лука 13:29).”[21] Както показва св. Йоан по-късно, народите ще ходят по светлината на Града, земните царе ще донасят своето богатство в него, и неговите порти ще бъдат винаги отворени за тях (ст. 24-26). Йоан разширява тази образност: Градската стена имаше дванадесет основни камъка с дванадесет имена на тях, имената на дванадесетте апостоли на Агнето. Това, разбира се, е точно Павловата теология: “Затова вие не сте вече странни и пришелци, но сте съграждани на светиите и членове на Божието семейство: понеже бяхте съградени върху основата на апостолите и пророците, като е краеъгълен камък сам Христос Исус, върху когото всяко здание, стройно сглобено, расте за храм свет на Господа; в който и вие се съграждате заедно в Духа за Божие обиталище” (Еф. 2:19-22). Излишно е да се казва, че възгледът на св. Павел и на св. Йоан за Божия град, Църквата, е, че в своите стени тя обхваща и старозаветните, и новозаветните вярващи. Както историческата църква винаги е признавала, има само един начин за спасение, Заветът на Благодатта; фактът, че той е действувал под различни наредби, не влияе на същностното единство на единия Божий народ през вековете. 15-17 И този, който говореше с мене – един от седемте ангели на Чашите (ст. 9) – имаше мярка, златна тръстика, за да измери Града, неговите стени и портите му. Светилището беше измерено по-рано, като признак на неговата неприкосновеност и защита (11:1-2); сега самият Град ще бъде измерен, защото самият Град е Храмът. За да покаже това, св. Йоан ни казва, че Градът е изложен като квадрат, и дължината е равна на широчината му: той е съвършено квадратен. И измери града с тръстиката . . неговата дължина и широчина и височина бяха еднакви. Като Пресвятото място – божественият модел за всяко общество – Градът е съвършен куб (ср. 3 Царе 6:20): самият Нов Ерусалим е космическо Пресвято място. В същото време, обаче, трябва да отбележим друго измерение на тази образност. Съчетанието на квадрат с планина (ст. 10) показва идеята за пирамида, “космическата планина,” която се вижда в древните общества по целия свят. Първоначалният Рай беше първата “пирамида,” Градина-Храм-Град на върха на планина; и когато пророците говорят за спасението и обновлението на земята, то почти винаги е Всяка страна на Града – дължина, широчина и височина – се оказва дванадесет хиляди стадии; стената на Града се оказва сто четиридесет и четири лакти. Абсурдността на “буквализма” е смущаващо видима, когато той се опитва да борави с тези мерки. Числата са очевидно символични, множители на дванадесет, които се отнасят за величието, обхватността и съвършенството на Църквата. Но “буквалистите” се чувствуват принудени да преведат тези числа в съвременни мерни единици, получавайки стена, която е дълга 1,500 мили и 216 фута (или 72 ярда) висока.[22] Ясните символи на св. Йоан са изтрити, и нещастният читател на Библията е оставен само с бърканица от безсмислени числа (какво може да означава “216 фута”?). Иронично, “буквалистът” се оказва в нелепата позиция да изтрие буквалните числа на Божието Слово и да ги замени с безсмислени символи! Йоан прави привидно небрежната, направена между другото и любопитна забележка, че тези човешки мерки (стадии и лакти) са също ангелски мерки. Но това не е толкова тайнствено както изглежда отначало. Йоан просто изважда наяве това, което се предполага в цялото пророчество: че има божествено отредени съответствия между ангелите и хората. Ангелската дейност, видяна в Откровение, е модел за нашата собствена дейност; когато видим Божията воля да се върши на небето, ние трябва да подражаваме на тази дейност на земята. Небето е модел за земята, Храмът е моделът за Града, ангелът е моделът за човека. Точно както Духът се носеше над първоначалното създание, извайвайки го по образа на небето, така нашата задача е да “направим на небе” света, осъществявайки Божиите инструкции в най-пълна степен. 18-21 Градът сега е описан чрез скъпоценни камъни, като съвършеното изпълнение на първоначалния Едемски модел (ср. Езек. 28:13).[23] Материалът на стената беше яспис, образ на Самия Бог (4:3; 21:11); а Градът беше от чисто злато, като чисто стъкло (златото е образ на Божията Слава, и затова беше използвано в Скинията и в Храма и върху облеклото на свещениците; а за златото, свързвано с Рая, се казва, че е “добро,” т.е. чисто, без примеси: Бит. 2:12). Дванадесетте основни камъни на Града бяха украсени с всякакъв вид скъпоценни камъни, като нагръдника на Първосвещеника, който имаше четири реда с по три скъпоценни камъка на всеки, представляващи дванадесетте племена на Израил (Изх. 28:15-21): Невястата е украсена за своя Младоженец (ст. 2). Изразът скъпоценни камъни се използва в 3 Царе 5:17 за основните камъни на Соломоновия храм; сега, в есхатологичния Град-Храм, те са наистина “скъпоценни камъни,” във всякакъв смисъл. Първият основен камък беше яспис; вторият, сапфир, третият халкедон, четвъртият смарагд, петият сардоникс, шестият сард, седмият хрисолит, осмият, вирил, деветият топаз, десетият хрисопраз, единадесетият яцинт, дванадесетият аметист. Имало е няколко опита да се открие основанието на св. Йоан да изброи камъните в този ред, като най-известното е предположението на Р. Чарлз, че скъпоценните камъни са свързани със знаците на Зодиака, и че “знаците или съзвездията са дадени в определен ред, и то точно обратния ред на действителния ход на слънцето през съзвездията.” Това показва, както той казва, че св. Йоан “счита Святия Град, който описва, като нямащ нищо общо с етническите спекулации на собственото си време и на миналото относно града на боговете.”[24] Чарлз е последван по този въпрос от няколко коментатори,[25] но по-късните изследвания опровергават тази теория.[26] Суит изтъква, че “Филон (Специални закони I.87) и Йосиф Флавий (Юдейска история, III.186) свързват скъпоценните камъни със Зодиака, но само като част от космическия символизъм, който те приписват на облеклото на първосвещеника; ср. Целта на Йоан е подобна. Всяка пряка астрономическа връзка е унищожена, когато той ги свързва не с дванадесетте порти на небесния град, а с основите.”[27] Най-разумното обяснение за реда на камъните идва, както можем да очакваме, от Остин Фарър. Той показва, че камъните са положени в четири реда по три скъпоценни камъка на всеки ред, както на нагръдника на първосвещеника: “Св. Йоан не се придържа нито към реда, нито към имената на камъните от гръцкия вариант на Септуагинта на Изход, и всяко изследване, което можем да предприемем относно преводите на еврейските имена, които той може да е предпочел, пред онези, предложени от Септуагинта, може само да ни доведе до бездната на несигурността. Разумно е да предположим, че той не си е правил труда да направи нещо повече от даването на мелодичен списък в някакво грубо съответствие със списъка в Изход. Той така е подредил гръцките имена, че да наблегне на тяхното разделение на три. Всички, освен три от тях, завършват със звука с, а трите изключения със звука н. Той е поставил окончанията на н като местата на разделение, така: Яспис, сапфирос, халкидон; смарагдос, сардоникс, сардион; хрисолитос, вирилос, топазион; хрисопрасос; хиацинтос, аметистос. “Защо трябва да се стараем да направим повече? Ако той прави съвършено изработен списък, какво би направил, освен да съответствува точно на списъка с племената, които вече е подредил за нас в [глава] 7? И как нашето разбиране ще се увеличи от това? Йоан желае да даде плът на своето видение, като изброява племената; но той вече е изброил племената. Затова той изброява камъните, които (както знаем от Изход) трябва да се считат за равнозначни на племената. Той набляга на две неща: първо, че имената на племената могат да бъдат заменени с имената на апостолите – и в крайна сметка, по-вярно е новият мистичен дванадесетократен Израел да бъде описан като обществото, събрано около апостолите, отколкото като действителните наследници на Рувим, Симеон, Левит и останалите. Второ, той поставя ясписа начело на списъка и така без съмнение да означава Юда и неговия апостол (ср. А ясписът е общия материал на гореспоменатите стени, и цветът на божествената слава. Значението на алегорията е ясно. Месията е главният краеъгълен камък; бивайки основан върху Него, целият град, или Църква, придобива същността и цвета на божествената слава.”