http___bodhi.name_bg_maya-1-fors-minor_glava-4__1.xml
http___bodhi.name_en_maya-1-force-minor_chapter-4_.xml
1.1 1.2 1.3 1.4 1.5 2.1 2.2 2.3 3.1 3.2 4.1 4.2 4.3 4.4 4.5 4.6 4.7 4.8 4.9 4.10 5.1 5.2 6.1 7.1 7.2 7.3 7.4 7.5 7.6 7.7 7.8 8.1 9.1 10.1 11.1 11.2 12.1 13.1 14.1 15.1 15.2 15.3 15.4 15.5 16.1 16.2 17.1 17.2 17.3 17.4 18.1 18.2 19.1 19.2 20.1 20.2 20.3 21.1 21.2 22.1 22.2 22.3 22.4 23.1 23.2 23.3 24.1 24.2 24.3 25.1 25.2 26.1 26.2 26.3 26.4 26.5 26.6 27.1 27.2 27.3 27.4 27.5 27.6 27.7 27.8 27.9 27.10 27.11 27.12 27.13 27.14 27.15 27.16 28.1 28.2 29.1 29.2 29.3 29.4 29.5 30.1 31.1 32.1 33.1 33.2 33.3 34.1 34.2 34.3 35.1 35.2 35.3 35.4 36.1 37.1 38.1 38.2 38.3 38.4 38.5 38.6 38.7 39.1 39.2 39.3 39.4 39.5 39.6 40.1 41.1 41.2 42.1 42.2 42.3 42.4 42.5 42.6 42.7 42.8 42.9 42.10 43.1 43.2 44.1 44.2 44.3 45.1 45.2 46.1 47.1 47.2 48.1 48.2 49.1 49.2 50.1 50.2 50.3 51.1 51.2 51.3 51.4 51.5 52.1 52.2 52.3 53.1 53.2 53.3 53.4 53.5 53.6 53.7 53.8 53.9 53.10 53.11 53.12 53.13 54.1 54.2 54.3 54.4 54.5 54.6 55.1 55.2 55.3 55.4 55.5 55.6 55.7 55.8 55.9 55.10 55.11 55.12 55.13 55.14 55.15 55.16 56.1 57.1 58.1 58.2 58.3 59.1 59.2 60.1 60.2 60.3 60.4 60.5 60.6 60.7 60.8 60.9 61.1 62.1 62.2 62.3 62.4 63.1 63.2 63.3 63.4 63.5 63.6 64.1 64.2 64.3 64.4 65.1 66.1 67.1 67.2 67.3 67.4 68.1 68.2 68.3 68.4 68.5 69.1 69.2 69.3 69.4 69.5 69.6 70.1 70.2 71.1 72.1 73.1 74.1 75.1 76.1 77.1 77.2 78.1 78.2 79.1 79.2 79.3 80.1 80.2 81.1 81.2 81.3 81.4 81.5 82.1 82.2 83.1 83.2 84.1 84.2 85.1 85.2 86.1 86.2 87.1 88.1 89.1 89.2 89.3 90.1 90.2 90.3
Ароматът на ранното утро ме изтръгва от хаотичните ми сънища. Веднага става тихо. Как да задържа това тънко равновесие, крехкото мостче между съня и будното състояние, когато още ги няма безпокойствата и грижите, когато още не са успели да те връхлетят мислите за предстоящия ден? Струва ми се, че тези мигове са началото на пътя в съвсем друг свят, но това състояние е толкова неустойчиво… Да заспя ли отново или да се събудя? Устойчивата и привичната ми реалност така силно ме привлича с магнита на впечатленията, че нямам сили да противостоя на тази тяга… и аз самата не забелязвам как се оказвам на дървената площадка, която свързва къщата на хазяите с къщата за гости. Слънчево е, на небето няма нито едно облаче, но съвсем не е горещо. Златна есен… само че не е толкова кратка както у нас, но все пак даже тук тази прелест се изплъзва – не към зимата, а така, към делничността… Гонитбата за вечно щастие е гонитба за призрак. Кадифено слънце, лека прохлада, удивително звъняща тишина, така съзвучна на това време на годината – аз успявам да уловя нещо най-най- и като че потъвам в дълбочината на тези усещания… поне за малко… Шафи вече е довтасал. Лека закуска и веднага на покрива, под големите, кичести дървета, на стария шезлонг, който не само ще приеме тялото ми, но и ще смеси в странна плетеница моите мисли и чувства с настроенията на тези, които са мечтали тук преди мен и с цялата безкрайно дълга история на тези места. “Какво още ми е нужно?” – лаская се от тази мисъл, но после я отхвърлям. Слънчевият покой, прахът на епохите… внезапно нахлу тревожност. От какво? Като че някакъв образ се опитва да си проправи път… или работата е там, че доволството и тревожността са неразделна двойка. През ранното ми детство, в разгара на Нова година или Рождения ми ден, изведнъж ме обхващаше разбиране за това, че след няколко часа всичко ще свърши, лицата на хората ще престанат да бъдат предвзето усмихнати, лампичките ще угаснат и отново ще започне грубото ежедневие. Аз се вглеждах във възрастните и разбирах, че празникът е като радушна маска на техните лица, това е само отвън, не е истинско. Това беше толкова ужасно, че аз незабавно отхвърлях задушаващата тревожност и се понасях с вопли към приятелките си, за да продължим да се веселим. А накъде да се понеса сега? Ето аз пораснах, няма го вече безгрижното самозалъгване. Обикновената радост от златната есен, надутата радост на празника или бездейната умиротвореност – всичко това може да бъде само временен отдих, малка почивка пред нещо неизмеримо по-завладяващо и грандиозно. – Какви планове имате за днес? – главата на Шафи се пъхна в люка, водещ към покрива. – А какви са предложенията? – О, предложенията са много. Трябва само да изберете. (Само!… Ми то в това “само” е “солта” на живота). Мога да Ви закарам в планината, тук на няколко часа път има три забележителни места – Гулмарг, Сонмарг, Пахалгам. Всяко от тях е красиво по своему, затова бих Ви посъветвал да ги посетите всичките, а можете да започнете с всяко едно. Впрочем, за планината трябва да се тръгне рано сутрин, затова днес е по-добре да направите пътешествие с лодка по езерото. Това ще отнеме към шест часа, ще разгледате големия парк с цветя. Това е много занимателна разходка. – Идеята с лодката ми харесва :) На Шафи, изглежда, също му харесва, че аз така бързо се съгласявам. – Значи, веднага след закуска ще Ви чака шикарата (така наричат местните гондоли). Независимо от пълноценната мимикрия на грижовен хазяин, на него не му се удава да ме излъже със своята външна дружелюбност. И на глупака му е ясно, че най-вече той иска да изкара пари, затова би било доста необмислено просто да приема предложението му без да изясня подробностите. – Колко ще струва това? Съдейки по това, че въпросът явно го смути, аз съм попаднала в десетката). – За Вас, кота моя специална гостенка, това ще струва само 30 долара. Не е евтино! За същата цена мога да си направя екскурзия в Европа, наистина без личен гид и с автобус, но все пак… Дали да му кажа , че смятам тази цена за твърде висока, или да премълча? Какво ли става с него? Като че ли изпитва недоволство, примесено наполовина със смущение… сигурно разбира за какво си мисля. Страховете са си страхове, но ми е жал за парите и трябва да преодолея неловкостта – искам сама да си строя живота, а се да взимам покорно и сляпо това, което се опитват да ми натрапват. – Това не е евтино. Какво ще кажете за добра отстъпка? Не мога да си кривя душата – добър актьор е и все пак успява да ме въвлече в своята игра. Лицето му се изкривява в скръбна гримаса, все едно че разговорът започва да му носи страдания и в този момент аз чувствам определен изблик на неловкост и даже чувство за вина за това, че не искам да му платя толкова много. Впоследствие за разбрах, че това е любимият