http___bojidarmarinov.com_bgrecon_Chilton_dcdv_chap06.htm_1.xml
https___oncedelivered.net_tag_the-day-of-the-lord_.xml
2.1 3.1 3.2 4.1 5.1 5.2 6.1 7.1 7.2 8.1 9.1 9.2 9.3 10.1 11.1 12.1 12.2 13.1 14.1 15.1 16.1 16.2 17.1 18.1 18.2 19.1 20.1 20.2 21.1 21.2 22.1 23.1 24.1 25.1 25.2 25.3 26.1 27.1 28.1 29.1 30.1 32.1 33.1 34.1 35.1 36.1 37.1 38.1 39.1 40.1 41.1 42.1 43.1 44.1 45.1 46.1 47.1 48.1 49.1 50.1 51.1 52.1 53.1 54.1 55.1 56.1 56.2 57.1 57.2 58.1 58.2 59.1 61.1 62.1 63.1 64.1 65.1 66.1 67.1 67.2 68.1 69.1 70.1 70.2 71.1 72.1 73.1 73.2 74.1 75.1 76.1 77.1 78.1 79.1 79.2 80.1 81.1 82.1 82.2 83.1 84.1 85.1 86.1 87.1 88.1 88.2 89.1 90.1 91.1 92.1 93.1 94.1 95.1 96.1 97.1 98.1 99.1 100.1 101.1 101.2 102.1 103.1 104.1 104.2 105.1 105.2 106.1 106.2 106.3 107.1 108.1 108.2 109.1 110.1 111.1 111.2 111.3 112.1 112.2 113.1 113.2 114.1 114.2 115.1 116.1 117.1 117.2 118.1 119.1 120.1 121.1 122.1 123.1 123.2 124.1 124.2 124.3 125.1 126.1 126.2 127.1 128.1 129.1 130.1 131.1 132.1 133.1 134.1 135.1 136.1 137.1 138.1 139.1 139.2 139.3 140.1 141.1 142.1 143.1 144.1 145.1 145.2 146.1 146.2 147.1 148.1 148.2 149.1 150.1 151.1 151.2 152.1 153.1 154.1 154.2 155.1 156.1 156.2 157.1 157.2 158.1 159.1 160.1 160.2 161.1 162.1 162.2 163.1 164.1 165.1 165.2 166.1 167.1 168.1 169.1 170.1 171.1 172.1 173.1 174.1 174.2 175.1 175.2 176.1 176.2 177.1 178.1 179.1 179.2 180.1 181.1 181.2 182.1 182.2 183.1 184.1 184.2 184.3 185.1 186.1 187.1 188.1 188.2 189.1 190.1 191.1 191.2 192.1 192.2 193.1 194.1 194.2 195.1 195.2 196.1 196.2 197.1 198.1 198.2 199.1 199.2 200.1 201.1 201.2 201.3 201.4 202.1 203.1 203.2 204.1 204.2 205.1 206.1 207.1 207.2 208.1 208.2 209.1 210.1 211.1 212.1 213.1 214.1 215.1 216.1 216.2 217.1 218.1 219.1 220.1 221.1 222.1 223.1 224.1 225.1 225.2 226.1 226.2 227.1 228.1 228.2 229.1 230.1 231.1 231.2 232.1 233.1 234.1 235.1 236.1 237.1 237.2 238.1 239.1 240.1 241.1 241.2 242.1 243.1 244.1 244.2 245.1 246.1 247.1 248.1 248.2 249.1 250.1 250.2 251.1 252.1 252.2 253.1 254.1 255.1 256.1 256.2 257.1 258.1 259.1 259.2 260.1 261.1 262.1 263.1 264.1 265.1 266.1 267.1 268.1 269.1 270.1 271.1 272.1 272.2 273.1 274.1 275.1 276.1 276.2 277.1 278.1 279.1 280.1 281.1 281.2 282.1 283.1 284.1 285.1 286.1 287.1 288.1 289.1 290.1 290.2 291.1 292.1 293.1 293.2 294.1 295.1 296.1 297.1 298.1 298.2 299.1 300.1 300.2 301.1 302.1 303.1 304.1 305.1 306.1 306.2 307.1 307.2 308.1 309.1 310.1 311.1 312.1 313.1 314.1 314.2 315.1 316.1 316.2 317.1 317.2 318.1 319.1 319.2 320.1 320.2 321.1 322.1 323.1 324.1 325.1 326.1 327.1 329.1 330.1 331.1 331.2 332.1 333.1 334.1 335.1 336.1 337.1 337.2 337.3 338.1 339.1 339.2 339.3 340.1 341.1 342.1 342.2 342.3 343.1 344.1 344.2 345.1 346.1 346.2 347.1 348.1 348.2 349.1 350.1 351.1 352.1 353.1 354.1 355.1 355.2 356.1 357.1 357.2 358.1 359.1 360.1 360.2 361.1 361.2 362.1 363.1 363.2 364.1 365.1 366.1 367.1 368.1 369.1 370.1 371.1 371.2 372.1 373.1 374.1 374.2 375.1 375.2 376.1 377.1 378.1 379.1 379.2 380.1 381.1 382.1 382.2 383.1 384.1 385.1 385.2 387.1 388.1 389.1 390.1 390.2 391.1 392.1 393.1 394.1 395.1 396.1 397.1 398.1 399.1 399.2 400.1 401.1 402.1 403.1 404.1 405.1 406.1 407.1 409.1 410.1 410.2 411.1 411.2 412.1 413.1 413.2 414.1 416.1 417.1 417.2 418.1 419.1 420.1 421.1 422.1 423.1 423.2 423.3 424.1 424.2 425.1 426.1 427.1 428.1 429.1 430.1 431.1 431.2 432.1 432.2 433.1 433.2 434.1 435.1 436.1 437.1 437.2 438.1 438.2 439.1 440.1 441.1 442.1 442.2 443.1 443.2 444.1 445.1 446.1 447.1 448.1 449.1 450.1 451.1 452.1 453.1 454.1 455.1 455.2 456.1 457.1 458.1 458.2 459.1 460.1 461.1 462.1 463.1 463.2 464.1 464.2 465.1 467.1 467.2 467.3 470.1 471.1 473.1 474.1 476.1 478.1 479.1 479.2 480.1 481.1 481.2 481.3 482.1 484.1 484.2 485.1 486.1 488.1 490.1 490.2 492.1 495.1 497.1 497.2 498.1 498.2 500.1 501.1 502.1 503.1 505.1 505.2 505.3 507.1 508.1 508.2 510.1 512.1 512.2 513.1 514.1 515.1 517.1 518.1 518.2 519.1 519.2 521.1 524.1 524.2 525.1 526.1 528.1 529.1 531.1 531.2 534.1 536.1 536.2 537.1 538.1 538.2 539.1 540.1 540.2 541.1 543.1 544.1 545.1 546.1 546.2 547.1 548.1 548.2 549.1 551.1 553.1 553.2 555.1 556.1 557.1 558.1 558.2 559.1 559.2
ПО ПЪТЯ НА БЕЛИЯ КОННИК Сега св. Йоан ни завежда при отварянето на Седемте Печата на Книгата (шест от Печатите са отворени в Глава 6; Седмият Печат се отваря в 8:1, и е свързан със Седемте Тръби). Видяхме, че Книгата представлява договорният документ на Новия Завет, отварянето на който ще доведе до унищожението на отстъпилия Израел Тогава какво представлява отварянето на Печатите? Някои са считали това, че означава хронологическо четене на Книгата, и че представените събития са в прав, исторически ред. Това е неприемливо по две причини. Първо, изглежда печатите са от външната страна на Книгата (която е под формата на свитък): не може да се започне четенето на Книгата, докато всички печати не са отворени. Седмият печат, състоящ се от призив към действие чрез зазвучаването на Седемте Тръби, в действителност отваря Книгата, за да можем да започнем да четем нейното съдържание. Второ, внимателното четене на събитията, показани от всеки Печат, открива, че те не са изброени в хронологичен ред. Например, в Петия Печат – след цялото опустошение, причинено от Четиримата Конника – на мъчениците, призоваващи за съд, е казано да чакат. Но съдът се излива незабавно с Шестия Печат, цялото творение “напълно се срутва.” Но след всичко това Бог заповядва на ангелите да задържат съда докато не бъдат защитени Божиите служители (7:3). Очевидно, Печатите не са замислени да представляват прогресивна хронология. По-вероятно е те да откриват основните идеи на съдържанието на Книгата, главните теми на съда, който идва върху Израел през Последните Дни, от 30 до 70 г. от Хр. Чарлс посочва близкото структурно сходство между Шестте Печата от тази глава и събитията от т.нар. Малък Апокалипсис, записани в Синоптичните Евангелия. Както показва неговата схема (адаптирана по-долу), “те практически представляват един и същ материал.”[1] Откровение 6 - Война (ст. 1-2) - Международен конфликт (ст. 3-4) - Глад (ст. 5-6) - Гонения (ст. 9-11) - Земетресение; разпадане на създанието (ст. 12-17) Матей 24 - Войни (ст. 6) - Международен конфликт (ст. 7а) - Глад (ст. 7б) - Земетресения (ст. 7с) - Гонения (ст. 9-13) - Разпадане на създанието (ст. 15-31) Марк 13 - Войни (ст. 7) - Международен конфликт (ст. 8а) - Земетресения (ст. 8б) - Глад (ст. 8с) - Гонения (ст. 9-13) - Разпадане на създанието (ст. 14-27) Лука 21 - Войни (ст. 9) - Международен конфликт (ст. 10) - Земетресения (ст. 11а) - Мор и глад (ст. 11б) - Гонения (ст. 12-19) - Разпадане на създанието (ст. 20-27) Това показва проницателността на Чарлс и на многото коментатори, които са последвали неговите насоки. Удивително е, обаче, че те не успяват да видят целта на св. Йоан, когато представя “същия материал” като Синоптичните автори: да пророкува събитията, водещи до разрушаването на Ерусалим. Макар всички с готовност да признават, че Малкият Апокалипсис е пророчество срещу 20-24, 32), малцина са способни да направят очевидната връзка: Големият Апокалипсис също е пророчество срещу Израел! Четиримата Конника (6:1-8) Централният старозаветен текст зад образите на “Четиримата конници на Апокалипсиса” е Захария 6:1-7, който изобразява Четирите Вятъра като Божии колесници, движени от Неговите представители, които излизат и влизат, обхождайки земята. Следвайки и подражавайки на действието на Духа (виж 5:6), те са Божиите средства за управление на историята (виж по-долу за 7:1, където Четирите Вятъра биват отъждествявани и управлявани от ангели; ср. също Пс. 18:10, където “крилата на ветровете” са свързани с “херувимите”). Библейският символизъм разглежда земята (и особено Земята на Израел) като Божия олтар с четири ъгъла, и затова често представя всеобхватни, национални осъждения в четворна форма. Следователно, Конниците ни показват Божието средство за управление и довеждане на съд над непокорния народ на Израел. Коментарите на Милтън Тери са полезни: “Истинското тълкуване на тези първи четири печата е това, което ги вижда като символично представяне на ‘войните, глада, мора и земетресенията,’ за които Исус обяви, че ще бъдат ‘началото на страдания’ при опустошението на Ерусалим (Мат. 24:6-7; Лука 21:10-11, Опитът да се отъждестви всяка отделна фигура с едно конкретно събитие пропуска духа и метода на апокалиптичния символизъм. Целта е да се даде четирикратна и силно впечатлителна картина на тази ужасна война срещу Ерусалим, която е определена да възмезди праведната кръв на пророците и апостолите (Мат. 23:35-37), и да доведе ‘голяма скръб,’ каквато никога е нямало преди (Мат. 24:21). Като четирите последователни, но близко свързани ята вредители в Йоил 1:4; като четирите конника на различно оцветени коне в Захария 1:8, 18, и четирите колесници, теглени пак от различно оцветени коне в Захария 6:1-6, тези четири горчиви присъди на Йеова излизат по заповед на четирите живи същества при Престола, за да изпълнят волята на Онзи, Който е обявил ‘книжниците, фарисеите и лицемерите’ на Своето време за ‘змии и ехидни,’ и ги увери, че ‘всичко това ще дойде върху това поколение’ (Мат. 23:33, 36). Трудовете на Йосиф Флавий изобилно ни показват колко страшно са били изпълнени тези неща в кървавата война на Рим срещу Ерусалим.”