[28] Вместо да бъдат подредени според знаците на Зодиака и техните дванадесет порти, дванадесетте порти бяха дванадесет бисера; всяка от портите беше един бисер. Очевидно, тези врати са само декоративни и за украшение, а не предназначени да отблъснат атака; но тъй като Градът трябва да обхване целия свят, така или иначе няма опасност от атака. Наблягайки на огромното богатство и слава на Новия Ерусалим, св. Йоан ни казва, че улицата на Града е от чисто злато, като прозрачно стъкло. Можем да отбележим, че стойността, която хората винаги са вменявали на златото и скъпоценните камъни, произтича от първоначалната стойност, която Бог е вложил в тях. Бог е вложил в нас желание за скъпоценни камъни, но Неговото Слово говори ясно, че богатството трябва да се придобива като следствие от Божието Царство и от Неговата правда (Мат. 6:33). Блудницата беше украсена със скъпоценни камъни и загина с тях; Невястата е украсена със скъпоценни камъни заради своя съюз с Младоженеца. Бог е Този, Който дава силата да се придобива богатство, за Негова слава (Вт. 8:18); когато превърнем даденото ни от Бога богатство в идол, той го отнема от нас и го запазва за праведните, които го използват за Божието царство и са щедри към бедните (Йов 27:16-17; Пр. 13:22; 28:8; Екл. 2:26). Осем века преди св. Йоан пророк Исая описва идещото спасение като Град украсен със скъпоценни камъни: От наскърбена, смутена, безутешна, Ето, Аз ще постеля камъните ти в красиви цветове, И ще положа основите ти от сапфири; Ще направя кулите ти от рубини, Портите ти от антракс, И цялата ти ограда от отбрани камъни. Интересно е, че на еврейски думата преведена като красиви цветове е очни сенки (ср. 4 Царе 9:30; Ер. 4:30); отново, стената на Божия Град е само декоративна: построена от скъпоценни камъни, с козметика вместо “хоросан.” Идеята е, че Строителят е приказно богат, и напълно уверен, че няма да има атака. Това, казва Исая, е бъдещето на Църквата, Божия Град. Тя ще бъде богата и в безопасност от врагове, както обяснява останалата част от текста: Всичките ти чада ще бъдат научени от Господа; И голям ще бъде мирът на чадата ти. С правда ще се утвърдиш; Далеч ще бъдеш от угнетението, защото не ще се боиш, - Далеч от ужасяването, защото не ще се приближи до тебе. Ни едно оръжие скроено против тебе не ще успее; И ще победиш всеки език, който би се повдигнал против тебе в съд. Това е наследството на слугите Господни, И правдата им е от Мене, казва Господ. 22-23 Целият Град е Храмът, както видяхме – но в него няма светилище, защото неговия храм е Господ Бог Всемогъщият и Агнето. Това е наистина друг начин за изявяване на благословенията, описани по-рано: “Който победи, ще го направя стълп в храма на моя Бог; отгдето няма вече да излезе навън” (3:12), “Затова те са пред престола на Бога и Му служат денем и нощем в Неговия храм; и Седящият на Престола ще разпростре скинията Си върху тях” (7:15). Градът, в който живеят, е техният Храм; в него няма храм, чиито стени или врати да застават между тях и Бога, Когото почитат. Бог е храм на града, а градът е храм на Бога.”[29] Обитаван от Бога в Облака на Славата, Градът блести с първоначалната, непроменена Светлина на Духа. Така Градът нямаше нужда от слънце, нито от луна да го осветява, защото Божията слава го осветяваше, и неговото светило е Агнето, както Исая предсказа: Стани, свети, защото светлина дойде за тебе, И славата Господна те осия. Защото, ето, тъмнина ще покрие земята, И мрак племената; А над тебе ще осияе Господ, И славата Му ще ти се яви. Народите ще дойдат при светлината ти, И царете при бляскавата ти зора. Слънцето не ще ти бъде вече светлина денем. Нито луната със сиянието си ще ти свети; Но Господ ще ти бъде вечна светлина, И дните на жалеенето ти ще се свършат. Твоите люде всички ще бъдат праведни; Земята ще им бъде вечно наследсво; Те са клонче, което Аз съм посадил, Дело на Моите ръце, за да се прославям. 24-27 В същия текст Исая пророкува, че народите по земята ще се стекат към Божия Град, носейки цялото богатство на своите общества: Защото изобилието на морето ще се обърне към тебе, Имотът на народите ще дойде при тебе. Множеството камили ще те покрият, мадиамските и гефарските камилчета; Те всички ще дойдат от Сава; Злато и темян ще донесат И ще прогласят хваленията Господни... Ето, островите ще Ме чакат С тарсийските кораби набело, За да доведат от далеч синовете ти Заедно със среброто им, и златото им, Заради името на Господа твоя Бог, И за Светия Израилев, защото те прослави... Портите ти ще бъдат винаги отворени, Не ще се затворят ни денем, ни нощем, За да се внася в тебе имота на народите. Йоан прилага това пророчество за Новия Ерусалим: народите ще ходят по неговата Светлина, и земните царе ще донасят в него своите славни неща. Портите му не ще се затварят денем, (а нощ не ще има там); па и народите ще донасят в него савните си и ценни неща. И в него никак няма да влезе нещо нечисто, нито онзи, който върши мерзост и който лъже, а само записаните в книгата на живота на Агнето. Исус заповяда на Своята Църква да бъде точно това: Град върху хълм (Мат. 5:14-16), светлина на света, сияеща пред хората, за да могат те да прославят Бога Баща. Очевидно на Новия Ерусалим не може да се гледа само според вечното бъдеще, след крайния съд. Във видението на св. Йоан народите все още съществуват като народи; но народите са обърнати, стичайки се към Града и носейки своите богатства в него. Разбира се, “другата страна на факта, че езичниците донасят своята почит и слава, е че те донасят и своите мерзости. Достъпът на езичниците тук е в силно противопоставяне с техния достъп в 11:2. Самото присъствие на неновородените езичници във външния двор говореше за разрухата на Стария Ерусалим; Новият ги приема осветени в своите неразделени предели.”[30] В друго удивително пророчество за влиянието на Благовестието върху света Исая пише: Така казва Господ Иеова: Ето, ще издигна ръката Си към народите, И ще възвися знамето Си пред племената; И те ще доведат синовете ти в обятията си. И дъщерите ти ще бъдат донесени на рамената им. Царе ще бъдат твои хранители, И техните царици твои кърмилници; Ще ти се поклонят с лице до земята, И ще лижат пръстта на нозете ти; И ти ще познаеш, че Аз съм Господ, И че онези, които Ме чакат, не ще се посрамят. Уилиям Саймингтън коментира: “Пророчеството се отнася за новозаветните времена, когато езичниците се събират при Изкупителя. Забележителна характеристика на тези времена ще бъде подчинението на държавните владетели пред Църквата, което със сигурност предполага тяхното подчинение на Христос Главата. Царе ще бъдат твои хранители е образ, който изразява най-нежна грижа, най-търпеливо внимание; не само защита, но активно и неуморно хранене и подкрепа. Ако, според мнението на някои, най-доброто нещо, което може да направи държавата за Църквата, е да я остави на мира, да я остави да се справя сама, да не се интересува от нейните грижи, трудно е да се види как този възглед може да бъде примирен с образа на грижовната хранителка, чиито задължения ще бъдат зле изпълнявани при такова отношение на слаба грижа.”[31] Когато светлината на Благовестието свети чрез Църквата към света, светът се обръща, народите се научават, и богатството на грешниците се наследява от праведните. Това е основно обещание в Писанието от началото до края; това е моделът на историята, посоката, в която се движи светът. Това е нашето бъдеще, наследството на идещите поколения. Дарът на Святия Дух гарантира изпълнението на Божиите обещания: не че Той ще направи нови неща, но че ще обнови всичко.[32] Виж John Murray, “The Reconciliation,” The Westminster Theological Journal, XXIX (1966) 1, pp. 1-23; Collected Writings, 4 vols. (Edinburgh: The Banner of Truth Trust, 1976-82), Vol. 4, pp. 92-112. Виж David Chilton, Paradise Restored: A Biblical Theology of Dominion (Ft. Worth, TX: Dominion Press, 1985), pp. 23-26. John Owen, Works, 16 vols. (London: The Banner of Truth Trust, 1965-68), Vol. 9, p. 134. Ibid. Ibid., pp. 134f. Norman Shepherd, “The Resurection of Revelation 20,” The Westminster Theological Journal, XXXVII За нещастие, почти изключително футуристичното тълкувание на такива текстове в близкото минало – и съпътствуващият неоплатоничен възглед, че е безполезно и дори грешно да се работи за “превръщането на този свят в небе” – означава, че едно правилно настояване на настоящата реалност на Царството изглежда обръща посоката на Новия Завет. Където Библията казва: “Не само в този век, но и в идещия,” нашата ревност да възстановим библейския поглед ни води понякога да кажем: “Не само в идещия свят, но също и в този век.” Очевидно, опасността на това е, че може да произведе пренебрежение към една истински библейска есхатология. Philip Schaff, The Principle of Protestantism, trans. John Nevin (Philadelphia: United Church Йоан Златоуст, Проповеди на св. Йоан, lxxxv. Девет, т.