трик на индийците, когато искат да получат от теб три, че дори и десет пъти по-висока от обикновеното цена – в отговор на учудването или недоволството ви от високата цена, те изиграват още по-голямо удивление или недоволство от теб, като ти показват че на теб вероятно цяла нощ са ти се присънвали кошмари, ако си мислиш, че те те лъжат и искат тройна цена, а пък то всъщност те ти правят отстъпка и сега те самите не искат да си имат никаква работа с теб, защото ти си свиня и не си оценил това, че ти правят услуга… Ако си в по-близки отношения с индиеца, отколкото просто минувач с минувач, то той най-вероятно ще изобрази страдание, давайки ти да разбереш, че много иска да ти направи отстъпка, но не може, ама хич не може и ти като не желаеш да изпитваш чувство на вина, най-вероятно ще се съгласиш с неговите условия, като повярваш на своя “приятел”. Те на това и разчитат. – Мем, това и така е специална цена, повярвайте ми. Вие, разбира се, можете да излезете на улицата там на Вас ще Ви предложат различни екскурзии, може би дори и по-евтини, но къде ще ви откарат не е ясно. Това е точно така! Веднага си припомних всички ужаси на Делхи, от които вече не се надявах да се измъкна. – Повярвайте ми, не си мислете, че много ще спечеля от това. Плащам на собственика на шикарата по-голямата част от парите, плащам на лодкаря за неговата работа, плащам и на полицията нещо като данък и накрая ми остава съвсем малко, а сега в семейството работя само аз, Вие знаете, че тук постоянно сме във война. Преди аз и сам бих Ви возил по езерото безплатно като приятел… Толкова ми е неловко, че се налага да ви взимам пари, но нямам друг избор. Неговата реч, подправена със съответната мимика, ми направи впечатление и аз като че отстрани се чувам, че се съгласявам, казвам, че за мен е радост да помогна на неговото голямо семейство. “В края на краищата това е по-сигурно, даже и да давам отгоре”, – опитвам се да отпъдя по-далеч смътното чувство, че все пак са ме излъгали, при това безсрамно, като са засегнали чувствата ми. Омлетът съвсем не е такъв, с какъвто аз съм свикнала, като че ли са го правили без мляко, яйцата просто са счупени и разбъркани. И на вид не е вкусен… а на вкус – много даже го бива! Сипвам отгоре му горещ шоколад и бегом към водата, слънцето и уединението. Хвърлям в раницата си тефтера, фотоапарата, томчето на Кришнамутри, бутилка вода и съм готова за пътешествието. Самата дума “шикара” съответства на общия дух на предстоящото пътешествие, за което ми се налага да плащам доста внушителни според местния стандарт суми. Чувствам се като дъщеря на милионер, около която заради парите й се върти светът. Това не ми доставя особена радост, защото не съм помирисвала никакви милиони, а очакванията на всички индийци са такива, все едно че ги имам. Този път ми се падна съвсем различен от вчерашния лодкар: на средна възраст, с предизвикателен поглед и презрително изкривена уста. Всячески се опитва да създаде впечатление, че изобщо не му пука за нищетата, в която е принуден да живее и че не изпитва никакъв пиетет по отношение към мен в отличие от всички останали местни жители и че сам си е господар, даже и ако работи за някого. В това предизвикателство има болезненост, изсилване, напрежение, като че следи постоянно за всяко свое движение, за да не разруши този образ, създаден с такъв напън. Не искам да мисля за този човек. Искам да чета книжка, да мечтая, да се търкалям на възглавниците… Той седи на носа на шикарата, далеч от мен и аз се скривам зад перденцата. Лодката бавно се плъзга към слънцето и далечните високи планини. Отварям си тефтера… като малка обичах да опитвам книгите “на вкус”, а по-точно “на аромат” – отваряш книгата, вдъхваш аромата й между страниците – някои миришат застояло, скучно, други – жизнерадостно, многообещаващо, ето и сега все едно се върнах в детството си и автоматично помирисах страниците на тефтера. Вече съм забравила какво е това – да пишеш просто за себе си… постоянно отхвърлям натрапчивото желание да придам на написаното някаква форма, да го “пригладя”… та нали пиша това за себе си, само за себе си, това не е статия… ама че ужас… не става… не става да отпусна мислите си просто да текат на хартията без натрапчива цензура… да … журналистиката – това е по-зле от проституцията… трябва да се уча на всичко отново – на радост от простата дума, на независимост от вкусовете и капризите на издателя и потребителя. Аз съм съвършено свободна и изведнъж откривам, че не мога да се възползвам от това. Трябва да направя усилие, да разкъсам официозното вцепеняване, което ми пречи на думите свободно да се изливат, то нали това е толкова просто – да бъдеш искрена със себе си… просто… действително ли е просто? Даже е смешно… ми как така може да бъде… Всъщност, едно от най- мъчителните състояния е всекидневността (ежедневния бит). В тези моменти (какви моменти, векове!) не ми се иска нищо, освен това да ми се иска поне нещо! Това е мъчителна пустота, от която през цялото време се опитвам да избягам където и да е, да получа каквито и да са впечатления, но тя през цялото време ме настига, често неочаквано и тогава в самия разгар на действието, всичко изведнъж става сиво и неинтересно. И когато разбирам, че никакви хитрости не могат да отстранят тази сивота, състоянието ми става съвсем мрачно – а как да живея по-нататък? Да чакам само да ми мине? Не… виждала съм как става: отначало чакаш няколко часа, после няколко дена, а после изпадаш в депресия, от която има два изхода: или лудница, или работа от сутрин до вечер, т.