[2] Също толкова важна за основата на този текст, колкото и Захария, е Молитвата на Авакум (Авак. 3), традиционният текст за четене в синагогата за втория ден от Петдесятница,[3] в който пророкът вижда Бога идещ в съд, светещ като слънцето, блестящ с мълнии Откр. 1:16; 4:5), носещ мор и чума (Авак. 3:5; Откр. 6:8), разтърсващ планините и срутващ хълмовете (Авак. 3:6, 10; Откр. 6:14), яздещ на коне срещу Своите врагове (Авак. 3:8, 15; Откр. 6:2, 4-5, 8), въоръжен с Лък (Авак. 3:9, 11; Откр. 6:2), затъмняващ слънце и луна (Авак. 3:11; Откр. 6:12-13) и потъпкващ народите в Своя гняв (Авак. 3:12; Авакум ясно тълкува своите образи като пророчество за военното нашествие на Халдейците в Юда, Божиите езически инструменти за божествен гняв С подобен образен език св. Йоан изобразява унищожението на Израел от ръцете на нахлуващите Едомски и Римски войски. 1-2 Виденията от Книгата започват, както започват Посланията, с Христос държащ група от седем в своята ръка. Когато Агнето отваря всеки един от първите четири Печата, св. Йоан чува едно от четирите живи същества да казва с глас като гръм: Ела! Това не се изговаря към св. Йоан като “ела и виж.”[4] По-скоро всяко от живите същества призовава един от Четиримата Конника. Тоест, четирите ъгъла на земята, стоящи около олтара, призовават за Божията праведна присъда да дойде и да унищожи нечестивите – точно както характерният вик на апостолската църква за съд и спасение е бил, Мараната! Ела, Господи! – и доведи Анатема.[5] Когато първото живо същество извиква, св. Йоан вижда бял конник, неговият ездач въоръжен за битка, носещ Лък. Конникът е вече побеждаващ, защото на Него се дава корона (св. Йоан като цяло използва безличен страдателен залог през цялото пророчество, за да посочи, че нещо е направено от Бога; ср. 6:2, 4, 11; 7:2, 4; 8:2, 3, и т.н.) Вече постигнал победата, Той язди към още победи: Той излезе побеждаващ и да побеждава. Удивително, обичайното диспенсационалистично тълкувание твърди, че този конник на белия кон е Антихристът.[6] Показвайки къде лежи неговата вяра, Хал Линдзи е последователен и твърди, че Антихристът е “единствената личност, която би могла да извърши всички тези подвизи.”[7] Но има няколко подробности относно този Конник, които показват убедително, че Той не може да бъде никой друг, освен Господ Исус Христос. Първо, Той язди на бял кон, както Исус в 19:11-16. Второ, Той носи Лък. Както видяхме, текстът от Авакум, който формира основата за Откровение 6, показва Господ като Воин-Цар носещ Лък (Авак. 3:9, 11). Йоан също се позовава на Псалм 45, едно от най-големите пророчества за победата на Христос над Неговите врагове, в който псалмистът радостно възклицава към Него, когато Той язди побеждаващ и да побеждава: Препаши меча Си на бедрото Си, Силни, Славата Си и величието Си; И във величието Си язди победоносно В полза на истината и кротостта и правдата; И Твоята десница ще Те предвожда към страшни неща. Стрелите Ти са остри, Забиват се в сърцата на царските врагове; Племена падат пред Тебе. Тук трябва да зададем твърде очевидния въпрос – толкова очевиден, че обикновено напълно го пропускаме: Откъде Христос взема Лъка? Отговорът (както обикновено) започва в Битие. Когато Бог направи завет с Ной, Той обяви, че вече няма да воюва със земята, заради “благоуханния аромат” на жертвата (Бит. 8:20-21); и като свидетелство на това Той разхлаби Своя Лък и го окачи “в облака” за да се вижда от всички (Бит. 9:13-17).* По-късно, когато Езекиил беше “грабнат” до Престолната зала на върха на Облака на Славата, той видя Дъгата (Лъка) да виси над Престола (Езек. 1:26-28); и тя беше все още там, когато св. Йоан се възнесе до небето (Откр. 4:3). Но когато Агнето излезе, за да получи Книгата от ръката на Своя Баща, Той също посегна и взе Дъгата (Лъка), за да я използва в съд срещу отстъпниците на Израел. Защото онези, които “съгрешават самоволно, след като са познали истината, не остава вече жертва за грехове, но едно страшно очакване на съд и едно огнено негодуване, което ще изпояде противниците. Някой, който е престъпил Мойсеевия закон, умира безпощадно при думата на двама или трима свидетели; тогава колко по-тежко наказание, мислите, ще заслужи онзи, който е потъпкал Божия Син, и е счел за просто нещо проляната при завета кръв, с която е осветен, и е оскърбил Духа на благодатта? Защото познаваме Този, Който е рекъл: На мене принадлежи възмездието, Аз ще сторя въздаяние, и пак: Господ ще съди хората Си. Страшно е да падне човек в ръцете на живия Бог” (Евр. 10:26-31). Така беше необходимо да се вижда как първият Конник носи Лъка на Божия гняв, за да показва изливането на Проклятието върху земята на Израел; за тези отстъпници Ноевият завет беше развален. Първите читатели на св. Йоан незабавно биха разбрали неговите думи за този Конник с Лъка като отнасящи се за Исус Христос, на основа на това, което вече видяхме. Но, трето, вижда се, че на Конника е дадена корона, и това също се съгласява с това, което знаем за Христос от Откровение (14:14; 19:11-13).[8] Четвъртата и последна точка, обаче, трябва да направи това тълкувание напълно сигурно: Конникът излиза, за да побеждава.[9] Това е същата дума на гръцки, която се използва в посланията до седемте църкви за побеждаване и покоряване (виж Откр. 2:7, 11, 17, 26; 3:5, 12, 21). Вижте как Откровение използва тази дума до този момент: На този, който победи, ще дам да седне с Мене на Моя престол, както и аз победих и седнах с Баща Си на Неговия престол. Лъвът, който е от Юдовото племе, който е Давидовият корен, превъзмогна, за да разгъне книгата. И видях, и ето бял кон; и яздещият на него имаше лък; и даде му се корона и той излезе побеждаващ и да победи. Именно Христос е превъзходният Победител. Всички събития в историята са под Негово управление, и е напълно подходящо Той да бъде представен тук като водачът на Божиите присъди. Той е Центърът на историята, и Той е Който нанася присъди срещу Земята. Неговото отваряне на Новия Завет гарантира падането на Израел; както Той победи, за да отвори Книгата, така Той язди победоносно, за да осъществи значението на Книгата в историята. Той излезе при Своето Възкресение и Възнасяне като вече победоносен Цар, побеждаващ и да побеждава, разширявайки действието на Своята вечна, окончателна победа по цялата земя. И трябва специално да отбележим ужасните присъди, които идват след Него. Конниците представляват силите, които Бог винаги използва за да съкруши бунтовни народи, и сега те са обърнати срещу Неговия заветен народ. Същото важи, разбира се, за всички хора и народи. Всички опити да се намери мир и сигурност без Исус Христос са обречени на провал. Народът, който не се подчини, ще бъде смазан от Неговите войски, чрез историческите сили, които са постоянно на Неговото абсолютно разположение. Има разлики между това видение за Христос и видението в Откр. 19. Основната причниа за това е, че в глава 19 Христос е видян с меч, излизащ от Неговата уста, и видението символизира Неговото покоряване на народите след 70 г. от Хр. Но това не се вижда още при отварянето на печатите. Тук Христос идва срещу Своите врагове в съд. Той идва, не да спаси, не да изцели, а да унищожи. Страшните и ужасяващи конници, които Го следват, не са посланници на надежда, а на гняв. Израел е обречен. 3-4 Агнето отваря Втория Печат, и св. Йоан чува второто живо същество да казва: Дойди! В отговор на призива излиза конник на червен кон, на когото е дадена от Бога властта да отнеме мира от Земята, и хората да се убиват едни други; и нему е дадена голяма сабя. Този втори конник, представляващ война, показва колко напълно покварен е човекът. Не е необходимо Бог да подбужда хората да се бият едни срещу други; Той просто нарежда на Своите ангели да отнемат условията на мир. Защо няма повече войни в един греховен свят? Защо няма повече кръвопролития? Защото има ограничения върху нечестието на човека, върху свободата на човека да изработва логичните последствия от своята омраза и бунт. Но ако Бог премахне ограниченията, човешката етична извратеност се открива в цялата си грозота. Жан Калвин пише: “Умът на човека е бил толкова отдалечен от Божията правда, че замисля, желае и предприема само това, което е нечестиво, извратено, глупаво, нечисто и позорно. Сърцето толкова е напоено с отровата на греха, че не може да издиша нищо друго, освен гнусно зловоние. Но ако някои хора от време на време покажат нещо добро, техните умове пак остават завинаги обгърнати в лицемерие и измамна лукавост, а сърцата им обвързани от тяхната вътрешна поквара.”[10] Всичко това е било изобилно изпълнено в Израел и в околните народи по време на Последните Дни, когато Земята е била изпълнена с убийци, революционери и терористи от всякакъв вид; когато “всеки град беше разделен на две войски, строени една срещу друга, и оцеляването на едната партия се състоеше в унищожението на другата; така дните бяха прекарвани в проливане на кръв, а нощите в страх. Тогава беше обичайно да се видят градове пълни с мъртви тела, все още непогребани, стари хора, заедно с бебета, всички мъртви и разпръснати наоколо; жени също лежаха между тях, без никакво покритие на своята голота; след това можехте да видите цялата провинция пълна с неизразими бедствия, докато страхът от още по-варварски действия, които бяха надвиснали, беше навсякъде по-голям от престъпленията, които вече бяха извършени.”