е. ако се приеме варианта на “Текстът на мнозинството” за и грешници; Textus Receptus и т. нар. “критически текст” (Нестъл и пр.), пропускат тези думи, оставяйки осем описания. Според някои изследователи на символизма, числото 9 се свързва със съда в Библията, но свидетелството за това изглежда слабо и произволно; виж E. Bullinger, Number in Scriprure (Grand Rapids: Kregel Publications, [1894] 1967), pp. 235-42. Massyngberde Ford, Revelation: Introduction, Translation, and Commentary (Garden City, NY: Doubleday За употребата на pharmakeia и за сродните й думи по отношение на абортите в езическите и християнските писания, виж Michael J. Gorman, Abortion and the Early Church: Christian, Jewish, and Pagan Attitudes in the Greco-Roman World (Downers Grove, IL: InterVarsity Press, 1982), p. 48. Sweet, Revelation (Philadelphia: The Westminster Press, 1979), p. 300. Йосиф Флавий, Юдейската война, vi.v. 3. За това и други събития от 66 от Хр., виж Глава 9, “Целият ад се отприщва.” Виж Ernest L. Martin, The Place of Christ’s Crucifixion: Its Discovery and Significance (Pasadena, CA: Foundation for Biblical Research, 1984). Ernest L. Martin, The Original Bible Restored (Pasadena, CA: Foundation for Biblical Research, 1984), pp. 157f. vere latitat (лат.) – “наистина скрит.” Бел. прев. Lewis, The Weight of Glory: And Other Addresses (New York: Macmillan Publishing Co., 1949; revised ed., 1980), pp. 18f. Austin Farrer, The Revelation of St. John the Divine (Oxford: At the Clarendon Press, 1964), p. 215. Sweet, p. 304. Ibid. Виж например, New American Standard Bible. Виж Chilton, Paradise Restored, pp. 32-36. Charles, A Critical and Exegetical Commentary on the Revelation of St. John, 2 vols. (Edinburgh: Курсивът е негов. Виж напр. Caird, The Revelation of St. John the Divine (New York: Harper and Row, 1966), pp. 274-78; Rousas John Rushdoony, Thy Kingdom Come: Studies in Daniel and Revelation (Tyler, TX: Thoburn Press, [1970] 1978), pp. 221f. Виж T. Glasson, “The Order of Jewels in Rev. xxi. 19-20: A Theory Eliminated,” Journal of Theological Studies 26 (1975), pp. 95-100. Sweet, p. 306. Farrer, The Revelation of St. John the Divine, p. 219. Петнадесет години по-рано възгледите на Фарър върху предмета са били много по-сложни, както се вижда от неговата глава за реда на скъпоценните камъни в A Rebirth of Images: The Making of St. John’s Apocalypse (London: Dacre Press, 1949), pp. 216-44. Farrer, The Revelation of St. the Divine, p. 221. Ibid. William Symington, Messiah the Prince: or, The Mediatorial Dominion of Jesus Christ (Philadelphia: The Christian Statesman Publishing Co., [1839] 1884), p. 199f. Виж Alexander Schmemann, For the Life of the World: Sacraments and Orthodoxy (Crestwood, NY: Vladimir’s Seminary Press), p. 123.
1.1 2.1 3.1 4.1 5.1 6.1 7.1 8.1 8.2 8.3 8.4 9.1 10.1 10.2 10.3 10.4 10.5 10.6 10.7 10.8 11.1 12.1 12.2 12.3 12.4 12.5 13.1 14.1 14.2 14.3 14.4 14.5 14.6 15.1 16.1 16.2 16.3 16.4 16.5 17.1 17.2 17.3 18.1 18.2 18.3 18.4 18.5 19.1 19.2 19.3 20.1 20.2 20.3 20.4 20.5 20.6 20.7 21.1 21.2 22.1 23.1 23.2 23.3 23.4 23.5 23.6 23.7 24.1 24.2 24.3 24.4 24.5 25.1 25.2 25.3 25.4 25.5 25.6 25.7 26.1 27.1 27.2 27.3 27.4 27.5 27.6 27.7 28.1 28.2 28.3 28.4 28.5 28.6 28.7 29.1 29.2 29.3 30.1 30.2 30.3 30.4 30.5 30.6 30.7 30.8 31.1 32.1 32.2 32.3 32.4 33.1 34.1 35.1 36.1 37.1 38.1 39.1 40.1 40.2 41.1 42.1 42.2 42.3 42.4 43.1 44.1 44.2 44.3 44.4 45.1 46.1 46.2 46.3 46.4 46.5 47.1 48.1 49.1 50.1 51.1 51.2 52.1 52.2 52.3 52.4 52.5 53.1 53.2 53.3 53.4 54.1 54.2 54.3 54.4 54.5 55.1 55.2 55.3 56.1 56.2 56.3 56.4 56.5 57.1 58.1 58.2 58.3 58.4 58.5 59.1 59.2 59.3 59.4 59.5 60.1 60.2 60.3 61.1 61.2 61.3 61.4 61.5 61.6 62.1 62.2 62.3 62.4 62.5 62.6 63.1 63.2 63.3 63.4 63.5 64.1 65.1 65.2 65.3 65.4 65.5 66.1 67.1 68.1 69.1 70.1 71.1 72.1 72.2 73.1 74.1 74.2 74.3 74.4 75.1 76.1 76.2 76.3 77.1 77.2 77.3 78.1 79.1 79.2 79.3 79.4 79.5 79.6 79.7 79.8 80.1 80.2 80.3 81.1 81.2 81.3 81.4 81.5 81.6 81.7 81.8 82.1 83.1 83.2 84.1 85.1 86.1 87.1 88.1 89.1 90.1 90.2 91.1 92.1 92.2 92.3 92.4 92.5 92.6 92.7 93.1 93.2 93.3 93.4 93.5 93.6 93.7 93.8 94.1 95.1 95.2 95.3 96.1 97.1 98.1 99.1 100.1 100.2 101.1 102.1 102.2 102.3 102.4 102.5 102.6 103.1 104.1 104.2 104.3 104.4 104.5 105.1 106.1 106.2 106.3 106.4 106.5 106.6 107.1 107.2 107.3 107.4 107.5 108.1 109.1 109.2 109.3 109.4 109.5 109.6 109.7 109.8 110.1 110.2 110.3 110.4 110.5 110.6 111.1 111.2 111.3 111.4 112.1 113.1 114.1 114.2 114.3 115.1 115.2 115.3 115.4 115.5 115.6 116.1 117.1 118.1 118.2 119.1 119.2 119.3 119.4 120.1 121.1 121.2 121.3 121.4 121.5 121.6 122.1 122.2 122.3 122.4 122.5 122.6 122.7 122.8 122.9 122.10 122.11 123.1 123.2 123.3 123.4 123.5 123.6 123.7 124.1 125.1 125.2 125.3 125.4 125.5 125.6 125.7 126.1 127.1 128.1 129.1 130.1 131.1 132.1 132.2 132.3 133.1 134.1 134.2 134.3 134.4 134.5 134.6 134.7 135.1 136.1 136.2 136.3 136.4 136.5 136.6 136.7 137.1 138.1 138.2 138.3 138.4 138.5 138.6 138.7 138.8 138.9 138.10 139.1 139.2 139.3 139.4 139.5 140.1 141.1 141.2 141.3 141.4 141.5 142.1 142.2 142.3 142.4 142.5 142.6 142.7 143.1 144.1 144.2 144.3 144.4 144.5 145.1 145.2 145.3 146.1 147.1 147.2 147.3 147.4 148.1 148.2 148.3 149.1 150.1 150.2 150.3 150.4 150.5 150.6 150.7 151.1 151.2 151.3 151.4 152.1 152.2 153.1 154.1 154.2
Tagged: the prophet Isaiah Isaiah 66: Restoration and Retribution Prologue Where we are: When this takes place: Chapter 66 is part of the second major section of Isaiah and deals less with Judah’s immediate plight than with its future deliverance from Babylonian exile and ultimate glory. Key verses: Isa. 66:14-16 – You will see, you will rejoice, and you will flourish like grass; then the Lord’s power will be revealed to His servants, but He will show His wrath against His enemies. Look, the Lord will come with fire – His chariots are like the whirlwind – to execute His anger with fury, and His rebuke with flames of fire. For the Lord will execute judgment on all flesh with His fiery sword, and many will be slain by the Lord. Quick summary: “[M]en can look forward to the future with fear and with hope. God, the Creator, extends the offer of fellowship to the humble who are responsive to His Word (66:1–6). Zion is told to rejoice, confident that all her troubles are but birth pangs, and soon she will give birth to a glorious future (vv. 7–11). God will bless His land with peace and comfort His children in the day He executes judgment on sin (vv. 12–16). This book of powerful poetry ends in prose. God pledges that all mankind as well as the Jewish people will find Him at history’s end. The new heavens and the new earth He makes will endure. But the bodies of those who rebelled against the Lord will be scattered over old earth’s deadened lands (vv. 17–24)” (Lawrence O. Richards, The Bible Readers Companion, electronic ed., S. 445). Take note: Jesus quotes the concluding verse of Isaiah (66:24) in Mark 9:43-48 to contrast the final state of the redeemed with that of the lost. The prophet ends his book with these words: “As they [worshipers of God in the age to come] leave, they will see the dead bodies of the men who have rebelled against Me; for their maggots will never die, their fire will never go out, and they will be a horror to all mankind.” Seven hundred years later, Jesus quotes this passage to warn His listeners that there are everlasting consequences for rejecting Him. He urges them not to let anything keep them from “life” or “the kingdom of God.” Yet, just as many people reject Isaiah’s call to repentance, many in Jesus’ day – and even today – reject His invitation to life and thus will find themselves in “hell – the unquenchable fire” (Mark 9:43). God’s Throne and Footstool (Isa. The Lord is depicted figuratively as sitting on a throne, with the earth as His footstool. Jesus borrows this imagery in the Sermon on the Mount, instructing His disciples to speak truthfully – with a simple yes or no – and resist the contemporary trend to swear by heaven and earth (Matt. Stephen quotes this passage in Acts 7:49-50 in his defense before the Sanhedrin to remind the Jewish leaders that the magnificent temple in Jerusalem is inferior to the God who is worshipped there – a sovereign Lord who cannot be confined to man-made dwellings. Isaiah’s point is that God, who created all things and is greater than any house of worship, seeks a personal relationship with the one who is “humble, submissive in spirit, and who trembles at My word” (v. 2). For Israel, that word is primarily the Mosaic Covenant. Pointing the people back to the Word of God, Isaiah is telling them they need to obey it if they want to receive the Lord’s blessings. Divine Payback (Isa. The stark contrasts in verse 3 expose the people’s religious practices for what they really are: external rituals void of heartfelt worship. While bringing sacrifices and offerings to the temple, the people are murderers, idolaters and breakers of the dietary laws. They have “chosen their ways and delighted in their abominations.” Therefore, harsh judgment is coming. The people who profess to know the Lord, yet hate His people and discriminate against them, will feel the hand of divine discipline when the temple is destroyed. Jesus has similar words for the religious leaders in His day. Matthew 23 features a series of woes pronounced on religious hypocrites. Here is a sampling: - Woe to you, scribes and Pharisees, hypocrites! You pay a tenth of mint, dill, and cumin, yet you have neglected the more important matters of the law – justice, mercy, and faith. These things should have been done without neglecting the others. Blind guides! You strain out a gnat, yet gulp down a camel! - Woe to you, scribes and Pharisees, hypocrites! You are like whitewashed tombs, which appear beautiful on the outside, but inside are full of dead men’s bones and every impurity. In the same way, on the outside you seem righteous to people, but inside you are full of hypocrisy and lawlessness. - Snakes! Brood of vipers! How can you escape being condemned to hell? This is why I am sending you prophets, sages, and scribes. Some of them you will kill and crucify, and some of them you will flog in your synagogues and hound from town to town. So all the righteous blood shed on the earth will be charged to you, from the blood of righteous Abel to the blood of Zechariah, son of