е. това е същата тази лудница. Трябва да намеря някакъв изход, защото е невъзможно да се живее така. Хората живеят, да, но аз, аз не мога да изгния жива, не искам. Трябва да намеря изход… Не искам да живея така, все едно, че всичко вече е изследвано и известно, все едно, че вече е доказана фаталната неизбежност на ежедневието, та нали ми е абсолютно ясно, че светът в нас така си и остава тайна, но най-ужасното е това, че тази тайна с времето престава да бъде тайнствена, става плоска и сива и с всеки изживян ден аз стъпка по стъпка се превръщам в буца унила сивота. И плътта ми ще бъде сива, и кръвта, и мозъкът, и сърцето… как бих могла да се примиря с това? Колко са били революционерите, които са се опитвали да преобърнат свето около себе си, които не са ги устройвали само разговорите и мечтите за свобода, нужна им е била съвсем истинска свобода, а къде са тези революционери, които не ги устройват разговорите за вътрешната свобода? Нима всичко е толкова безнадеждно? Някога са вярвали, че земята е плоска, че атомът е неделим, че е невъзможно да се лети, че звездите са залепени за небето… но това не пречи да се живее, не пречи да се обича и диша, в края на краищата какво значение има – залепени ли са или са завързани? А непоколебимостта на ужасната неизбежност на тази сивота, на тази пустота, която застига всичко – това е съвсем друго. Вечно, спазматично, безнадеждно бягство от скуката, разочарованията и умората… Нима природата на човека е именно такава? Какво ще се промени от всичките тези мисли? Пускам ръка във водата – тя е топла, тъмна и чиста. На половин метър под повърхността има гъсти, здрави водорасли, те се издигат от тинестата дълбочина, пухкави и плашещи… С крайчеца на окото си виждам приближаваща се лодка… ле-ле! Колко цветя има в нея! Малък, почти черен като че мумифициран човек, хваща с ръка нашата лодка и придърпва своята така, че да се изравни с мен лице в лице. Без да каже нещо, ми протяга едновременно няколко букета, като почти не ми оставя никакъв избор – създава се впечатление, че ако не протегна ръце и не ги взема, те ще паднат във водата. В изражението на неговото лице са се смесили решителността да продаде тези цветя каквото и да става и тъга, като че той вече знае, че е загубил сражението. Ръцете ми автоматично се протягат към цветята, но аз веднага се спирам и поклащам глава. – Не ми трябват цветя. – Те са много евтини, мем. – Не ми трябват, нито евтини, нито скъпи, – тогава аз още не знаех, че в Индия най-добрият начин да се откачиш е просто да си продължиш по пътя без да се оглеждаш и без да реагираш, защото всяка реакция ще бъде интерпретирана като възможност за продължаване на контакта, а значи и възможност да ти пробутат стоката. Аз самата някога действах точно така, когато като тийнейджърка продавах на Арбат военни фуражки и командирски часовници на чужденци, – бях толкова настойчива, че можех да вървя след някой дружелюбен на вид чужденец през целия Арбат, умолявайки го да купи поне нещо. Обикновено това завършваше успешно, така че този трик ми е добре познат, обаче след толкова много години просто съм го забравила. – Мем, тези цветя са вашето щастие. Днес е голям празник, много голям празник, направете малък бизнес за моето семейство. – той говореше много лош английски, но смисълът на неговите думи ми беше абсолютно ясен. Аз погледнах към лодкаря с надеждата, че ще ме защити от тази пиявица, но лодкарят като че беше на негова страна, защото гледаше на другата страна и се правеше, че не забелязва нищо. Няма да стане! Ще ти покажа кой кой е! Макар и да ми е неудобно, че вероятно ще предизвикам неприязън към себе си у търговеца на цветя. – Искам да карате по-нататък! – Мем, моето семейство ще се моли за вас, мем, погледнете колко са красиви, – търговецът се засуети, но нашата лодка безжалостно се отблъсна и ние заплувахме по-нататък. Възникващите в такива ситуации емоции приличат на тези, които съпътстват разните истории за бездомни животни – има даже любители, които правят приюти за котки и кучета, те са пропити от жал към нашите по-малки братя и напълно искрено смятат, че кучешкото и котешкото щастие се състои в четири стени, мек диван и топла тоалетна. Даже ми е странно защо те не забелязват колко има наоколо бездомни врани, колко неустроени и просто с тежки съдби врабчета, лисици и таралежи… Няма по-голяма глупост от “очовечването” на животните, като им желаем човешко щастие, което, между другото, още не е направило нито един човек щастлив. И съжалението, възникващо към индийците е от същата категория. Тези хора сами избират начина си на живот и сега вече не мисля, че те са нещастни жертви на ужасни обстоятелства. Дълго време сърцето ми се обливаше в кръв като гледах как малките индийски деца (колко невероятно красиви са децата в Индия!) играят направо в изтичащите потоци помия, в боклука, пълзейки от една огромна купчина лайна към друга, но на лицата им (ама колко са красиви само!) няма това страдание, което аз автоматично си доизмислям. Дори точно обратното – усмихнати, енергични, в тях се усеща страст към нежността. А когато пътувам в автобуса или влака и виждам с широко отворени очи как прилични на външен вид “културни” индийци хвърлят направо под краката си остатъци от храна, опаковки, обелки и всякакви боклуци, така че след пътуването всичко потъва в отпадъци, то тогава започвам малко по малко да разбирам, че това е техен избор, те живеят така, защото така искат. Лежа си на възглавниците, съзерцавам откриващите се от всички страни простори и чувствам едва ли не физическо удоволствие от това, погледът ми не се натъква на стени и прегради и мога безпрепятствено да гледам в далечината. До брега има стотина метра, успоредно минава път и редките коли по него ми изглеждат като играчки от това разстояние. Още по-нататък се слива с хоризонта дълга невисока планина. Тук-там в подножието на планината има красиви неголеми хотели. Някога те са били пълни с туристи, а сега стърчат като безсмислени паметници на мирното минало. Засега срещнах тук само един турист – японеца, но затова пък вече успях да видя немалко местни жители, безкрайно загрижени за това как да хванат някой турист или как да изкарат от него пари, или поне да поговорят с него и да го пипнат. Отляво тук-там се срещат на групички къщи на малки островчета, а далеч напред няма нищо, съвсем нищо, освен далечната планина, обгърната от едва забележима мъгла. (Дали да не отида утре в Сонмарг…) Това е все то – смътното, но настойчиво желание да отида най-накрая на такова място, където истински да ми хареса. Може би там… Още една лодка изплува, като че из под водата и се насочва към нас. Пак ли ще ме ухажват? Покой ми се приискал, купих тази екскурзия по езерото… Възникналото раздразнение изчезна, когато видях, че в лодката има само две момичета. Съвсем мъничко – към пет годишно вероятно… а по-голямото е на около дванадесет? Ама че очи… та малкото съвсем не изглежда като дете, което се нуждае от опека. По навик отначало изпитвам нещо като умиление при вида на такова крехко създание, но все едно се спънах когато се натъкнах на погледа й – тежък, като на възрастна жена. Да… струва ми се, тук