[11] 5-6 Следвайки петите на войната идва третият ангелски конник, начерен кон, държащ везни в своята ръка, символ на глад от пророчеството на Езекиил, в което гладуващите обитатели на Ерусалим бяха принудени да претеглят внимателно храната си (Езек. 4:10). Този Конник донася икономическо лишение, ситуация описана като напълно хаотична. Глас отсред четирите живи същества – т.е. от Божия Престол – казва: хиникс пшеница за динар, и три хиникса ечемик за динар; а дървеното масло и виното не повреждай. Така това проклятие означава недостиг на необходимите суровини – единица тегло пшеница, което се покачва до повече от 1000% спрямо предишната си цена, поглъщайки една цяла надница,[12] така че целият труд на човека да се похарчи за придобиването на храна. Това е Божието проклятие върху хората, когато те се разбунтуват: Самата земя ги Проклятието поглъща производителността във всяка област, и нечестивото общество загива от глад, болести и насилие (Втор. Ето как Бог обуздава нечестивите: Те трябва да прекарват толкова много време само за да оцелеят, че са неспособни да осъществяват нечестиво господство над земята. В дългосрочен период, това е историята на всяко общество, което изоставя Божието Слово.[13] Йосиф Флавий описва трескавото търсене на храна при окончателната обсада: “С влошаването на глада нарастваше и безумието на метежниците, и всеки ден тези ужаси връхлетяваха още по-страшно. Защото, тъй като никъде не се виждаше жито, мъжете нахлуваха в къщите, и ако намираха нещо, те пребиваха обитателите за това, че не са признали, че имат жито; ако не намираха нищо, ги измъчваха, като че ли го бяха скрили по-внимателно. Доказателството дали имат храна или не идваше от физическото състояние на нещастниците; за хората, които все още са в добро състояние, се считаше, че са добре осигурени с храна, докато онези, които вече линееха, бяха подминавани, защото изглеждаше безсмислено да се убиват хора, които скоро щяха да умрат от глад. Мнозина тайно разменяха своите притежания за един хиникс пшеница, ако бяха богати, и за ечемик, ако бяха бедни. Тогава те се затваряха в най-тъмните ъгли на своите домове; от силен глад някои дори изаждаха своето жито под земята, докато други го печаха, подбуждани от нужда и от страх. Никъде нямаше изложена маса – храната се изтръгваше полу-сготвена от огъня и се разкъсваше на парчета.”[14] От друга страна, обаче, в това особено проклятие върху Ерусалим луксозните дървено масло и вино не са засегнати от общото повишение на цените; на черния Конник е забранено да ги докосва. Везните са знакът на Везни, заемащ септември и октомври; Фарър предполага, че ако житената реколта се провали през април и май, “хората започвали да затягат колани през октомври. Тогава те тъкмо привършвали обирането на плодовете, и е можело да наблюдават иронията на природата, че гроздето и маслините са останали непокътнати; от традиционната триада жито, вино и зехтин, в крайна сметка житото ще ви държи живи без другите две, но не и те без житото.”[15] По всяка вероятност, още едно измерение на значението на този израз е, че Божиите пратеници за унищожение са предупредени да не повреждат праведните: Писанието често говори за Божиите благословения върху праведните като зехтин и вино (ср. разбира се, зехтинът и виното се използвали в ритуалите на Църквата (Яков Следователно това съответствува на онези други текстове, в които праведните са защитени от унищожение (ср. 7:3). 7-8 Накрая се отваря Четвъртият Печат, и четвъртото живо същество призовава последния Конник на осъждението, който язди върху зелен кон – зеленият цвят[16] загатва за болнава бледност, предвестник на смъртта. Така четвъртият конник, с много по-широки и по-обхватни пълномощия, е наречен Смърт; и той е следван от Ада (гроба) – като и двамата са пуснати от Човешкия Син, който ги отключва със Своя И на него е дадена власт да донесе четири язви върху Земята с четири краища: да убие с меч и с глад и с мор и с дивите зверове на Земята. Това просто е обобщение на всички заветни проклятия в Левит 26 и Второзаконие 28. Нещо повече, това съответствува на Божието изброяване на Неговите четири основни категории от проклятия, с които Той наказва нечестивите и непокорни народи – “Моите четири тежки съдби върху Ерусалим: меча, глада, лютите зверове и мора, та да отсека от него и човек, и животно!” (Езек. 14:21; ср. Езек. Но на този предварителен етап – и в съгласие с “четирикратността” на текста като цяло – на Смъртта и на гроба е дадена власт да погълнат само до една четвърт от Земята. Присъдите на Тръбите ще отнемат една трета от Земята (ср. 8:7-12), а присъдите от Чашите ще я погубят цялата. Може би най-значителното препятствие за едно правилно тълкувание на този текст е било това, че коментаторите и проповедниците са се страхували и са били неспособни да видят, че Бог е Този, който нанася тези присъди върху Земята – че те са извикани от Престола, и че пратениците на съда са самите Божии ангели. Особенно порочно и вредно е всяко тълкувание, което се стреми да противопостави Божия Син срещу небесния съд, така че записаните тук проклятия да се виждат като неприсъщи по някакъв начин на Неговия характер. Но това е Исус, Агнето, Който отваря печатите на съда, и това е Исус, Царят на Царете, който язди победоносно, водейки ангелските войски срещу народите, за да унищожи онези, които въстават срещу Неговото световно управление. За ранните християни е било особено важно да разберат това, защото тези присъди вече са нахлували в техния свят. Във всяка епоха християните трябва да се изправят с увереност срещу света, с непоклатимото убеждение, че всички събития в историята са предопределени и произлизат от Божия Престол. Когато виждаме света разтърсван от войни, глад, язви и природни бедствия, трябва да кажем заедно с Псалмиста, “Елате та вижте делата на Господа, какви опустошения е направил на земята” (Пс. В края на краищата отношението на християнина към Божиите съдби върху нечестивия свят е същото като на четирите живи същества около Престола, които радостно призовават Божиите пратеници на осъждение: “Ела!” Ние също в нашите молитви трябва да умоляваме Бога да нанесе Своя гняв върху нечестивите, да изяви Своята правда на земята. Изправени пред тези величествени откровения на съда, какъв е правилният отговор за нас? На нас ни е казано, в 22:17: Духът и Невястата казват: “Ела!” Мъчениците са отмъстени (6:9-17) 9-10 За читателите на тази книга от първи век описаните скърби в нея са ставали съвсем истински: Всяка църква е щяла скоро да познае скръбта да види някои от своите най-смели и способни водачи затворени и екзекутирани заради Божието Слово, и заради Свидетелството, което те са опазили. За много християни в цялата империя идващите месеци и години са щели да донесат много страдания, когато семейства ще бъдат разделени и любимите хора убити. Когато идва трагедия, ние сме изкушавани да попитаме: Загрижен ли е Бог? Този въпрос е особено силен, когато болката е причинена от злобни врагове на вярата, стремящи се да унищожат Божия народ, и несправедливостта на страданието става очевидна. Ако християните са наистина слуги на Царя, кога Той ще започне да действува? Кога ще дойде да накаже отстъпниците, които първо използваха властта на Римската държава, за да разпънат Господа, и сега използват същата власт, за да убиват и разпъват “пророците, мъдрите и книжниците” (Мат. 23:34), които Христос е изпратил? Така отварянето на Петия Печат открива сцена в небето, където душите на онези, които са били заклани, са под, или около основата на олтара. Образът е взет от старозаветните жертвоприношения, в които кръвта на закланата жертва се стича към краищата на олтара и се събира около неговата основа (душата [евр. nephesh] на тялото е в Кръвта на мъчениците се излива (ср. 2 Тим. 4:6), и като изпълва канала под олтара, вика от там със силен глас, казвайки До кога, Господарю свят и истинен, не ще съдиш и въздадеш на живеещите по Земята за нашата кръв? Църквата в небесата се съгласява с херувима призовавайки Божия съд: До кога? обичаен израз в Писанието за предизвикването на Божествената справедливост за угнетените (ср. Конкретната основа за неговата употреба, обаче, е отново пророчеството на Захария (1:12): След като Четиримата Конника са обходили земята, ангелът пита, “Господи на Силите, до кога няма да покажеш милост към Ерусалим?” Св. Йоан обръща това. След като неговите Четири Конника са изпратени в своята мисия, той показва мъчениците питащи до кога Бог ще продължава да търпи Ерусалим. Читателите на св. Йоан не биха пропуснали да забележат още една малка особеност: Ако кръвта на мъчениците тече около основата на олтара, свещениците в Ерусалим трябва да са онези, които са я проляли. Служителите на Завета са заклали праведните. Както свидетелствуват Исус и апостолите, Ерусалим беше убиецът на пророците (Мат. 23:34-37; Лука 13:33; Деян. 7:51-52). Връзката с “кръвта на Авел,” викаща от земята до олтара (Бит. 4:10) е друг признак, че този текст като цяло се отнася за съд върху Ерусалим (ср. Както Каин, “по-големите братя” от Стария Завет завидяха и убиха праведните “по-млади братя” на Новия Завет (ср. 1 Йоан 3:11-12). И така кръвта на праведните вика: Светиите се молят Христовото пророчество за “дните на въздаяние” (Лука 21:22) да се изпълни. Фактът, че този откровен вик за въздаяние ни се струва странен, само показва колко много се е изродила нашата пиетистка епоха от библейския мироглед. Ако нашите църкви бяха по-запознати с основните химни на Църквата, Псалмите, вместо със захаросаните, сладникави, сантиментални припеви, които характеризират съвременните евангелски сборници с химни, много по-лесно бихме разбрали това. Но ние сме попаднали под езическата заблуда, че е някак си “нехристиянско” да се молим Божият гняв да се излее върху враговете и гонителите на Църквата. А виждаме, че точно това правят Божиите хора с одобрението на Бога в двата Завета на Святото Писание.