Berechiah, whom you murdered between the sanctuary and the altar. I assure you: All these things will come on this generation! Just as God tells the people in Isaiah’s day that He will use the Babylonians to judge them, Jesus tells the Jewish leaders that terrible days are coming upon them as well – divine retribution for rejecting God’s Son, the Messiah. This is fulfilled in 70 A.D. when the Romans sack Jerusalem, destroy the temple and scatter the Jews. Birth of a Nation (Isa. Israel’s return to the land after the Babylonian exile will be so swift that it is likened to a woman giving birth as soon as she experiences her first labor pains. The Lord will finish what He started, resulting in great joy for His people. They will exult in a rebuilt Jerusalem just as an infant delights in her mother’s breast. Peace will come to Jerusalem and the nations’ wealth will flow to her. Just as Jerusalem is compared to a mother in verses 11-12, the Lord is compared to a mother who comforts her children in verse 13: “As a mother comforts her son, so I will comfort you, and you will be comforted in Jerusalem.” While these promises offer great hope to the Israelites facing Babylonian captivity, they look ever further into the future to that glorious time when Christ will sit on the throne of David. This should be a message of comfort to Jews today, and to all Christians who look forward to Christ’s glorious return. While millennial blessings will flow abundantly in Israel, the Lord promises retribution against those who oppose Him and His people. Verses 15-16 are graphic depictions of God’s wrath: “Look, the Lord will come with fire – His chariots are like the whirlwind – to execute His anger and fury, and His rebuke with flames of fire. For the Lord will execute judgment on all flesh with His fiery sword, and many will be slain by the Lord.” D.A. Carson comments: “The fire and sword are the harsh aspect of every divine intervention (cf. Mt. 10:34), but this is the final one (cf. v 24; 2 Thes. While it has reference to all men, the special objects of wrath are the apostates of v 17 (cf. 65:3–7; Lv. 11:7, 29), who have known the light and despised it” (New Bible Commentary: 21st Century Edition, S. Is 66:6). When Christ returns, He will judge all nations (Zech. 14:3; Rev. 19:17-18) and because of that the world will see His glory. People from around the globe will turn to the Lord and worship Him. Believing Israelites will travel to distant lands to testify of God’s magnificent glory and grace. Those hearing the message represent the distant outposts of Israel’s world: Tarshish (probably southwestern Spain), Put (northern Africa), Lud (western Asia Minor), Tubal (northeastern Asia Minor), Javan (Greece), and other distant lands. They will be won to the Lord and will travel to Jerusalem to worship. Some will even be selected priests and Levites, positions historically reserved for Jews alone. New Heavens and Earth (Isa. The closing verses of this breathtaking book contrast the joy of the redeemed and the fate of the damned, magnifying God’s grace and justice. As the Gentiles once descended on Israel in search of plunder, they will in the age to come travel expectantly to worship the Lord. As they depart Jerusalem, they will see the bloated corpses of those who have rebelled against their King. Just outside the city lies the Valley of Hinnom (Gehenna in Greek), a place where children once were sacrificed to pagan gods and, in Jesus’ day, a trash dump where fires burned continuously. The valley is a picture of judgment (Isa. Jesus used it to illustrate the horrors of hell (Mark 9:43-48). According to Derek Kidner, in the synagogue verse 23 is read again after verse 24 to soften the ending of the prophecy, but the reality of hell is a true ending for unbelievers (New Bible Commentary: 21st Century Edition, S. Is 66:18). For believers, however, the new heavens and earth are purged of sin and its consequences. While the terrible fate of those who reject Christ may remain with the saints as a reminder of God’s mercy toward them, the pristine beauty of God’s restored creation overshadows the putrid scenes of Gehenna. There is no doubt that God will shake the earth to its very foundation in the days to come, judging all people and removing the curse of sin. Note how the writer of Hebrews looks to this day: “[B]ut now He has promised, Yet once more I will shake not only the earth but also heaven. Now this expression, ‘Yet once more,’ indicates the removal of what can be shaken – that is, created things – so that what is not shaken might remain. Therefore, since we are receiving a kingdom that cannot be shaken, let us hold on to grace. By it, we may serve God acceptably, with reverence and awe; for our God is a consuming fire” (Heb. The apostle Peter also gives us a foretaste of what is to come, and how we should live in the light of God’s future earthly renovation: “But the Day of the Lord will come like a thief; on that [day] the heavens will pass away with a loud noise, the elements will burn and be dissolved, and the earth and the works on it will be disclosed. Since all these things are to be destroyed in this way, [it is clear] what sort of people you should be in holy conduct and godliness as you wait for and earnestly desire the coming of the day of God, because of which the heavens will be on fire and be dissolved, and the elements will melt with the heat. But based on His promise, we wait for new heavens and a new earth, where righteousness will dwell” (2 Peter 3:10-13). Warren Wiersbe summarizes: “Throughout his book, Isaiah has presented us with alternatives: Trust the Lord and live, or rebel against the Lord and die. He has explained the grace and mercy of God and offered His forgiveness. He has also explained the holiness and wrath of God and warned of His judgment. He has promised glory for those who will believe and judgment for those who scoff. He has explained the foolishness of trusting man’s wisdom and the world’s resources. The prophet calls the professing people of God back to spiritual reality. He warns against hypocrisy and empty worship. He pleads for faith, obedience, a heart that delights in God, and a life that glorifies God” (Be Comforted, S. Is 66:1). Closing Thought Commenting on Isaiah’s closing verse – a graphic vision of the saved observing the damned – Matthew Henry writes: “Those that worship God shall go forth and look upon them, to affect their own hearts with the love of their Redeemer, when they see what misery they are redeemed from. As it will aggravate the miseries of the damned to see others in the kingdom of heaven and themselves thrust out (Lu. 13:28), so it will illustrate the joys and glories of the blessed to see what becomes of those that died in their transgression, and it will elevate their praises to think that they were themselves as brands plucked out of that burning. To the honour of that free grace which thus distinguished them let the redeemed of the Lord with all humility, and not without a holy trembling, sing their triumphant songs” (Matthew Henry’s Commentary on the Whole Bible: Complete and Unabridged in One Volume, S. Is 66:15). Isaiah 65: New Heaven and Earth LISTEN/PODCAST: Isaiah 65 – New Heaven and Earth Prologue Where we are: When this takes place: Chapter 65 is part of the second major section of Isaiah and deals less with Judah’s immediate plight than with its future deliverance from Babylonian exile and ultimate glory. Key verse: Isa. 65:17 – For I will create a new heaven and a new earth; the past events will not be remembered or come to mind. Quick summary: Many non-Israelites are seeking God, while His own people rebel against Him. The Lord will punish His people but preserve a remnant, which will experience great happiness. Looking further into the future, Isaiah records the promise of God to create news heavens and a new earth. The present age, with its sin, sickness and death, will be forgotten forever. Take note: Verse 17 of this chapter, along with Isa.66:22 and Rev. 21:1 – 22:5, speak of new heavens and a new earth. Some aspects of chapters 65-66 seem to have in view a time when sin and all its effects are reversed. However, Isa. 65:20 suggests that death is not completely destroyed, leading some scholars to conclude that this chapter refers instead to the Millennium, a 1,000-year reign of Christ on earth that precedes the final judgment of Satan, demons and wicked people and, of course, the creation of new heavens and a new earth. Provoking God (Isa. The Holy One of Israel has reached out continuously to His people, even to those who have not sought Him. He has cried out, “Here I am, here I am” (v.1) and spread out His hands (v. 2). The apostle Paul quotes verses 1-2 in Rom. 10:20-21 to show that the people of Israel heard God’s message yet continued in their rebellion, walking the wrong path and following their own thoughts. Rather than responding in repentance toward Yahweh who loves them, they provoke the Lord to His face in a number of ways: - Sacrificing in gardens – that is, worshipping in pagan places (Isa. - Burning incense on bricks – worshipping at pagan altars and disregarding God’s command to make altars of unhewn stone so as to separate themselves from idolaters (Ex. - Spending nights in secret places – consulting the dead while sitting among the graves (Isa. - Eating swine’s flesh, and putting polluted broth in their bowls – disregarding the Jewish dietary laws (Lev. - Saying to one another, “Keep to yourself, don’t come near me, for I am too holy for you!” – hypocritically justifying themselves as more religious than their fellow countrymen (see Matt. All of these practices are as irritating to the Lord as the smoke of day-long fires in a person’s nostrils. In response, the Lord will not keep silent; He will repay. “The Assyrian threat (Isa. 1-37) and the Babylonian Exile (chaps. 