всичко е по-различно и даже децата не приличат на деца. Застинали без движения по лодките си, ние бавно се сближаваме, но щом само бордовете меко се удариха един в друг, по-голямото момиче с внезапно неуловимо движение хвърля на коленете ми голям едър влажен лотос и в този момент още няма и сянка подозрение, че това може да се превърне в неприятност. Усмихвам се широко, като си мисля, че съм се харесала на тези момичета, щом те са решили по този начин да ме приветстват. Момичето като видя моята усмивка, неочаквано хищно се озъби и се хвана за края на нашата лодка като малко животинче, което няма намерение да я пусне за нищо на света. – Хандрид рупиз, мем! – поиска тя, протягайки толкова настойчиво ръка, че почти ме удари по ръцете. – Какво? Сто рупии? (аз какво, да не приличам на глупачка?) Я си прибирай цветенцата… Възмущавайки се, се опитвам да върна цветето обратно, но тя със сила го отблъсква. Ама че маниери! – Ей, приятелко, не ми трябва цветето ти! – Но Вие вече го взехте! – момичето се превърна в сова, хванала в ноктите си мишка, погледът и е студен, гласът – изискващ. – Аз съм го взела??? Ти ми го хвърли, какво, забрави ли? – Мем, Вие взехте цветето, сега го платете. Това цвете е свещено, Вие сте длъжна да го купите. – Нищо не съм длъжна! Вземи го веднага обратно, иначе ще го изхвърля, – правя гневен жест, като показвам, че сега ще изхвърля цветето далеч във водата, но се уплаших да го направя – ами ако се счупи? Тя ще започне да иска пари с двойно по-напористо. Викам на помощ лодкаря, но тази свиня казва с почти презрителен вид, че ако съм взела цветето, то трябва да го платя – такива били местните обичаи. Започвам да обяснявам, че нищо не съм взела и се чувствам пълна глупачка, която се оправдава пред възрастен чичко. А можеше да ги заплаша с полицията, та това си е истински обир, но аз не можах да реагирам… Да вървят по дяволите, ще им платя минимално… един долар ще ти стигне ли? Вземи петдесет рупии и се махай. Все едно излъгаха ме като глупачка… И на всичкото отгоре като шлейф пълзи усещане за неловкост: и пред лодкаря и даже пред момичетата, които ме излъгаха! Край! Стига толкова! Казвам на лодкаря самостоятелно да се оправя с търговците и да не им позволява даже да се доближават до мен и го заплаших, че ще се оплача на “шефа”, ако още веднъж ми се наложи да се боря за лично си пространство и когато след половивн час наблизо се появиха поредните търговци-ботаници, той отчаяно заразмахва ръце като им викаше нещо и лодката им ни заобиколи. Шумоленето на веслата, водата, струяща направо в дланите, ръцете, застинали над водата, мислите, изплъзващи се от ръцете… времето потече на тласъци, ту застивайки като прозрачен облак, ту побягвайки като ручей. Та те разговарят… те определено разговарят една с друга! – враните, които прелитат над главата ми. След час или два отдясно се появи голяма градина с широки стъпала, изкачващи се в планината. Трябва да се поразтъпча… слизам от шикарата и цялата крайбрежна суета затихва малко и се обръща към мен. Вървя по пристанището като се свивам от необикновеното и неразбираемо внимание на всички полове и възрасти. Защо главите на жените са скрити под кърпи? Защо когато ме виждат те срамежливо покриват лицата си? Някои дори се обръщат на другата страна смеейки се, то ли от смущение, то ли поради това, че външният ми вид им се вижда нелеп. Кой ги знае… Ама като че ли няма нищо смешно в мен: панталон, риза от лека, но непрозрачна тъкан, всичко е чисто (а може би това е причината? :), всичко съответства на местния морал, поне доколкото ми е известно… Какво се притеснявам пък аз в края на краищата! Какво ме засяга мен защо се смеят тези хора? Упорито се опитвам да убедя сама себе си в това, че всичко това са глупости и вървя по-нататък, стараейки се да не обръщам внимание на притеснението. Из редовете със сергии важно обикалят индийци от крайно малобройния в тази страна “middle class”. Ама колко нелепо са облечени само! На фона на тълпите дрипльовци, с които е пълна Индия, тези изглеждат важни и демонстрират своето надуто достоинство на всеки ъгъл. Съвсем като деца… разрешили са из да поиграят на възрастни и всичко, което могат е карикатурно да изобразят собствената си вожшност, обаче се вижда, че всичко това е неестествено, нищо не стои зад това. Няма го гланцът на тази социална независимост, която е свойствена на болшинството европейци от средната класа, има само наивно желание да се изфукат. Какви празни лица… какви неприятно очи… Ама само колко вехтории има тук! Всички лавки са препълнени чак да тавана с пластмасови играчки, ключодържатели, огледала, гердани, шноли, чехли, касети, химикали, брави, изкуствени детски роклички, паунови пера и т.н. и т.н. и всичко това е с най-отвратителното качество, което можете да си представите. Тъпо зяпам едра индийка с яркорозово сари, върху което е облечена износена блуза с турски орнаменти. Тя с упоение рови в тези дреболии и изглежда като важна дама в бижутериен магазин. Черната й коса е зализана с нещо мазно (каква гадост…) и е сплетена на плитка, по ръцете си има десетки тънки гривни, които дрънчат при всяко движение. И какво – цял живот звъни така??? Яркият лак на ноктите се е обелил, дебелите й пръсти са окичени с пръстени от блестящ жълт метал… Какво правя? Мъчително раздвоение: от една страна ми е неприятно да ги гледам, от друга – ми е любопитно. И не че получавам удоволствие от взирането в това, не… смешно е все пак: червеното петно на челото на жената леко се е олющило и изглежда като паднала боя, движи се трудно, въпреки, че е още млада. На нея просто й харесва да се движи така! По дяволите, та тук всички са такива! Походката им… Просто някакви пингвини, а не жени: пръстите им са насочени навън, бавно се поклащат като пристъпят от крак на крак, все едно се опитват да си окачат корема пред себе си между краката. И даже младите обезпечени индийки, които още не са успели да натрупат тлъстини и деца се движат точно по същия начин. Абсолютно ирационално усещане за съприкосновение на неизбежното бъдеще със сегашното – коремът още го няма, но той вече съществува виртуално, в това има някаква обреченост и когато сега говорят за приемствеността между поколенията, за хилядолетната индийска култура, то най-напред пред моя взор изплува не някой йог и не статуята на Шива, а именно този несъществуващ корем. Изобщо