[18] Всъщност, характеристика на праведния човек е, че той се отвращава от нечестивия (Пс. 15:4). Духът, изразен в осъдителните молитви в Писанието, е неизбежна черта на отношението на християнина (ср. 2 Тим. 4:14). Голяма част от безсилието на църквите днес се дължи пряко на факта, че те са станали кастрирани и женствени. Такива църкви, неспособни дори да се противопоставят на злото – да не говорим да го “победят” – в крайна сметка ще бъдат завзети и владяни от своите врагове. Праведните и верните светии в небето биват видени като царе и свещеници на Бога, и затова на всеки от тях се дава бяла дреха, символизираща Божието признание на тяхната чистота пред Него, символ на победата на победителите (ср. 3:4-5). Белотата на дрехата е част от модела, установен вече в Откровение (Седемте Писма), в който последните три части от седмократната структура отговарят на първите четири части. Така: В отговор на молбата на светиите за отмъщение, Бог отговаря, че те трябва да почакат още малко, докато се допълни броя на съслужителите им и братята им, които щяха да бъдат убити като тях. Пълното число на мъчениците още не е допълнено; пълното нечестие на техните гонители все още не е достигнато (ср. Бит. 15:16), макар то бързо да наближава присъдата на Божия “безконечен гняв,” който се излива върху тях (1 Трябва да помним, че основното приложение на това е свързано с отстъпилия Израел – тези, които обитават върху Земята – който (заедно с римските власти) убиваше светиите. На мъчениците беше казано да почакат още малко, и че Божият съд със сигурност ще дойде, носещ обещаната “Голяма скръб” върху нарушилия Завета Израел. 12-14 С отварянето на Шестия Печат биваме още по-ясно въведени в заключителните събития на Последните Дни. Агнето открива следващата велика страна на Своите заветни осъждения, в символ, често използван в библейските пророчества: разрушаване на създанието. Точно както за спасението на Божия народ се говори като за така за Божиите съдби (и откровението за Неговото присъствие като Съдия над грешния свят) се говори като за разрушаване на създанието, срив на вселената – Бог разкъсва и разлага тъканта на създанието.[20] Така св. Йоан използва основните съставки на създанието, за да опише падането на Израел: - Земя - Слънце - Луна - Звезди - Небе - Суша - Човек Тези седем осъждения са описани на основата на познати пророчески образи от Стария Завет. Първо, разтърсване: огромно земетресение (ср. Второ, помрачаването и скръбта на Израел: Слънцето потъмнява като козиняво вретище (Изх. 10:21-23; Йов 9:7; Ис. 5:30; 24:23; Езек. 32:7; Йоил Трето, продължава образът на помрачаването, с прибавената идея за оскверняване: Цялата луна става като кръв (Йов Четвъртата присъда засяга звездите, които са образи на власт (Бит. 1:16); те са също времепоказатели (Бит. 1:14), и тяхното падане показва, че времето на Израел е свършило: Звездите падат на земята, както смокиня мята своите неузрели смокини, когато е разклащана от силният вятър, разбира се, е донесен от Четиримата Конника, които в първоначалния образ в Захария са Четирите Ветрове (Зах. 6:5), и които ще бъдат представени отново на св. Йоан в този вид в 7:1; а смокиновото дърво е самият Израел (Мат. 21:19; 24:32-34; Лука 21:29-32). Пето, сега Израел просто изчезва: небето се премества като свитък, когато се навива[21] (Ис. 34:4; 51:6; Пс. 102:25-26; за символизма на Израел като “небе,” виж Ис. 51:15-16; Ер. 4:23-31; ср. Шесто, езическите сили също са разтърсени: Всяка планина и остров са вдигнати от местата им (Йов 9:5-6; 14:18-19; 28:9-11; Ис. 41:5, 15-16; Така Божието “старо създание,” Израел, ще бъде разрушено, когато Царството преминава към Църквата, Новото Създание (ср. 2 Пет. 3:7-14). Тъй като настойниците на Божието лозе убиха Божия Син, те също ще бъдат убити (Мат. Самото лозе ще бъде потъпкано, унищожено и запустено (Ис. 5:1-7). Божието праведно разрушаване на Израел Бог ще разтърси дори небето и земята (Мат. 24:29-30; Евр. 12:26-28), за да даде Своето царство на Своето Ново Създание, Църквата. 15-17 Старозаветните пророчески образи все още са пред нас, когато св. Йоан описва отстъпилите по време на осъждението. Това е седмият етап от разрушаването на създанието: унищожаването на хора. Но тази седма част в списъка започва, за да разкрие друга “седмица” в себе си (точно както и Седмият Печат, и Седмата Тръба съдържат следващата група от седем осъждения), защото тук са изброени седем вида хора, показвайки, че унищожението е пълно, засягащо малки и големи: земните царе, големците и хилядниците, богатите и силните, всеки роб и всеки свободен. Никой от тях няма да успее да избяга, независимо дали е големец или незначителен човек. Цялата Земя е отхвърлила Христос, и цялата Земя бива отлъчена. Отново, съответствията показват, че това пророчество говори за присъдата над Израел (ср. Ис. 2 и 24-27), макар че и другите народи (“земните царе”) биват засегнати. Когато земята бива унищожена и посредническото естествено откровение е премахнато – поставяйки грешниците лице в лице с прякото откровение на святия и праведен Бог – хората на Израел се опитват да избягат и да потърсят защитата на нещо, което като че ли предлага убежище. Бягството под земята и в пещери е белег на проклятие (ср. Така те се скриват (ср. в пещерите и между скалите на планините (lex talionis** за тяхното лошо отношение към праведните: Евр. 11:38; ср. и те казват на планините и на скалите: Паднете върху нас и ни скрийте от присъствието на Седящия на Престола, и от гнева на Агнето; защото великият ден на Неговия гняв дойде;[24] и (Наум 1:6; Мал. 3:2) кой може да устои? Отново се потвърждава тълкуванието, което дадохме тук: Този текст не говори за Края на Света, а за Края на Израел през 70 г. от. Произходът на символизма, използван тук, е от пророчеството на Осия срещу Израел: Ефрем ще бъде засрамен, И Израил ще се посрами от своите разсъждения. Колкото за Самария, царят й се отсече Като пяна отвърху вода. И високите места на Авен, Израилевият грях, ще се съсипят; Тръни и бодили ще поникнат върху жертвениците им; И те ще рекат на планините: Покрийте ни! Исус цитира този текст по Своя път към разпятието, казвайки, че ще се изпълни върху идолопоклонническия Израел в живота на присъствуващите: И след Него вървеше голямо множество от народ и от жени, които плачеха за Него. А исус се обърна към тях и рече: Дъщери ерусалимски, недейте плака за Мене, но плачете за себе си и за децата си; защото, ето идат дни, когато ще рекат: Блажени неплодните, и утробите, които не са раждали, и съсците, които не са кърмили. Тогава ще почнат да казват на планините: Паднете върху нас, и на хълмовете: Покрийте ни! Когато църквите в Мала Азия са четяли за първи път това видение, пророкуваните осъждения вече са ставали; окончателният Край е наближавал бързо. Поколението, което е отхвърило Сина на Земевладелеца (ср. е щяло да крещи същите тези думи. Разпнатият и възкръснал Господ е идвал да унищожи отстъпниците. Това е щял да бъде великият Ден на изливащия се гняв на Агнето, Което те са заклали. Charles, A Critical and Exegetical Commentary on the Revelation of St. John, 2 vols. (Edinburgh: Milton Terry, Biblical Apocalyptics: A Study of the Most Notable Revelations of God and of Christ in the Canonical Scriptures (New York: Eaton and Mains, 1898), pp. 329f. Goulder, The Evangelists’ Calendar: A Lectionary Explanation for the Development of Scripture (London: SPCK, 1978), p. 177. Противно на текста в King James Version, който не се подкрепя от повечето ръкописи. Откр. 6:10); според Дидахията (Гл. 10), Мараната се повтаряло в края на литургията с причастието. Ако е вярна хипотезата на Джон Робинсън (че Дидахията е написана в периода от 40-60 г. от Хр.), това представлява заключителната молитва на всяко богослужение десетилетия преди Падането на Ерусалим. Виж неговия труд, John A. Robinson, Redating the New Testament (Philadelphia: The Westminster Press, 1976), pp. 324-27, 352. Това не е вярно за всички диспенсационалисти. Между несъгласните по тази точка съм щастлив да отбележа Henry Morris, The Revelation Record (Wheaton, IL: Tyndale House, 1983), p. 112, и Zane C. Hodges, “The First Horseman of the Apocalypse”: Bibliotheka Sacra 119 (1962), pp. 324ff. There’s a New World Coming: A Prophetic Odyssey (Eugene, OR: Harvest House Publishers, 1973), p. 103. Думата в Бит. 9:13-17, която на