38-66) were two of the ways the Lord disciplined His people. The consequences of sin had to be faced; God would pay them back in judgment for their idolatrous worship in high places (cf. 57:7)” (John F. Walvoord, Roy B. Zuck, The Bible Knowledge Commentary: An Exposition of the Scriptures, S. 1:1119). Although judgment is pronounced on the entire nation, the Lord will spare a righteous remnant. Just as a few grapes are left when the vineyards are gleaned (Deut. 24:21), so a small number of those faithful to the Lord will return to the land and possess it. Sharon (v. 10), the coastal plain south of Mt. Carmel, is excellent for agriculture, and the Valley of Achor, west of Jericho, is known for its sheep herding. The Lord has never left Himself without witness among the world’s people. In the days before the flood, Noah found favor in the eyes of the Lord (Gen. 6:8). Elijah is the only remaining prophet of the Lord in Israel in his day (1 Kings 18:22). And even in the dark days before Messiah’s return, God will seal faithful witnesses (Rev. 7:4). In contrast to the claims of Muslims that Judaism and Christianity are corrupt forms of monotheism, and contrary to the claim of Mormon founder Joseph Smith that the whole of Christendom fell into apostasy after the death of the apostles, God is faithful to preserve His message by providing truthful messengers, although they may be few in number. In verses 11-12, the Lord warns those who abandon Him that they will come to a tragic end. Fortune and Destiny (v. 11) are the names of pagan gods worshiped by the Israelites in their efforts to discern the future. So the Lord tells them plainly what will happen: They will die by the sword because they refuse to listen while they persist in evil. Verses 13-16 contrast the Lord’s servants with those who have departed from Him. The faithful will eat, drink, rejoice, and shout for joy from a glad heart, while the wicked will be hungry, thirsty, and put to shame. Further, those who abandon the Lord will cry out from an anguished heart, lament out of a broken spirit, and ultimately be killed. The faithful are promised a new name – that is, they “shall no longer be ‘forsaken’ of God for unbelief, but shall be His ‘delight’ and ‘married’ to Him (Is 62:2, 4)” (Robert Jamieson, A.R. Fausset, David Brown, A Commentary, Critical and Explanatory, on the Old and New Testaments, S. Is 65:15). Finally, God promises to graciously forget their sins. A New Creation (Isa. The final verses of this chapter present great promises – and pose great interpretive challenges. God’s people are promised new heavens and a new earth, a pledge repeated in 2 Peter 3:13 and Rev. 21:1. In addition, they are promised a New Jerusalem, where the redeemed will live securely, enjoy the fruit of their labors, and live a long time. In contrast to military defeat and exile, the Israelites will be “a people blessed by the Lord along with their descendents” (v. 23), and their prayers will be answered even before they are expressed. While they enjoy abundant food, good health, safety and happiness, Satan’s food will be dust (v. 25). These are wonderful promises. Yet they do not describe a world completely purged of sin and its consequences. Verse 20, for example, tells us that an old man will “live out his days,” implying that eventually he will die. A 100-year-old person is to be considered a youth, and the one who doesn’t live that long is “cursed.” Meanwhile, the serpent is still around, and while evil and destruction are banned from God’s “holy mountain,” one might conclude they are present elsewhere on earth (v. 25). What are we to make of this confusing picture? Are we not urged to look forward to a day when God will wipe every tear from our eyes; when death will exist no longer; when all grief, crying and pain are banished as the “former things” (Rev. 21:4)? Then why does Isaiah describe a future day when the redeemed enjoy vastly improved but still imperfect lives? Commentators generally respond in one of two ways. Some take the passage literally, understanding Isaiah to be describing conditions in the millennium, a 1,000-year reign of Messiah on earth that precedes final judgment and the creation of new heavens and a new earth. This view is consistent with a literal rendering of Rev. 20, which describes Satan as bound for 1,000 years while the followers of Jesus reign with Him on earth. At the end of the millennium, Satan is loosed for a short time to deceive the nations, then is defeated and cast into hell. Joining him in the lake of fire are unbelievers, following their resurrection and judgment before the great white throne. With Satan, demons and unbelievers consigned for eternity to hell, God purges the created order of sin and its consequences, resulting in new heavens and a new earth. Other commentators, however, read Isa. 65 figuratively, understanding references to the sinner (v. 20) and the serpent (v. 25) as promises of judgment and victory. Those who hold this view also tend to see Rev. 20 in symbolic terms, describing Christ’s ultimate victory over Satan, sin and death. “The wicked will no longer flourish, nor the strong prey on the weak, nor the tempter escape his sentence (cf. v 25 with Gn. 3:14–15), in the perfect world to come. But all this is expressed freely, locally and pictorially, to kindle hope rather than feed curiosity…. [T]his is brought to pass not by a bare creative fiat, but through the Messianic king” (D.A. Carson, New Bible Commentary: 21st Century Edition, S. Is 65:17). Lawrence O. Richards shares a comforting thought: “However students of prophecy sort these elements out, it is clear from Isaiah’s warm and comforting description of God that a real transformation of man’s state and nature lies ahead. Sin’s curse is lifted, lifespan is extended, and peace is brought even to the animal kingdom. All that is wrong on earth will be set right. When you read prophecies of doom – an atomic holocaust, a greenhouse effect that will melt the ice caps and cause the oceans to overflow our cities, a new Ice Age that will destroy life on earth – do not fear. The real destiny of earth is described by Isaiah here” (The Bible Readers Companion, electronic ed., S. 445). Closing Thought Considering the present life and longevity of the unsaved, Matthew Henry writes: “Unbelievers shall be unsatisfied and unhappy in life, though it be ever so long. The sinner, though he live to a hundred years old, shall be accursed. His living so long shall be no token to him of the divine favour and blessing, nor shall it be any shelter to him from the divine wrath and curse. The sentence he lies under will certainly be executed, and his long life is but a long reprieve; nay, it is itself a curse to him, for the longer he lives the more wrath he treasures up against the day of wrath and the more sins he will have to answer for. So that the matter is not great whether our lives on earth be long or short, but whether we live the lives of saints or the lives of sinners” (Matthew Henry’s Commentary on the Whole Bible: Complete and Unabridged in One Volume, S. Is 65:17). Isaiah 64: Tear the Heavens Open Prologue Where we are: When this takes place: Chapter 64 is part of the second major section of Isaiah and deals less with Judah’s immediate plight than with its future deliverance from Babylonian exile and ultimate glory. Key verse: Isa. 64:4 – From ancient times no one has heard, no one has listened, no eye has seen any God except You, who acts on behalf of those who wait for Him. Quick summary: Isaiah continues His plea for God to act, in language that foreshadows Messiah’s glorious appearance. When Christ returns, the earth will quake, similar to the shaking of Mt. Sinai at the giving of the law. Isaiah’s reference to fire also links these two events (see Ex. 19:18, 24:7; Isa. Isaiah confesses that the Holy One of Israel cannot tolerate the people’s sins, which have gone on far too long, yet He calls upon the Lord in faith to forgive and restore. Take note: Verse 6 is an often-quoted passage that describes the depravity of the human heart and the inability of people to be reconciled to God through their own efforts. Isaiah laments that “all of our righteous acts are like a polluted garment” – literally, like an unclean menstrual cloth. “[A]ll of us