не мога да си представя такава жена да тича или да танцува, или въобще да прави нещо непринудено и естествено. Изглежда, че бедните жени така са се сраснали с това единствено място (с кухнята) където могат да се почувстват господарки поне на нещо, че всичко, което им е нужно в този живот е да се научат да се придвижват между печката и масата. Образът на индийската красавица, облечена с въздушно сари, слязъл от екрана на киното през моето детство, съществува в реалността само на опаковките от сапун. – Мем… Какво има пак? Мустакат индиец с овехтяла риза, която някога е била бяла. Гледа угоднически и аз отново не мога да обърна гръб на такъв безобиден и усмихващ се човек. – Може ли да се снимам с Вас? Семейството ми ще бъде щастливо, ако се съгласите. Как да постъпя? Не искам да се снимам, но не успявам да измисля причина и махвайки с ръка се съгласявам. Е, сега денят му не е изживян напразно… възбудено ръкомахайки, хваща за рамото някакъв минувач, обяснява му къде и кога трябва да натисне, събира цялото си семейство: жена и две охранени деца (колко са уродливи децата в Индия!), събира ги около мен така, че аз да остана на преден план, вдига високо глава, разтяга уста в усмивка и дава знак – натискай копчето! След щракването ме умолява да постоя още няколко секунди, търчи да превърти лентата и отново застава в поза. И отново тази сюрреалистична картина като видът на неподвижните фигури на сближаващите се лодки – жената и децата през цялото това време стоят неподвижно като картонени принадлежности, все едно, че не им пука за нито за мен, нито за каквото и да било. Може би спят? Този път индиецът превзето протяга лявата си ръка, а дясната слага на кръста и заприличва на някаква войнствена карикатура от шаржовете в старите съветски вестници. Може би той просто иска да разсмее някого, да направи смешна снимка? Не, не… той е сериозен и останалите хора не се усмихват… Като се подхилвам и злорадо си мисля за това, какви задници са те все пак, се пъхвам в едно кафене в търсене на прохладно ласи – това е нещо като айран. Не, благодаря, не искам нищо сладко – опитах по пътя от Делхи тези сладкиши… можеш да си счупиш зъбите… И сладолед не искам, надписът “сто процента сигурно” изобщо не ми вдъхва надежда. Всичко, което не преминава през термична обработка може да те прати на болнично легло за месец я с тиф, я с туберкулоза. Пак ме зяпат… двама индийци, явно преценяват дали могат да се запознаят с мен. Чак ми се повръща при мисълта за това, допивам си и си тръгвам. Не е красива все пак тази градина: от всички страни стърчат еднообразно невзрачни цветя. Грапавият каменен улей, по който се оттича водата се е покрил с хлъзгав противен зелен налеп. Окосени зелени площи, по които се разхождат очовечени пауни и нито един чужденец. Безрадостно е всичко това… не правят впечатление на почиващи хора, тежест витае във въздуха. И не ми харесва това място, уморих се – то ли от това непрекъснато внимание, то ли от това, че в целия Кашмир аз съм единствената туристка. Стига ми толкова – връщам се на лодката. Отхвърлям с ентусиазъм предложението на лодкаря да ме закара на лотосова плантация. Плантация… и лотоси… – още един сблъсък на моите фантастични представи за Индия с айсберга на всекидневието. Колкото са по-фантастични очакванията, толкова по-прозаична е реалността. Може именно тези очаквания да ни тровят? Заедно с това се отказвам от конвейера на махатмите, от комбината на кама-сутра и от симпозиума на дервишите, искам просто да обядвам и да се повозя през останалото време там, където има по-малко хора и повече природа. Преди десетина години, когато тълпи опиянени туристи са бъкали из Кашмир, моят Вергилий видимо е чувал неща и по-така и съдейки по блесналите му очи, усети най-накрая нещо като естествено сродство и ме закара на миниатюрно островче, на което се бяха побрали храм, огромно дърво и малък ресторант във вид на кораб. Качвам се на покрива (от детството си обожавам покривите!) и сядам в сянката на голямо, разклонено дърво. Най-горещата част на деня е и както обикновено ме наляга апатична вялост, иска ми се да се разпадна в креслото и мозъкът ми да се превърне на каша. Понякога, ако не се поддам и продължа да се държа така, като че преживявам подем на силите си, ми се удава да отхвърля тази леност, но сега нищо не се получава. Нямам сили за нещо, жега… Отново плуваме нанякъде… а какво – много даже си е живописно местенцето… “улиците” между плаващите къщи са толкова тесни, че короните на дърветата се преплитат, образувайки над главата ми причудливо сплетен зелен тунел, пронизан от слънчева светлина. От гъсто обрасналата вода и едрите, дебели и извити листа поглеждат големи розови лотоси. …Сигурно е към пет? Слънчевият ден се приближава към края си, в шест в Индия вече се стъмва. Във времето преди залеза във въздуха витае особена умиротвореност, така ми се иска да замра и да задържа това състояние, но то се изплъзва – между дърветата, в леките вълнички на водата, във вечната прохлада… Шафи… ми да, той вече стърчи на кея, лицето му изразява очакване на моите възторжени коментари, но аз днес повече не съм вежливо момиче. Дали да вляза в тон с неговата сладникава физионочия? … не, противно ми е… Не разбирам как живеят така… нерекъснато играят, не се съобразяват със себе си… А може би вече на тях е им е противно? Може да им харесва да водят тези разговори, които напомнят на предъвкването на тоалетна хартия? Нима някога и аз ще стана такава и на мен ще също ще ми бъде все едно с кого и за какво да говоря? Олеле… чак ме втресе при тази мисъл. – Отлична място за медитация! – гласът на Шафи ме настигна и на покрива. Интересно, какво ли има предвид под медитация? – А ти самият медитираш ли? – Не, мем, аз съм мюсюлманин, но знам, че медитацията е много хубаво занятие. – Ха, Откъде можеш да знаеш, ако не го правиш? – Много свети хора правят това в нашата страна, затова знам, че това е ного добре. – ОК, Шафи, тъкмо се канех да се правя това, така че се погрижи никой да не си пъха носа тук, разбрахме ли се? Не спирам да се чудя на това колко безкрайно далеч са хората от всякаква яснота и даже от стемежа ъкм нея… Впрочем, какво чудно има в това? Просветлените същества съвсем не ходят на тълпи наоколо, така че на какво се чудя, че засега все още не съм срещнала нито един човек, който би могъл поне в някаква степен