български е преведена “дъга,” е еврейската дума qesheth – лък. Бел. прев. Тази дума за корона (stephanos) е използвана седем пъти в Откровение относно Христос и Неговия народ (2:10; Иреней, Против ересите, iv.xxi.3. John Calvin, Institutes of the Christian Religion, ii.v.19, Ford Lewis Battles, trans. (Philadelphia: The Westminster Press, 1960), p. 340. За превод на български, Жан Калвин, Институти на християнската религия. Йосиф Флавий, Юдейската война, ii.xviii.2; за да придобиете точна (и ужасяваща) картина за това, колко близо пророчествата в Откровение и Синоптичните Евангелия съответствуват на събитията от Последните Дни на Израел, водещи до обсадата на Ерусалим от Тит, е необходимо да прочетете Книги ii-iv от историята на Йосиф Флавий. Robert H. Mounce, The Book of Revelation (Grand Rapids: William B. Eerdmans Publishing Co., 1977), p. 155. Виж David Chilton, Productive Christians in an Age of Guilt-Manipulators: A Biblical Response to Ronald J. Sider (Tyler, TX: Institute for Christian Economics, third ed., 1985), pp. 92ff. Йосиф Флавий, Юдейската война, v.x.2. Austin Farrer, The Revelation of St. John the Divine (Oxford: At the Clarendon Press, 1964), p. Масингберде Форд споменава заповед на Тит по време на обсадата на Ерусалим, маслинените градини и лозята да не бъдат повреждани (Revelation: Introduction, Translation, and Commentary [Garden City, NY: Doubleday and Co., 1975], p. 107). Гръцката дума е chloros, и просто означава зелен; използва се още два пъти в Откровение (8:7; 9:4), и веднъж в Марк (6:39). Преводачите обикновено я превеждат като блед, очевидно под твърдото убеждение, че след като няма такова нещо като зелен кон, не е възможно св. Йоан да е видял такъв. Виж Rousas John Rushdoony, Thy Kingdom Come: Studies in Daniel and Revelation (Tyler, TX: Виж напр. Общото название за тези и други текстове е Проклинащи псалми; но такъв израз може да е подвеждащ, тъй като повечето от Псалмите съдържат проклинащи раздели (проклятия) (ср. естество проклинащи, тъй като в споменаването на благословенията върху праведните се предполага и обратното: Нечестивите са проклети. Виж David Chilton, Paradise Restored: A Biblical Theology of Dominion (Ft. Worth, TX: Dominion Press, Виж ibid., pp. 98ff., 133ff. Говорейки за библейския образ (ср. Бит. 1:7) на “твърдо” небе, Форд обяснява: “Преместването на небето като свитък, който се навива” ни води до образ не на папирусов или кожен свитък, а до свитък като двата медни свитъка, открити в Кумран. Идеята за шум се изявява по-драматично, ако читателят трябва да си представи метален свитък, който внезапно се свива.” J. Massyngberde Ford, Revelation: Introduction, Translation, and Commentary (Garden City, NY: Doubleday and Co., 1975), p. 100. Обратно на популярните тълкувания на текстовете, които говорят за вяра, преместваща планините (Мат. 17:20; 21:21; Марк 11:23), трябва да се отбележи, че този израз се среща в текстове, които говорят за идващия съд върху отстъпилия Ерусалим и неговото падение. В Писанието Ерусалим често е наричан “планината” (например Дан. 9:16); така светиите при жертвеника (6:9-11) са изобразени викащи във вяра, защото тази голяма планина ще падне. Така разрушаването на Ерусалим е изобразено отчасти, като горяща планина, която е хвърлена в морето (8:8; ср. lex talionis (лат.) – закон за възмездие; бел. прев. Виж James B. Jordan, Judges: God’s War Against Humanism (Tyler, TX: Geneva Ministries, 1985), pp. 114, 140. Кеърд достига забележителен връх сред абсурдните коментари със своето удивително твърдение, че “Божият гняв в Откровение, както навсякъде в Стария и в Новия Завет, не представлява личното отношение на Бога към грешниците, а безличен процес на отплата, изработван в хода на историята.” G. Caird, A Commentary on the Revelation of St. John the Divine (New York: Harper and Row, 1966), p. 91.
1.1 2.1 3.1 4.1 5.1 5.2 5.3 5.4 5.5 6.1 7.1 7.2 7.3 7.4 7.5 7.6 8.1 9.1 10.1 11.1 12.1 12.2 12.3 12.4 12.5 12.6 13.1 13.2 13.3 13.4 13.5 13.6 13.7 14.1 14.2 14.3 14.4 14.5 15.1 16.1 16.2 16.3 16.4 16.5 17.1 17.2 17.3 18.1 18.2 18.3 18.4 18.5 18.6 18.7 19.1 20.1 20.2 21.1 21.2 21.3 22.1 22.2 22.3 23.1 23.2 23.3 24.1 24.2 24.3 25.1 25.2 26.1 26.2 27.1 27.2 27.3 27.4 28.1 28.2 28.3 28.4 28.5 28.6 29.1 29.2 30.1 30.2 31.1 31.2 31.3 32.1 33.1 34.1 35.1 36.1 36.2 37.1 37.2 37.3 38.1 38.2 39.1 39.2 39.3 39.4 39.5 40.1 40.2 40.3 40.4 40.5 40.6 40.7 40.8 41.1 41.2 41.3 41.4 42.1 42.2 42.3 43.1 43.2 43.3 44.1 44.2 44.3 44.4 44.5 44.6 45.1 46.1 47.1 48.1 49.1 50.1 51.1 52.1 52.2 52.3 52.4 53.1 54.1 54.2 54.3 55.1 56.1 56.2 56.3 56.4 57.1 58.1 58.2 58.3 58.4 58.5 58.6 59.1 60.1 60.2 60.3 60.4 60.5 60.6 61.1 61.2 61.3 61.4 61.5 61.6 61.7 62.1 63.1 63.2 63.3 63.4 63.5 63.6 63.7 63.8 64.1 64.2 64.3 64.4 64.5 64.6 65.1 65.2 65.3 66.1 66.2 66.3 66.4 66.5 67.1 67.2 67.3 67.4 67.5 67.6 67.7 67.8 67.9 67.10 67.11 67.12 68.1 68.2 68.3 68.4 68.5 68.6 69.1 70.1 70.2 71.1 72.1 73.1 74.1 75.1 76.1 77.1 78.1 79.1 79.2 80.1 81.1 81.2 81.3 81.4 82.1 83.1 83.2 83.3 83.4 83.5 84.1 85.1 85.2 86.1 87.1 87.2 88.1 89.1 90.1 91.1 92.1 93.1 94.1 95.1 96.1 96.2 96.3 96.4 96.5 96.6 96.7 96.8 97.1 97.2 97.3 97.4 97.5 98.1 99.1 99.2 99.3 100.1 100.2 100.3 100.4 100.5 100.6 100.7 101.1 102.1 102.2 102.3 102.4 102.5 103.1 103.2 103.3 104.1 105.1 105.2 105.3 106.1
Tagged: the day of the Lord My two witnesses: Revelation 11:3-6 Previously: Go and measure God’s sanctuary – Rev. 11:1-2 The scripture Rev. 11:3 – I will empower my two witnesses, and they will prophesy for 1,260 days, dressed in sackcloth. 4These are the two olive trees and the two lampstands that stand before the Lord of the earth. 5If anyone wants to harm them, fire comes from their mouths and consumes their enemies; if anyone wants to harm them, he must be killed in this way. 6These men have the power to close the sky so that it does not rain during the days of their prophecy. They also have power over the waters to turn them into blood, and to strike the earth with any plague whenever they want. My two witnesses In verse 3 we are introduced to God’s two witnesses, who dress in sackcloth and prophesy for 1,260 days. They are described as “the two olive trees and the two lampstands that stand before the Lord of the earth.” They are able to consume their enemies with fire from their mouths. They have the power to prevent rain during the days of their ministry, as well as the authority to turn the waters to blood and to strike the earth with plagues. The identity of these two witnesses is a matter of much debate among commentators. Noted biblical scholar Henry “Dean” Alford once said the 11th chapter of Revelation is the most difficult to interpret in all of the Apocalypse of John, and no doubt the identity of these two witnesses contributes to the difficulty. There are many views. The sixth seal – Revelation 6:12-17 Previously: Until their fellow slaves were killed (Rev. 6:9-11) The scripture Rev. 6:12 – Then I saw Him open the sixth seal. A violent earthquake occurred; the sun turned black like sackcloth made of goat hair; the entire moon became like blood; 13 the stars of heaven fell to the earth as a fig tree drops its unripe figs when shaken by a high wind; 14 the sky separated like a scroll being rolled up; and every mountain and island was moved from its place. 15 Then the kings of the earth, the nobles, the military commanders, the rich, the powerful, and every slave and free person hid in the caves and among the rocks of the mountains. 16 And they said to the mountains and to the rocks, “Fall on us and hide us from the face of the One seated on the throne and from the wrath of the Lamb, 17 because the great day of Their wrath has come! And who is able to stand?” (HCSB) When Jesus opens the sixth seal, terrifying natural disasters take place on the earth and in the heavens. There is a violent earthquake. The sun turns black and the moon turns blood red. The stars – perhaps meteors – fall to earth. The sky parts and the land masses shift. But these are not merely natural calamities; they are God’s judgments, and the wicked on earth know this. Rather than repent of their sins, however, they hide themselves in the earth and call upon the rocks and mountains to shield them from the wrath of God. When do these events occur? What is the great day of God’s wrath? And why do the wicked refuse to repent? How do John’s first-century readers understand this passage? And what does it mean to us today? The sixth seal The sixth seal matches a portion of Jesus’ Olivet Discourse in Matthew 24-25. Just as the second and third seals – portending sword, famine and pestilence – echo Jesus’ words in Matt. 24:6-7; and just as the fifth seal – describing martyrdom – matches our Savior’s prediction in Matt. 24:9-10; so the sixth seal – foretelling cosmic calamity – is eerily similar to Christ’s words in Matt. 24:29: “The sun will be darkened, and the moon will not shed its light; the stars will fall from the sky, and the celestial powers will be shaken.” What follows in Matthew 24 is Jesus’ return “on the clouds of heaven with power and great glory” (v. 30). The people of the earth will mourn, He says, a fitting match to the response of the