wither like a leaf, and our iniquities carry us away like the wind.” Paul echoes this truth, stringing together a number of Old Testament passages when he writes, “There is no one righteous, not even one; there is no one who understands, there is no one who seeks God. All have turned away … there is no one who does good, not even one” (Rom. But the apostle’s point is not to drive us to despair; it is to direct us to Christ, in whose righteousness we are clothed: “Because of Him I have suffered the loss of all things and consider them filth, so that I may gain Christ and be found in Him, not having a righteousness of my own from the law, but one that is through faith in Christ – the righteousness from God based on faith” (Phil. The Remnant’s Plea (Isa. Convinced of their uncleanness before a pure and holy God, the people realize their desperate state and ask the Lord to rend the heavens like a piece of cloth, come down and execute judgment on Judah’s enemies. Fire and boiling water symbolize God’s judgment here, as in other passages of Scripture (see, for example, Jer. The Lord’s “awesome deeds” in verse 3 likely refer to the fire, darkness and earthquake that accompanied His giving of the law on Mt. Sinai (Ex. This same God – the only true God – acts on behalf of those who trust in Him. “Recalling this, the remnant would ask that God work on their behalf. They would confess their sin, spiritual uncleanness, weakness (like a shriveled leaf), and lack of prayer. However, they would not blame God for their dreadful condition; they would know that their wasting away was because of their sins. Therefore they would have to count on God’s faithfulness and promises” (John F. Walvoord, Roy B. Zuck, The Bible Knowledge Commentary: An Exposition of the Scriptures, S. 1:1119). Verse 4 states: “From ancient times no one has heard, no one has listened, no eye has seen any God except You, who acts on behalf of those who wait for Him.” The apostle Paul picks up on this ancient truth in 1 Cor. 2:9 to make the point that while all people may hear God’s Word with their ears, it is only by the Holy Spirit that the heart receives the eternal truths of God’s gracious and mighty deeds, whether they concern Israel, as Isaiah reports, or the gospel, to which Paul refers. “Why is God not working wonders?” asks Warren Wiersbe. “They have sinned (Isa. 64:5–6) and must confess their sins and turn from them. If our righteousness is filthy, what must our sins look like in His sight! According to verse 4, God has planned for His people wonderful things beyond their imagination; but their sins prevent Him from sharing His blessings. Is there any hope? Yes, because God is a forgiving Father and a patient Potter (Jer. He can cleanse us and make us anew if we will let Him have His way” (Be Comforted, An Old Testament Study, S. Is 64:1). These verses contain a complete though brief description of the impact of sin on human beings, according to Lawrence O. Richards: - First, sin is habit–forming. We continue to sin against God’s ways (v. 5). - Second, sin rightly arouses the anger of God and directs it against us (v. 5). - Third, sin is defiling, making it impossible for us to approach Him (v. 6). - Fourth, sin so corrupts our character that even the best we can do is fouled by base motives (v. 6). - Fifth, sin is destructive, shriveling us up from within and creating circumstances that sweep us away (v. 6). - Sixth, sin alienates us from God, creating a distaste for the Lord that keeps us from calling on His name (v. 7). - Seventh, sin causes God to hide His face from us and to judge us (v. 7). “In view of all that sin has done to us, it is no wonder Isaiah cries out, ‘How then can we be saved?’ The answer is in verse 8” (The Bible Readers Companion, electronic ed., S. 444). The Potter’s Hand (Isa. The final words of the righteous remnant’s prayer express trust in the Lord, who is confessed as Father and Potter and whose will is received with complete submission. The humbled believers are depicted as obedient children and soft clay, entrusting their lives and future to the sovereign hand of the Holy One of Israel. They plead with the Lord to withhold His anger, righteous though it is, and to extend mercy to them as His children. They remind Him that Judah’s cities have been destroyed – possibly the phrase “holy cities” is a reference to upper and lower Jerusalem – and the temple has been burned to the ground. They lament, “… all that was dear to us lies in ruins” (v. 11). Therefore, the people ask the Lord to break His silence and do something about their plight. Their appeal for forgiveness and restoration is based solely on God’s grace. The people’s lament in verse 11 is double edged. The “holy and beautiful temple” is where “our fathers praised you.” Is Isaiah reminding God of Israel’s glorious past, or confessing that his own generation has fallen so deeply into sin that worship has become cold and mechanical? Perhaps a little of both. Even so, the prophet expresses trust that the Lord will be faithful to His covenant with the people and, after severely chastening them, will restore them and their place of worship. “They interest God in the cause when they plead that it was the house where he had been praised, and put him in mind too of his covenant with their fathers by taking notice of their fathers’ praising him,” notes Matthew Henry. “Observe here how God and his people have their interest twisted and interchanged; when they speak of the cities for their own habitation they call them thy holy cities, for to God they were dedicated; when they speak of the temple wherein God dwelt they call it our beautiful house and its furniture our pleasant things, for they had heartily espoused it and all the interests of it. If thus we interest God in all our concerns by devoting them to his service, and interest ourselves in all his concerns by laying them near our hearts, we may with satisfaction leave both with him, for he will perfect both” (Matthew Henry’s Commentary on the Whole Bible: Complete and Unabridged in One Volume, S. Is 64:6. Closing Thought We are challenged to pray as Isaiah did, with humility, candor, boldness and trust. Matthew Henry writes: “Those that would take hold of God in prayer so as to prevail with him must stir up themselves to do it; all that is within us must be employed in the duty … our thoughts fixed and our affections flaming. In order hereunto all that is within us must be engaged and summoned into the service; we must stir up the gift that is in us by an actual consideration of the importance of the work that is before us and a close application of mind to it; but how can we expect that God should come to us in ways of mercy when there are none that do this, when those that profess to be intercessors are mere triflers?” Isaiah 63: Look Down from Heaven Prologue Where we are: When this takes place: Chapter 63 is part of the second major section of Isaiah and deals less with Judah’s immediate plight than with its future deliverance from Babylonian exile and ultimate glory. This chapter in particular previews Messiah’s coming to judge Israel’s enemies. Key verses: Isa. 63:15-16 – Look down from heaven and see from your lofty home – holy and beautiful. Where is Your zeal and Your might? Your yearning and Your compassion are withheld from me. Yet You are our Father, even though Abraham does not know us and Israel doesn’t recognize us. You, Lord, are our Father; from ancient time, Your name is our Redeemer. Quick summary: H.L. Willmington writes: “As a blood-soaked warrior approached, a watchman asked his identity. He identified himself as the one who all alone had conquered Israel’s foes and was ready to redeem his people (63:1–6). Isaiah responded with praise for the God who throughout history had shown grace toward his people, no matter how often they rebelled against him (63:7–9). When he recalled the Exodus, however, Isaiah wondered why God had not yet delivered his people once again (63:11–17), and begged him to do so quickly (63:17–19)…. 