смислено да обясни какво има предвид като говори за просветление, нирвана, самадхи и други “отвъдни” неща. На покрива най-накрая съм в безопасност: тук няма да дойде никой външен. Чак тук си позволявам да се освободя от напрежението, като че ли то ме защитава от нещо! Монотонното далечно пеене прилича на отчаян тъжен зов… А, нали точно днес беше религиозният празник… но какво значение има това? Защо си спомних за това? … Затварям очи и се опитвам да успокоя мислите си, искам те да изчезнат изцяло за известно време. Даже незначително време, прекарано в пълна неподвижност може да доведе до доста необикновени усещания – обикновеното усещане за физичестоко тяло може да започне да се разтваря. Сега се усещам като безформена еластична маса, която се набира в движение – нещо някъде се свива, бавно прелива, мести се от една страна на друга, клати се като махало, изтича надолу… Покривът под главата ми се разкривява на различни страни и аз всеки момент ще се плъзна от него… А сега съм под покрива и той ме притиска… Тези явления са ми привични – това ми се случва от ранното ми детство. Аз съм опитвала да говоря за това с родителите и приятелките си и си изясних, че никой не изпитва нищо подобно. Всичко това не ми харесваше, защото ми пречеше да заспивам и ми изпитвах само дискомфорт и аз даже се ядосвах, че не мога да заспя нормално като всички, а съм принудена да ставам участник на странните игри на природата. После се появи изследователски интерес. …Да отида ли утре в планината? – Шафи! Искам утре да отида в планината! – Прекрасно, мем. Ще Ви бъда гид. Неочакван обрат. Момчето, разбира се, е услужливо, но перспективата да прекерем с него целия ден хич не ме привлича. – А там ще ми е необходим ли гид? – старая се да задам въпроса си така, че той да не разбере защо го задавам и отново усещам как се надига специфичното гадене при отравяне с неискреност. Колко е противна тази загриженост за мнението на всеки човек за мен, с който аз волно или неволно се сблъсквам! Ненавиждам тази слабост, това толкова ми пречи да живея… все едно, че бодлив многостен засяда някъде в душата ми и после опитай да го изплюеш, само с кръв излиза… и не стига това, ами поради това аз непрекъснато попадам в ситуации, които не ми харесват! – Разбира се, това е планина, можете да се загубите. Думата “планина” ми прави необходимото на Шафи впечатление и ми позволява да оправдая своята слабохарактерност – сега мога да се успокоя с това, че не съм имала избор – все пак това е планина… – Значи, утре в шест сутринта (шест сутринта??? И тук то ме настигна и ме хвана в своите безжалостни лапи!) Ще имате приготвена закуска. Лека нощ, мем. Отдалечаващи се стъпки, скърцане на парапет, някой изквака, някъде се засмяха – и тишина… Четири дена в Индия и нищо не се случва! Къде са мъдреците, учителите,местата на силите и тайнствените храмове? Същото всекидневие както винаги, при това и с постоянно напрежение… Планина… В планината всичко ще бъде различно.
1.1 1.2 1.3 1.4 1.5 2.1 2.2 2.3 3.1 3.2 3.3 4.1 4.2 4.3 4.4 4.5 4.6 4.7 4.8 4.9 4.10 4.11 5.1 5.2 6.1 7.1 7.2 7.3 7.4 7.5 7.6 7.7 8.1 9.1 10.1 11.1 11.2 12.1 13.1 14.1 15.1 15.2 15.3 15.4 15.5 15.6 16.1 16.2 17.1 17.2 17.3 17.4 17.5 17.6 18.1 18.2 19.1 19.2 20.1 20.2 20.3 20.4 20.5 21.1 21.2 22.1 22.2 22.3 22.4 22.5 23.1 23.2 23.3 24.1 24.2 24.3 25.1 25.2 25.3 26.1 26.2 26.3 26.4 26.5 26.6 26.7 26.8 26.9 26.10 27.1 27.2 27.3 27.4 27.5 27.6 27.7 27.8 27.9 27.10 27.11 27.12 27.13 27.14 27.15 27.16 27.17 27.18 27.19 27.20 27.21 27.22 28.1 28.2 29.1 29.2 29.3 29.4 29.5 30.1 31.1 32.1 33.1 33.2 33.3 33.4 33.5 34.1 34.2 35.1 35.2 35.3 36.1 37.1 38.1 38.2 38.3 38.4 38.5 38.6 38.7 38.8 38.9 39.1 39.2 39.3 39.4 39.5 39.6 39.7 40.1 41.1 41.2 41.3 42.1 42.2 42.3 42.4 42.5 42.6 42.7 42.8 42.9 42.10 42.11 42.12 43.1 44.1 44.2 44.3 44.4 45.1 45.2 46.1 47.1 47.2 48.1 48.2 49.1 49.2 50.1 50.2 50.3 51.1 51.2 51.3 51.4 51.5 51.6 52.1 52.2 52.3 52.4 52.5 53.1 53.2 53.3 53.4 53.5 53.6 53.7 53.8 53.9 53.10 53.11 53.12 53.13 53.14 54.1 54.2 54.3 54.4 54.5 54.6 55.1 55.2 55.3 55.4 55.5 55.6 55.7 55.8 55.9 55.10 55.11 55.12 55.13 55.14 55.15 55.16 55.17 55.18 55.19 55.20 55.21 55.22 56.1 57.1 58.1 58.2 58.3 59.1 59.2 59.3 59.4 59.5 59.6 59.7 59.8 59.9 59.10 59.11 60.1 60.2 61.1 61.2 61.3 61.4 61.5 61.6 62.1 62.2 62.3 62.4 62.5 62.6 63.1 63.2 63.3 63.4 63.5 64.1 64.2 65.1 66.1 66.2 66.3 66.4 67.1 67.2 67.3 67.4 67.5 68.1 68.2 68.3 68.4 68.5 68.6 68.7 68.8 68.9 69.1 69.2 70.1 71.1 72.1 73.1 73.2 74.1 75.1 76.1 76.2 76.3 77.1 77.2 78.1 78.2 78.3 78.4 79.1 79.2 79.3 80.1 80.2 80.3 80.4 81.1 82.1 82.2 83.1 83.2 84.1 84.2 85.1 85.2 86.1 86.2 87.1 88.1 89.1 89.2 89.3 90.1 90.2 90.3 90.4 90.5 90.6
The scent of an early morning snaps me out from a chaotic series of dreams and it becomes very quiet. How can you seize the subtle harmony and this small crystal bridge between dreams and wakefulness, free of any concerns and worries and thoughts about the coming day? These moments seem to be the beginning of a journey to another world, but this state of being is so unstable… Shall I sleep again or wake up? The usual and persistent reality so powerfully attracts with the magnet of impressions, that I cannot resist this drawing force… and I do not notice as I am again at the wooden jetty that connects the hosts’ house and the house of the guests. It is sunny, cloudless and not hot at all. Golden autumn… only not as rapid as ours, but anyway even here this loveliness escapes – if not into winter, then into prosiness… the chase of the ever-lasting happiness is the chase of a ghost. Velvet sun, slight chill, amazing singing silence, so harmonious with this time of the year – I manage to catch this something and traverse into the deepest profundity of these feelings… at least for a short while… Here is Shafi already. I have a light breakfast, and then go immediately onto the roof under a large branchy tree on an old deck chair. The chair accepts my body with the bizarre mixture of the ornaments of my thoughts and the feelings of those who were dreaming here before me and the endless history of this place. “What else do I want?” – I pat myself with this thought and then discard it. Sunny silence, dust of centuries… suddenly I feel anxious. Why? Whether some image is trying to take over… or the truth is that satisfaction and anxiety form