wicked who know the day of God’s wrath has come. “Fall on us and hide us,” they cry to the rocks and mountains, “from the face of the One seated on the throne and from the wrath of the Lamb” (Rev. 6:16). The sixth seal previews the destruction of the first heaven and earth, some commentators say (see Rev. 20:11; 21:1). Others argue that this seal describes God’s judgment on Jerusalem at the hands of the Romans in 70 A.D. Perhaps both views are true since there are times when prophecies in scripture have both a near-term and long-term fulfillment. In any case, John’s words have terrifying relevance to his first-century readers. Most of the seven cities mentioned in Revelation 2-3 experienced devastating earthquakes in the century prior to John’s Apocalypse. Christians in these cities may graphically envision the day of God’s wrath. What’s more, earthquakes in scripture often announce the terrifying arrival of the Lord in His glory (Ex. But His final coming shakes both heaven and earth. Let’s look more closely at what occurs: - “A violent earthquake” (v. 12). While many commentators take this literally, as a great seismic shaking, some interpret this religiously (the destruction of the temple and the fall of Jerusalem) or politically (the crumbling of the once-unshakable Roman Empire). - “The sun turned black like sackcloth make of goat hair” (v. 12). Again, some see this as a natural, God-ordained occurrence such as a total eclipse of the sun or, perhaps, the smoke from a violent earthquake masking the sun’s light. Others see this from a political posture as the light goes out on the leaders of Judaism and the Roman Empire. - “The entire moon became like blood” (v. 12). Atmospheric conditions can change the color of the moon, making it appear a dark red. But for those viewing this event figuratively, this is a reference to “lesser lights” in Jewish and Roman leadership positions. - “The stars of heaven fell to the earth” (v. 13). This could be a reference to a meteor shower – a spectacular night-time show that also results in dangerous debris falling to the earth. Or, as some interpreters insist, these are men of note in Judaism or the Roman Empire. - “The sky separated like a scroll being rolled up” (v. 14). For the literalist, God is moving the heavens with the ease of a scribe closing a scroll. For others, this is the end of Judaism’s great era, or the end of the Roman Empire’s chapter in world history. - “Every mountain and island was moved from its place” (v. 14). All of creation is shaken violently in preparation for its renovation into new heavens and a new earth, although some see this in figurative terms as the dramatic end to the times of the Jews and/or the Roman Empire. While there may be good reason to see these events in figurative terms, parallel passages in the Old Testament seem to favor a more literal interpretation. Note: - Isa. 13:9-10: “Look, the day of the Lord is coming – cruel, with rage and burning anger – to make the earth a desolation and to destroy the sinners in it. Indeed, the stars of the sky and its constellations will not give their light. The sun will be dark when it rises, and the moon will not shine.” - Isa. 34:2-4: “The Lord is angry with all the nations – furious with all their armies. He will set them apart for destruction, giving them over to slaughter. Their slain will be thrown out, and the stench of their corpses will rise; the mountains flow with their blood. All the heavenly bodies will dissolve. The skies will roll up like a scroll, and their stars will all wither as leaves wither on the vine, and foliage on the fig tree.” - Joel 2:30-31: “I will display wonders in the heavens and on the earth: blood, fire, and columns of smoke. The sun will be turned to darkness and the moon to blood before the great and awe-inspiring Day of the Lord comes.” Note how R.B. Sloan helps set the stage for the rest of Revelation: “The earthquake is a consistent sign in Revelation for the destruction that immediately precedes the end (see 8:5; 11:13, 19; 16:18–19) of history and the appearance of the Lord. The repeated references to the earthquake at strategic spots in Revelation do not mean that history itself repeatedly comes to an end but that John employed the well-known literary technique of ‘recapitulation’ (see Gen. 1–2), that is, the retelling of the same story from a different ‘angle’ so as to focus upon other dimensions of and characters in the same story. “Thus, in Revelation we are repeatedly brought to the end of history and the time of Christ’s return. But John withheld his final (and fullest) description of this world’s end until the end of his document (19:1–22:5). In the meantime he used the literary technique (among others) of retelling to prepare his readers for both the traumas and hopes of human history” (“The Revelation,” in D. S. Dockery (Ed.), Holman Concise Bible Commentary, p. 672). Next: The kings … hid in caves (Rev. 6:12-17) Blessing, honor, glory and dominion: Rev. 5:13-14 Previously – I heard every creature: Rev. 5:13-14 The scripture Rev. 5:13 – I heard every creature in heaven, on earth, under the earth, on the sea, and everything in them say: Blessing and honor and glory and dominion to the One seated on the throne, and to the Lamb, forever and ever! 14The four living creatures said, ‘Amen,’ and the elders fell down and worshiped (HCSB). The four-fold doxology of all creatures borrows from the previous proclamation of the church and the angels – with one exception: the “dominion” of the One seated on the throne, and of the Lamb, is added to blessing, honor and glory. The Greek word translated “dominion” is kratos, which refers to might or mighty deed. It differs from other Greek words rendered “dominion,” such as kyriotes, used elsewhere in the New Testament and meaning lordship, and exousia, which in Acts 18, referring to the believers’ transfer from the kingdom of Satan into the kingdom of God, emphasizes freedom of choice. So why do the creatures focus on God’s might rather than His lordship or sovereignty over human choices? Perhaps it is because all creatures necessarily display the mighty acts of God in their very beings, while His lordship requires acknowledgement, and entrance into the kingdom of God requires choice. While God rules over all creation, He delegates authority to people. This is not an afterthought but an integral part of God’s divine design for mankind. In Gen. 1:26 God says, “Let Us make man in Our image, according to Our likeness. They will rule the fish of the sea, the birds of the sky, the animals, all the earth, and the creatures that crawl on the earth.” David declares in Ps. 8:6, “You made him (man) lord over the works of Your hands; You put everything under his feet.” But when Adam falls, he forfeits his dominion over the earth and concedes it to Satan. As a result, all of creation falls with Adam. The ground is cursed, and Adam must eat from it by means of painful labor (Gen. 3:17). Even more, the whole creation groans with “labor pains” beneath the weight of sin (Rom. Still, there is hope in the Lamb. The apostle Paul writes joyously, “For I consider that the sufferings of this present time are not worth comparing with the glory that is going to be revealed to us. For the creation eagerly waits with anticipation for God’s sons to be revealed. For the creation was subjected to futility – not willingly, but because of Him who subjected it – in the hope that the creation itself will also be set free from the bondage of corruption into the glorious freedom of God’s children” (Rom. Why do all creatures exalt the Lord’s dominion? Because their Creator is also their Redeemer. While the Lamb purchases man’s freedom from sin by His blood, He also sets the entire created order on a sure path to complete recovery from the corruption sin has caused. At Calvary, Jesus is consumed as a sin offering, but for the joy of what it will accomplish He endures the cross and despises its shame and today sits at the right hand of the Father (Heb. One day He will purge this world of sin, as Peter writes: “But the Day of the Lord will come like a thief; on that [day] the heavens will pass away with a loud noise, the elements will burn and be dissolved, and the earth and the works on it will be disclosed. Since all these things are to be destroyed in this way, [it is clear] what sort of people you should be in holy conduct and godliness as you wait for and earnestly desire the coming of the day of God, because of which the heavens will be on fire and be dissolved, and the elements will melt with the heat. But based on His promise, we wait for new heavens and a new earth, where righteousness will dwell” (2 Peter 3:10-13). Warren Wiersbe comments, “All of heaven’s praise came because the Lamb took the scroll from the Father’s hand. God’s great eternal plan would now be fulfilled and creation would be set free from the bondage of sin and death. One day the Lamb will break the seals and put in motion events that will eventually lead to His coming to earth and the establishment of His kingdom” (The Bible Exposition Commentary, Re 5:1). This