63:1–6 can be seen as foreshadowing Christ’s second coming and victory at Armageddon (see Rev. 14:18–20; 19:11–21)” (Willmington’s Bible Handbook, Tyndale House Publishers, 1997, S. 374). Take note: When the Lord comes (or returns, from a New Testament perspective), He is asked two questions: Who is this? And, why is Your clothing red? He answers the first question in verse 1, “It is I, proclaiming vindication (or righteousness).” Just as the Lord reveals Himself to Moses at the burning bush as “IAM WHO I AM” (Ex. 3:14), Jesus proclaims His deity by identifying Himself to the woman at the well as “I am” (John 4:26) and to the Jewish religious leaders by declaring, “Before Abraham was, I am” (John 8:58). The Lord of Isaiah 63 is the same Lord of all Scripture, establishing the truths of the Trinity and the deity of the Messiah. The Lord answers the second question, as to why His clothing is red, “I trampled the winepress alone … I trampled them [the nations] in My anger … their blood spattered My garments” (v. 3). Just as juice from freshly pressed grapes will stain the garments of the vintner, so Messiah’s robes will be covered in blood when He returns to judge the nations. Zechariah foresees this day as well (Zech. 14:3), as does the apostle John (Rev. 14:19-20; 19:11-21). The Day of Vengeance (Isa. This chapter begins with a graphic image of the Messiah approaching Jerusalem, having avenged Himself and His people of their common enemies as symbolized by Edom. His garments are spattered with blood, much as a vintner’s robes are stained from the grapes he has trampled, yet the Messiah is neither injured nor weary. In fact, He is “splendid in His apparel, rising up proudly in His great might” (v. 1). Edom is the wicked nation southeast of Israel that often opposes God’s people and therefore is under God’s wrath (see Mal. Bozrah is a city in Edom and its name means “grape gathering.” The Lord’s clothing is red (adom), a Hebrew word-play on Edom. Isaiah already has identified Edom and Bozrah as typical of the impenitent world (Isa. The imagery is clear: As a vintner crushes the harvested grapes beneath his feet, the Messiah will crush His enemies. The ancient wine press is a large hollowed-out rock into which grapes are placed for people to trample. The juice runs out of a hole in the rock and is captured in vessels beneath it. As the people crush the grapes, no doubt some of the juice stains their clothing. In a similar fashion, when the Messiah crushes His enemies, His robes will be stained with their blood (Rev. 19:13). Having rejected the blood of the Lamb as payment for their sins, those who oppose the Messiah at His return will have their blood shed. They truly will die in their sins (John 8:24). Warren Wiersbe comments: “When Jesus came to earth the first time, it was to inaugurate ‘the acceptable year of the Lord’ (Isa. When He comes the second time, it will be to climax ‘the day of vengeance of our God’ (Isa. The enemy will be crushed like grapes and forced to drink their own blood from the cup of God’s wrath (51:17; Jer. These images may not appeal to sophisticated people today, but the Jews in that day fully understood them” (Be Comforted, An Old Testament Study, S. Is 63:1). As a side note, this passage of Scripture is the background for the Civil War’s most famous song, “The Battle Hymn of the Republic,” according to Lawrence O. Richards in The Bible Readers Companion. God’s Mercies Remembered (Isa. Before stating their two requests – that God be compassionate toward them (vv. 15-19) and that He punish their enemies (64:1-7) – the righteous remnant declares the Lord’s faithful love and praiseworthy acts (v. 7). While Isaiah exalts the Lord for all He has done, the Lord claims the remnant as His own and even identifies with their suffering (v. 8). This divine empathy is expressed elsewhere in Scripture, for example: - Isa. 53:3-6 – He was despised and rejected by men, a man of suffering who knew what sickness was. He was like one people turned away from; He was despised, and we didn’t value Him. Yet He Himself bore our sicknesses, and He carried our pains; but we in turn regarded Him stricken, struck down by God, and afflicted. But He was pierced because of our transgressions, crushed because of our iniquities; punishment for our peace was on Him, and we are healed by His wounds. We all went astray like sheep; we all have turned to our own way; and the Lord has punished Him for the iniquity of us all. - Mark 8:31 – Then He began to teach them that the Son of Man must suffer many things, and be rejected by the elders, the chief priests, and the scribes, be killed, and rise after three days. - Acts 3:18 – But what God predicted through the mouth of all the prophets – that His Messiah would suffer – He has fulfilled in this way. The name “Angel of His Presence” (v. 9) literally means “Angel of His face,” or the One who stands continually before the Lord. Most likely this is a reference to the Angel of the Lord, or as many commentators believe, the pre-incarnate Messiah. In verses 10-14 Isaiah reminds his fellow citizens of the post-wilderness rebellions of Israel for which they were chastened but not cut off. Even though God’s people reject the Lord, He remains faithful to His covenant promises to them. There is strong emphasis on the deity and personhood of the Holy Spirit in these verses. The Holy Spirit is grieved by the rebellious Israelites (v. 10), present among the flock (v. 11), and the One who, like a gentle farmer leading his cattle into a valley, gives His people rest (v. 14). A Forlorn Family (Isa. The Jews in Babylonian exile will plead with the Lord to look down from His “lofty home” at their plight in the same way He looked down on the people in Egypt in Moses’ day. They will long for a display of His zeal, strength and compassion. The people will wonder why His “yearning” – literally the agitation of His inward parts, or the emotions that spring from compassion – is withheld from them. Even though they have drifted far away from the faithful paths of Abraham and Jacob, God is still their Father and Redeemer. In exile, the people will realize that though they have belonged to God for centuries, they have not been in a proper relationship with Him, nor have they humbly submitted to His theocratic rule. Penitently, the people will ask the Lord to return them to Him while reminding Him that their place of worship, the temple, has been destroyed. The people ask an odd question in verse 17: “Why, Lord, do you make us stray from Your ways?” (emphasis added). Further, they state, “You harden our hearts …” Are the Jews in exile blaming God for their sin and its consequences? Is there any truth to their complaint? And if so, how can they – or any of us – be held responsible for our rebellion against God? One commentary explains it this way: “They do not mean to deny their own blameworthiness, but confess that through their own fault God gave them over to a reprobate mind (Is 6:9, 10; Ps 119:10; Ro 1:28)” (Robert Jamieson, A.R. Fausset, David Brown, A Commentary, Critical and Explanatory, on the Old and New Testaments, Logos Research Systems, Inc., 1997, S. Is 63:17). D.A. Carson adds, “God is not to blame for their spiritual plight; it stems from their own dalliance with evil” (New Bible Commentary: 21st Century Edition, S. Is 63:15). While God certainly chooses servants like Jeremiah from their mothers’ wombs, and determines centuries in advance the leaders who will alter human history (Cyrus, for example), He is not the author of evil, nor does He tempt people with evil (James 1:13-14). Further, He does not direct people’s thoughts, words and deeds in such a way that releases them from their personal responsibility to repent, believe and follow Him. The sovereignty of God and responsibility of men and women are mysterious biblical doctrines whose difficulties make them no less true. Matthew Henry shares this insight: “Why hast thou made us to err from thy ways … Those are wicked indeed that lay the blame of their wickedness upon God. But I rather take it to be the language of those among them that lamented the unbelief and impenitence of their people, not accusing God of being the author of their wickedness, but complaining of it to him…. When they ask, Why hast thou done this? it is not as charging him with wrong, but lamenting it as a sore judgment…. God had caused them to err and hardened their hearts, not only by withdrawing his Spirit from them, because they had grieved, and vexed, and quenched him (v. 10), but by a judicial sentence upon them (Go, make the heart of this people fat, ch. 6:9, 10) and by his providences concerning them, which had proved sad occasions for their departure from him…. Convinced consciences complain most of spiritual judgments and dread that most in an affliction which draws them from God and duty” (Matthew Henry’s Commentary on the Whole Bible: Complete and Unabridged in One Volume, S. Is 63:15). Closing Thought The chapter ends with the people of God surrendering to Him at last. Vernon McGee writes: “This should be the attitude of the Christian today – complete yielding to God. Most of us are afraid to yield to God because we are afraid He will be hard on us. God wants to be gentle with us if we will give Him a chance. But remember that He also is the God of judgment. He is the One who is coming to earth some day to tread the winepress of the fierceness of His wrath. God is not trying to frighten you; He is just telling you the truth” (Isaiah: Volume II, p. 186). Isaiah 62: The Lord’s Delight Prologue Where we are: When this takes place: Chapter 62 is part of the second major section of Isaiah and deals less with Judah’s immediate plight than with its future deliverance from Babylonian exile and ultimate glory. Key verses: Isa. 62:4-5 – You will no longer be called Deserted, and your land will not be called Desolate; instead, you will be called My Delight is in Her, and your land Married, for the Lord delights in you, and your land will be married. For as a young man marries a virgin, so your sons will marry you; and as a bridegroom rejoices over his