an inseparable pair. In my early age during the peak of the New Year or the “birthday party” I would suddenly be captured with understanding that in a few hours it all ends, the faces of people will lose their forced smiles, the lamps will be extinguished and the rough prosiness will be back. I was staring at the adults and realized that this holiday is just a mask of cordiality on their faces, this is only from the outside, all is not true and not real. It was so terrible, that I immediately superseded the suffocative anxiety and with an outcry ran to my friends to rejoice. But where shall I run now? I am an adult and there is no careless self-cheating any more. A simple joy of a golden autumn, bubbly fun of the holiday or a quiet tranquility – all this is just a temporary rest, a small break before something more immensely captivating and grandiose. – What are your plans for today? – Shafi’s head emerged in the hatchway to the roof.. – And what are the offers? – Oh, lots! You must only choose! (“only..!”, all the salt of life is in this only), I can take you to the mountains, there are three wonderful places just in three hours drive from here – Gulmarg, Sonmarg and Pahalgam. Each of them is beautiful on its own way, this is why I would recommend that you visit all of them, and we can begin with any of them. Though you have to go to the mountains early in the morning, this is why today it’s better to have voyage in the boat on the lake. It’ll take about six hours, you’ll see a big park of flowers. This is a very interesting voyage. – I like the idea with the boat :) Looks like Shafi also likes that I agree so easily. – Ok, right after breakfast a shikara (this is how the local gondolas are called) will be waiting for you. In spite of the good mimicry of the caring host, he does not manage to mislead me with his seeming friendliness. It’s clear to an even a dumb fool he wants, first of all, to earn money, this is why it would be quite silly to accept his offer without asking details. – How much will it cost me? Judging by his embarrassment, the question hit the target). – For you, as for a special guest, it will cost only 30 dollars. It’s not cheap! It’s a price of an excursion in Europe, though without an individual guide, and in a bus, but still… Shall I tell him I find this price too high? What is going on there in his head? Looks like discontentment mixed with embarrassment… must be, he understands what I am thinking about. Ok, besides the fears, but I do not want to spend that much, I also better overcome my embarrassment, and do not accept obediently whatever somebody tries to dictate to me. – This is not cheap. How about a good discount? To his credit he is a good actor and manages to involve me into his game. His face twists in a sorrowful grimace, as if this conversation distresses him, and this moment brings me a new splash of embarrassment and even the feeling of guilt that I do not want to pay so much. Later I understood this is a favorite trick of all Hindus, who want to have three or even ten times more than the usual price. In response to your surprise or dissatisfaction with the high price, they show even stronger surprise and dissatisfaction, saying you must have seen nightmares if you think they want triple the price from you, while they give you a discount, and now they do not want to deal with you, because you, a real pig, do not appreciate that they make favours for you… If you are in a closer relationship with a Hindu, than a passer-by with another, most likely a Hindu will show he is suffering indeed and wants to make a discount, but cannot, by no means he cannot, and most probably, as you do not want to feel guilty, you will agree to accept his conditions and believe your “friend”. This is what they count on. – Ma’am, this is already a special price, trust me. Of course, you can go to the street and find there other offers, maybe there will be some cheaper ones, but where they will take you – is unknown. This is for sure! I immediately remembered all the terrors of Deli, when I did not really hope to escape them. – Please, believe me, don’t think I earn too much from you. Most of the amount I will pay to the owner of the shikara and the boatman, to the police as some kind of a tax, and as a result just a little is left for me, and at the moment I am the only one in the family, who works. You know, there is a war here. Earlier I would take you on the lake for free, as my friend… I feel so uncomfortable that I have to take money from you, but I have no choice. His speech is enriched with conforming mimicry, it produces an impression, and I, as if from aside hear that I agree, saying I am happy to help his big family. “At least it is safe, even though I pay extra,” – I try to force away a vague feeling of being deceived and playing with my feelings, on top of that. The omelet did not look the way it should that I am used to. It looked like it was cooked without any milk, just mixed eggs. It did not look tasty… but the taste was not bad at all! I finish eating with a drink of hot chocolate, and hurry to the water, sun and solitude. A note-pad, camera, a book of Krishnamurti and a bottle of water – all goes to the rucksack, and I am ready for my trip. The word “shikara” very well conforms to the spirit of the forthcoming trip, for which I have paid quite good money by local standards. I feel like a daughter of a millionaire, the whole world is rotating around her due to her money. It does not make me happy, because I have no millions, but Hindus’ expectations are as if I have them. This time the boatman was different from yesterday – of middle age, with an impudent look and disdainfully curved lips. By all means he tries to create an impression that he does not care he has to live in this misery, that he does not have any poetic feeling towards me, unlike other locals, and he is his own boss, even if he is working for somebody. His impudence has an element of frailty, of tear and strain, as if he is constantly watching his every move in order not to destroy the image, created so strenuously. I do not want to think about this man. I want to read, to dream, lie on the cushions… He is sitting at the bow of the shikara, far from me, and I disappear behind the curtains. The