breathtaking chapter ends with the four living creatures saying, “Amen.” The word is a transliteration of a Hebrew word signifying that something is certain, valid, truthful, or faithful. It often is used at the end of biblical songs, hymns, and prayers. The song of the elders, the proclamation of the church and the angels, and the doxology of every creature – their words of praise ring true and will be repeated throughout eternity. Where do such lofty words naturally lead? Take note of the elders, who, upon hearing the word “Amen,” fall down and worship. Next: The first seal (Rev. 6:1-2) Isaiah 34: There will be Blood Isaiah 34: Listen to the audio Isaiah 34: Download notes and a worksheet for further study Prologue Where we are: When this takes place: There is not sufficient information to know precisely when Isaiah delivers the prophetic messages of chapters 34-35. It is clear, however, that these prophecies anticipate the Day of the Lord, when He will judge the nations and deliver His people. Some commentators believe chapters 34-35 serve as an “eschatological conclusion” (an end-times wrap up) to the woe oracles of Isa. 28-33, which could place this message in the reign of Hezekiah. Key verses: Isa. 34:2 – The Lord is angry with all the nations – furious with all their armies. He will set them apart for destruction, giving them over to slaughter. Quick summary: Isaiah describes the judgments of the Day of the Lord in detail, including miraculous wonders in the heavens. In all likelihood, Edom is symbolic of the world powers that have opposed Israel and now must face the Jewish people’s “Judge … lawgiver … and King” (Isa. “In the Day of the Lord, the Gentiles will be repaid for the way they have treated the Jews and exploited their land (Joel 3:1–17). ‘Zion’s cause’ may not get much support among the nations today, but God will come to their defense and make their cause succeed” (Warren Wiersbe, Be Comforted, S. Is 34:1). Take note: Anyone who contends that Jesus is the consummate peace-love-and-joy hippie who taught “live and let live” and never spoke a harsh word or raised a hand in anger would do well to note how Isaiah, Jesus Himself and the New Testament writers depict the Messiah in both His first and second comings. Isaiah, for example, describes the Lord as “angry,” “furious,” setting the armies of the nations apart for “destruction” and “giving them over to slaughter.” The “stench of their corpses will rise,” the prophet reveals, and the mountains will “flow with their blood” (Isa. Jesus often expresses anger, especially toward the religious leaders of His day, and twice he violently drives the money changers from the Temple. A reading of His “woes” against the “scribes and Pharisees, hypocrites” in Matthew 23 reveals stinging rebukes against the religious elite of His day, and His parables of the kingdom of heaven lay out a tragic end for those who oppose Him (see, for example, Matt. 13:24-30, 36-43, 47-50; 22:1-14) What’s more, His return will be violent and bloody as He punishes those who shake their fists toward heaven and fight against the rightful Heir to the world’s throne (see Rev. 19:11-21). The Judgment of the Nations (Isa. The chapter opens with a call to the entire earth to “come here and listen.” No one is left out of this frightening message of God’s future judgment. He clearly beckons the “nations … peoples … earth … and all that fills it … the world and all that comes from it” (v. 1). What is so important that no one is exempted? “The Lord is angry with all the nations – furious with all their armies” (v. 2). In His wrath, Yahweh will slaughter countless evil soldiers, leaving their blood to flow in the valleys and their corpses to rot on the hillsides. There will be wonders in the sky as well. “All the heavenly bodies will dissolve,” Isaiah writes. “The skies will roll up like a scroll, and their stars will all wither as leaves wither on the vine, and foliage on the fig tree” (v. 4). Catastrophic events in the heavens will accompany the Messiah’s return to earth to establish His kingdom (see Joel 2:10, 30-31; 3:15; Zech. However, it is difficult to know with certainty exactly when and how these prophecies will be fulfilled. John Walvoord and Roy Zuck comment: “Isaiah 34:4 may refer to the judgment of the sixth seal in the Tribulation (Rev. 6:12-13), or to the eternal state, after the Millennium, when the sun will not be needed (Rev. 21:1). Or perhaps Isaiah was speaking figuratively of a change in the whole power structure in the Millennium when human kings will be done away with and God alone will be in control” (The Bible Knowledge Commentary: An Exposition of the Scriptures, S. 1:1084). The Judgment of Edom (Isa. Isaiah uses Edom as an example of the world, which will come under God’s judgment. The Edomites are descendents of Esau, Jacob’s older brother, and are perpetual enemies of Israel (cf. Ezek. As such, they are an appropriate representation of what the Lord will do to all nations that oppose His people. The Lord’s slaughter of Edom is depicted as “a sacrifice in Bozrah,” the capital city of Edom (v. 6). Modern-day Buseirah is located about 25 miles southeast of the Dead Sea and is a place animals in Isaiah’s day are slaughtered for sacrifice. The Jews’ practice is to offer sacrifices to God, but in this passage it is God offering the wicked as sacrifices. The Lord depicts His enemies as animals, who are sacrificed along with the fat (Lev. These nations often slaughtered and sacrificed God’s people, so now the Lord sacrifices them. Many Bible commentators believe this bloody scene depicts the battle of Armageddon in the last days. Warren Wiersbe writes: “Isaiah compares the Day of the Lord to the judgment of Sodom and Gomorrah (Isa. This is a significant comparison because, just before the coming of the Lord, society will be ‘as it was in the days of Lot’ (Luke 17:28). Tar running like streams and sulfur like dust will keep the fires of judgment burning (Gen. 14:10; 19:24). The description in Isaiah 34:10 reminds us of the fall of Babylon (Rev. 14:8-11; 19:3). We should also remember that the fires of eternal hell, the lake of fire, will never be quenched (Mark 9:43–48)” (Be Comforted, S. Is 34:1). “Edom symbolizes in Scripture the ungodly (cf. Heb. 12:16) and the persecutor (cf. Ob. 10–14), the opposite and adversary of the church,” writes D.A. Carson. “The metaphor in vs 5–7 is a grim variant of the banquet scene (cf. 25:6), dwelling on the butchery behind the sacrificial feast and using [a] current idiom to show that the whole people, from ‘young bloods’ and leading citizens (7a) to the least and lowest (6), is doomed (cf. 63:1–6)” (New Bible Commentary: 21st Century Edition, S. Is 34:1). As a result of God’s judgment, the land will seem to be ablaze – her streams turned to pitch (a flammable tar-like substance) and her soil to sulfur. The land will become desolate, inhabited only by creatures that seek out more solitary confines. Owls, ravens, jackals, ostriches, hyenas, wild goats and other animals will abound as the land becomes overgrown and uninhabitable for generations. Isaiah uses an interesting name in verse 14: The “night monster” (NASB) or “screech owl” (HCSB), literally Lilith, is noted in ancient mythology as a female night demon that inhabits desolate places. The imagery here is used to illustrate the total devastation of the heathen lands. The theme of divine vengeance dominates chapters 34-35, prompting some people to withdraw from the “angry” and “vindictive” God of the Old Testament in favor of a kinder, gentler New Testament God. Some even argue the Bible cannot be true since it depicts two entirely different Gods in the Old and New Testaments. Yet God is immutable, or unchanging, as Scripture makes clear, and He alone is the rightful Author of vengeance. Both the Old and New Testaments affirm the truth that the Lord is the “God of vengeance” (Ps. In Deut. 32:35 the Lord declares, “Vengeance belongs to me; I will repay.” Sometimes God’s vengeance is carried out through human agencies (cf. Num. “Yet no individual has God’s permission to take personal revenge,” writes Lawrence O. Richards. “The reason is that vengeance is a judicial concept. It is reserved for God, as moral and spiritual Judge of His universe, to punish those who persistently reject Him, abandon His ways, and oppress the righteous. Typically vengeance is reserved for history’s end (cf. Isa. 63:1–6), and any present time is marked by a divine forebearance that provides individuals and nations with every opportunity to repent and to believe” (The Bible Readers Companion, electronic ed., S. 428). In the New Testament, the doctrine of God’s vengeance is expressed in the Greek words dike and dikesis. The primary meaning is “justice” and communicates the fact that justice is a judicial function reserved for God alone (Rom. As in the Old Testament, vengeance in the New Testament often looks toward the end of human history (Rom. 2:1-11) and is sometimes graphically described (2 Thess. “The real wonder is not that God will certainly punish the unrepentant, but that He chose to vent