bride, so your God will rejoice over you. Quick summary: The Lord promises to keep speaking and working until His purposes for Jerusalem are fulfilled. Although He has forsaken Israel because of her sin, He will restore the nation and redeem a faithful remnant. The people will throw off the disparaging names by which they are called and receive new names that testify to the world of God’s special relationship with the Jews. Unlike the corrupt leaders of the present day, new and faithful watchmen will be given to Jerusalem. They will constantly remind the Lord of His promises and delight in seeing their fulfillment. God promises the Jews they will never again lose their harvests to enemies but will enjoy the fruit of their labors in the shadow of His sanctuary. Finally, there is an urgent cry to “build up the highway” and “raise a banner for the peoples” because the Lord’s coming is imminent (v. 10). Take note: Isaiah likens Jerusalem’s future relationship with Yahweh to a marriage. Rather than being called Deserted or Desolate – names that accurately describe the city in the depths of judgment – Jerusalem will be named Hephzibah (“My Delight is in Her”) and Beulah (“Married One”). When a bride marries, she receives a new name. Even though Israel already is married to Yahweh, He will give her new names that describe her spiritual renewal and depict the Lord’s profound joy in her. Verse 5b reads: “… as a bridegroom rejoices over his bride, so your God will rejoice over you.” This description of Yahweh’s special relationship with the redeemed of Israel complements the relationship Christ, the bridegroom, has with His bride, the church. Together, Jew and Gentile believers will share in a glorious and everlasting relationship with God. Zion’s Bridal Beauty (Isa. The Lord speaks in these verses, declaring that He will continue to work on Jerusalem’s behalf until the nations observe her righteousness, salvation and glory, and the city is called by a new name. In the ancient Near East, names often signified character. So God’s promise to call Jerusalem by a new name includes giving her a new and righteous character. The city will be like a glorious crown in the Lord’s hand, or a diadem – a large medal ring – on His head, signifying that one day it will become a dazzling adornment. Since a crown is worn on the head and not the hand, “in the Lord’s hand” may be figurative for “under the Lord’s protection” (see Deut. Jerusalem will display God’s splendor, meaning it will manifest His character in the people’s conduct. What a comforting promise this must be to those who, having survived an Assyrian siege, now await attack and exile at the hands of the Babylonians. The Lord punishes for a purpose. He is not finished with His people or His city. And future generations will bask in His glory. “The city’s new relationship with God is compared to the happiness of a marriage. Rather than being called Deserted (cf. 62:12) or Desolate, previous characteristics of the city, Jerusalem will be named Hephzibah (‘My delight is in her’) and Beulah (‘Married one’). The words so will your sons marry you (Jerusalem) imply that people again will live in Jerusalem and God will be happy about the wonderful state of affairs” (John F. Walvoord, Roy B. Zuck, The Bible Knowledge Commentary: An Exposition of the Scriptures, S. 1:1117). Hephzibah is the name of Hezekiah’s wife, who may be seen as a type of Jerusalem, just as Hezekiah may be seen as a type of the Messiah. The contrast between the present and future “married” state of Zion may also be seen in Isa. Watchmen on the Walls (Isa. In Isaiah’s day watchmen are stationed on city walls, often in towers, looking out for approaching enemies – or messengers bearing good news. They are never to sleep on duty and their eyes are to be fixed on the horizon. The watches in the East are even announced by a loud cry to mark the vigilance of the watchmen. If they slumber, or even become distracted, enemies may breach the wall and take the city, or good tidings may be delayed. In a similar fashion, the righteous people of Israel are to be alert on Jerusalem’s behalf. They are to watch, not only for those who oppose the Lord, but for the Lord Himself, who has promised to bless His people, their land and their great city. In fact, they are implored to give neither themselves nor God any rest until He fulfills His promise to establish Jerusalem and make her the praise of the earth. “The ‘watchmen’ were to hold God to His promises, knowing that is what He desires. God’s people should pray for things even when they know God has promised them. Jesus made this clear when He taught His disciples to pray that the kingdom will come” (Walvoord and Zuck, S. 1:1117). Today it is still appropriate for God’s people to “pray for the peace of Jerusalem” (Ps. The Lord’s Promise (Isa. God promises His people they will never again lose their harvests to foreign invaders but will enjoy the fruit of their labors in the courts of His sanctuary. The “right hand” by which the Lord has sworn assures them – and us – that He will accomplish all He has spoken. Isaiah records a similar message of assurance in Isa. 45:23: “By Myself I have sworn; Truth has gone from My mouth, a word that will not be revoked; Every knee will bow to Me, every tongue will swear allegiance” (see also Phil. And the writer of Hebrews makes it clear that God swears by Himself because there is no one greater: “For when God made a promise to Abraham, since He had no one greater to swear by, He swore by Himself” (Heb. The Jews will consume their bountiful harvests with thanksgiving, mindful that the Lord has provided peace and prosperity for them. At the same time, they will drink new wine from their vineyards in the feasts held in the courts surrounding the temple, as God has instructed them: “You are to eat a tenth of your grain, new wine, and oil, and the firstborn of your herd and flock, in the presence of the Lord your God at the place where He chooses to have His name dwell, so that you will always learn to fear the Lord your God” (Deut. “The greatest comfort that a good man has in his meat and drink is that it furnishes him with a meat-offering and a drink-offering for the Lord his God (Joel 2:14); the greatest comfort that he has in an estate is that it gives him an opportunity of honouring God and doing good” (Matthew Henry’s Commentary on the Whole Bible: Complete and Unabridged in One Volume, S. Is 62:6). Salvation is Coming (Isa. The final verses of this chapter are written as if the Lord is on His way. There is great urgency in the message that God’s people should be ready, and should prepare the way for all believers to enter the once-deserted city of Jerusalem. The command to “build up the highway” and “clear away the stones” (v. 10) speaks metaphorically of the Jews’ spiritual preparation for the Messiah and the brotherhood they will enjoy with Gentile believers. To “raise a banner for the peoples” (v. 10) is to announce to the world that Messiah is coming to Jerusalem. The Lord gives the people of the city new names: the Holy People, the Lord’s Redeemed, and Cared For. These names speak of Israel’s new character after the people’s hearts are turned back to God. Gentiles will be drawn there, and Jerusalem will be called A City Not Deserted (v. 12). There are some interesting New Testament parallels to the words of the Lord Isaiah records in verse 11: - “Say to Daughter Zion, Look, your salvation is coming.” John the Baptist is sent as the forerunner of Messiah, in fulfillment of Isaiah’s prophecy (Matt. Jesus of Nazareth is a Jew who comes to the Jews and proclaims salvation first to them. He commissions His 12 disciples and sends them to “the lost sheep of the house of Israel” (Matt. He tells a Gentile woman, “I was sent only to the lost sheep of the house of Israel” (Matt. And He tells the Samaritan woman at the well that “salvation is from the Jews” (John 4:22). While this does not exclude Gentiles from God’s redemptive work, it underscores God’s plan to bring salvation to the world through the Jews as God Himself becomes flesh in a Jewish Messiah (John 1:14). - “His reward is with Him.” Jesus begins His earthly ministry by telling His disciples to rejoice when they’re persecuted because “your reward is great in heaven” (Matt. And the apostle John, foreseeing Christ’s return, records the words of Jesus, “Look! I am coming quickly, and My reward is with Me to repay each person according to what he has done” (Rev. 22:12). - “… and His recompense is before Him.” The New Testament clearly teaches the future resurrection and judgment of all people, resulting in punishment for unbelievers (Rev. 20:11-15) and rewards for believers (Rom. Closing Thought Warren Wiersbe writes: “God will have no rest till He accomplishes His purposes for His people, and the world will have no peace till He succeeds. He asks us to ‘give Him no rest’ (v. 7) but to intercede for Israel and Jerusalem, for the prayers of His people are an important part of the program of God” (Be Comforted, An Old Testament Study, S. Is 62:1).