His anger against sin on Christ rather than on us. Christ’s sufferings for us forever disprove the notion that a God of vengeance could not also be a God of love” (Richards, S. 428). Closing Thought Matthew Henry comments: “As there is a day of the Lord’s patience, so there will be a day of his vengeance; for, though he bear long, he will not bear always…. There is a time prefixed in the divine counsels for the deliverance of the church and the destruction of her enemies, a year of the redeemed, which will come, a year of recompences [sic] for the controversy of Zion; and we must patiently wait till then, and judge nothing before the time” (Matthew Henry’s Commentary on the Whole Bible: Complete and Unabridged in One Volume, S. Is 34:1). Copyright 2009 by Rob Phillips cf. compare Isaiah 24: The Earth Mourns and Withers Listen to “The Earth Mourns and Withers” (4.19.09) Chart: The Tribulation and the Millennium – 4 Views Prologue Where we are: When this takes place: Isaiah 24-27 forms a single prophecy. While it’s difficult to pinpoint the time in which it is given, it seems best to place it a short time before the attack by Sennacherib, king of Assyria, on Jerusalem in 701 B.C. Key verses: Isa. 24:21-22 – On that day the Lord will punish the host of heaven above and kings of the earth below. They will be gathered together like prisoners in a pit. They will be confined to a dungeon; after many days they will be punished. Quick summary: This section of Isaiah begins with an end-times perspective explaining how the Lord will judge the whole world and set up His kingdom on earth (Isa. “These prophecies reveal how God will finally deal with the rebellious nations of chaps. 13-23 so that he can bring an end to the pride and violent sinfulness that has polluted the earth. God will destroy the wicked and establish peace on the earth, and then the holy people who remain will worship God alone and sing songs to exalt him” (Gary V. Smith, The New American Commentary: Isaiah 1-39, p. 405). Because of their description of the Tribulation and Millennium, chapters 24-27 are known as “Isaiah’s apocalypse.” Take note: Notice Isaiah’s description of end-time events that are reinforced in New Testament prophecies. For example, the earth will be stripped completely bare and its inhabitants scattered (vv. 1-3; cf. Rev. 8:6 – 9:21), and the sun and moon will darken in preparation for the full revelation of Messiah’s kingdom (v. 23; cf. Matt. The Tribulation (Isa. While the immediate context of this chapter may refer to the Assyrian invasion of Judah, or to the Babylonian captivity that will occur more than 100 years later, it seems to have its ultimate fulfillment in the Great Tribulation yet to come. H.L. Willmington offers the following observations: The Great Tribulation–what it is (24:1-4, 6-13, 16b-22) God himself will lay waste to the entire earth (24:1): The earth will become a great wasteland, and the people will be scattered. All people and fallen angels will be judged (24:2-4, 21-22): No one will be spared from God’s wrath, and the fallen angels will be put in prison. Very few will survive (24:6): A curse will consume the earth and its people, who will be destroyed by fire. Happiness will no longer exist (24:7-13): All joy in life will be gone. Evil and treachery will be everywhere (24:16b-18): People possessed by sheer terror will flee from one danger only to be confronted with something even more horrifying. The earth will stagger like a drunkard (24:19-20): It will fall and collapse like a tent, unable to rise again because of the weight of its sins. The Great Tribulation–why it occurs (24:5): Humanity has twisted the laws of God and has broken his holy commands (The Outline Bible, S. Is 24:5). Isaiah uses the word “earth” 16 times in this chapter to emphasize the global impact of God’s intervention in human affairs, wielding judgment and exalting His glory. No stratum of society is spared and no portion of the earth escapes unscathed. The reason for God’s plundering of the earth is provided in verse 5: “The earth is polluted by its inhabitants, for they have transgressed teachings, overstepped decrees, and broken the everlasting covenant.” That covenant “probably refers not to the Abrahamic or Mosaic Covenants but to the covenant people implicitly had with God to obey His Word. Right from the very beginning mankind refused to live according to God’s Word (Gen. 2:16-17; 3:1-6; cf. Hosea 6:7). And throughout history people have refused to obey God’s revelation” (John F. Walvoord, Roy B. Zuck, The Bible Knowledge Commentary: An Exposition of the Scriptures, S. 1:1072). Robert B. Hughes and Carl J. Laney add, “The ‘everlasting covenant’ must refer to the moral law of God revealed in his word and written in man’s heart (cf. Rom. 2:14-15)” (Tyndale Concise Bible Dictionary, S 263). It cannot be emphasized too strongly that God is the one wreaking havoc on the earth. While people are responsible for their sinful actions, and these actions often produce great hardship for the perpetrators and for others in the process, the Lord of Hosts clearly is demonstrating His holiness and power in events that otherwise might be interpreted as a scorched-earth policy. After all, if God created the present heavens and earth out of chaos (Gen. 1:2) and judged the earth by water in the great flood (Gen. 6-9), He has every right to judge mankind’s sin in the latter days by reintroducing chaos to the created order. Ultimately, He will purge the heavens and earth of the last vestiges of sin by fire and create new heavens and a new earth (2 Peter 3:5-13; Rev. 21-22). Even the imagery of Isaiah in verse 18 harkens back to the flood: “For the windows are opened from above, and the foundations of the earth are shaken” (cf. Gen. 7:11). Matthew Henry summarizes well: The Lord that made the earth, and made it fruitful and beautiful, for the service and comfort of man, now makes it empty and waste (v. 1), for its Creator is and will be its Judge; he has an incontestable right to pass sentence upon it and an irresistible power to execute that sentence. It is the Lord that has spoken this word, and he will do the work (v. 3); it is his curse that has devoured the earth (v. 6), the general curse which sin brought upon the ground for man’s sake (Gen. 3:17), and all the particular curses which families and countries bring upon themselves by their enormous wickedness. See the power of God’s curse, how it makes all empty and lays all waste; those whom he curses are cursed indeed (Matthew Henry’s Commentary on the Whole Bible: Complete and Unabridged in One Volume, S. Is 24:1). One final note should be made before moving on. Isaiah writes that the Lord will punish “the host of heaven above and the kings of the earth below” (v. 21). The “host of heaven” may refer to the spiritual forces opposed to God, specifically Satan and demons. The “kings of the earth below” no doubt are the earthly political forces facing God’s judgment. “Those powers in the heavens and on the earth will become like cattle when the Lord herds them together and places them like prisoners . in a dungeon. Their punishment after many days refers to the great white throne judgment after the Millennium when all the unrighteous will have to stand before God and be judged for their evil deeds and lack of faith in Him (Rev. 20:11-15)” (The Bible Knowledge Commentary, S. 1:1072). The Promised Kingdom (Isa. A few will escape these terrible judgments, just as a few olives or grapes may be gleaned after the harvest (v. 13). The survivors will rejoice, raising their voices in songs of praise that may be heard from “the ends of the earth” (v. 16). This singing seems to come out of the scattered remnant, which in the light of the gospel may be seen as Jews and Gentiles alike (cf. John 11:52). “Out of this terrible devastation … will come the glorious light of Christ in his millennial kingdom (24:23; see 60:19-20; Rev. 21:23; 22:5)” (Willmington’s Bible Handbook, S. 365). If the sun and moon are to lose their luster in comparison with the Messiah, what a surpassing vision of glory awaits all who trust in Him (see Rev. 21:22-27). It’s important to keep in mind that the concept of a remnant is central to Isaiah’s teaching (see Isa. The believing remnant will view the earth’s devastation as the righteous act of a holy God; it will not be viewed in the way the people of Isaiah’s day see the Assyrian invasion – as cruel and unjust punishment. Those who receive Christ by faith today may joyfully anticipate His future physical and visible manifestation of power, glory and holiness. Closing Thought Matthew Henry writes: “Those who through grace can glory in tribulation ought to glorify God in tribulation, and give him thanks for their comforts, which abound as their afflictions do abound. We must in every fire, even the hottest, in every isle, even the remotest, keep up our good thoughts of God. When, though he slay us, yet we trust in him-when, though for his sake we are killed all the day long, yet none of these things move us-then we glorify the Lord in the fires” (S. Copyright 2009 by Rob Phillips