boat is slowly gliding towards the sun and the far hills. I open the note-pad… in the early age I liked to “taste” books, to be more exact – to test the scent, when you open the book and smell the scent between the pages. Some books smell with boredom and dullness, others smell cheerful and promising, and now I automatically, as if I returned to my childhood, sniffed the pages. I have already forgotten how it was – writing just for myself… constantly I push away the haunting wish to give my writing some form so to make it nice… after all, I am writing it for myself, only for myself, this is not an article… bummer… I cannot do it… I cannot let my thoughts flow to the paper without censoring… yah… journalism is worse than prostitution… I have to learn again the joy of a simple word, the independence from the whims and tastes of a publisher and a consumer. I am absolutely free and suddenly discover I cannot use my freedom. I have to make an effort, to break the semiofficial catatonia that blocks the easy flow of words, it is so simple to be sincere with yourself… so simple… is it so simple? It is even funny… how can it be… Perhaps, the prosiness is the most distressful status. These are the moments (well, not moments – centuries!), when you do not want anything except one thing – to want at least something. This is a tormenting emptiness and I am always trying to run away from it somewhere, into any impressions. But it catches up and it is often unexpected, and then, during the peak of some actions, everything becomes suddenly boring and not interesting. When I understand that no tricks can eliminate this dullness, my status becomes even worse – how shall I go on living? Shall I wait for it to disappear on its own? No… I’ve seen it already – at first you are waiting for a few hours, then a few days, then you are deep in depression and it has only two ways out – either you go to a nut house or work from morning till night – which is the same as the nut house. I must find some way out, because it’s impossible to live like I do. People live like this, yes, but I – I do not want to decay while living, I do not want it. I have to find the way out… I do not want to live as if everything has already been investigated and known, as if the fatality of the prosiness have been proved. It is absolutely clear that our inner world is a mystery, but what the worst is that with time the mystery fades into something flat, dull and not mysterious anymore and with every passing day, step by step I turn into a piece of a complete grey dullness. My flesh will be grey, my blood will be grey, my brain and my heart as well… how can I put up with it? There were many revolutionists, trying to turn the world around them upside down, they were not satisfied with only conversations and dreams of freedom, they wanted a real freedom. But where are the revolutionists, which are not satisfied with the conversations about the inner freedom? Is everything so hopeless? There were times, when people believed that the Earth was flat, that the atom was undividable, that it was impossible to fly, that the stars were stuck in the sky sphere… but it does not interfere with your life, with your breath and love, in the end what is the difference – are the stars glued to the sky or hanging there? But fact it is impossible to avoid this dullness and emptiness that overtakes all and everything – this is different. Everlasting, spasmodic, hopeless stampede from boredom, disappointment, tiredness… Is this the nature of the human? What can be changed by these thoughts? I put my hand into the water, it is warm, dark and clean. Half a meter down from the surface, there lives lush and strong algae, which grows from the muddy bottom and looks fluffy and scary… With a corner of my eye I see an approaching boat… wow! There are so many flowers in it! A small, very dark, sapless man grabs our boat and pulls it so that he is face to face with me. Saying nothing, he forces a few bunches at me, leaving no choice for me – such an impression that the flowers will fall into water if I do not take them. The expression of his face showed a mixture of determination to sell the flowers by all means and sadness as if he knows in advance he will lose this battle. Mechanically my hands started moving towards the flowers, but I stopped with a shake of my head. – I do not need flowers. – They are very cheap, ma’am. – I do not need them, neither cheap, nor expensive, – at that time I did not realize that in India the best way to get rid of a seller is to pass him, not looking at him, not reacting to him. Any reaction will be interpreted as a chance to continue the contact, consequently – a chance to sell. Long ago I acted in the same way, when as a teenager I was selling military service caps and watches at Moscow Arbat street to foreigners. I was so insistent that I could follow some friendly foreigner through all Arbat, begging him to buy at least something and usually it finished successfully. So I know this trick very well, but it is well forgotten. – Ma’am, these flowers are your happiness. Today is a big holiday, a very big holiday, please, make some business for my family – he spoke a very poor English, but the meaning of his words was clear. I looked at the boatman in hope he would protect me from this blood-sucker, but probably, he was on the same side with the flower man, because he was looking in another direction and pretended he saw nothing. The ores did not move, as if we were going to wait for the Second Coming. Ok, I’ll get you, I’ll explain who is who here… though I feel discomfort that most likely the flower man will be disgusted with me. – I want to go on! – Ma’am, my family will pray for you, ma’am, please, have a look at how beautiful they are, – the salesman fidgeted, but our boat mercilessly pushed away and we proceeded. The emotions that appear in the situations like these, are similar to those, triggered by different sagas about homeless animals. There are even enthusiasts creating shelters for cats and dogs, they are full of pity towards our minor brothers and they sincerely think that cats and dogs happiness consists of four walls, soft coach and a warm toilet. It is even strange why they do not notice the homeless crows and broken lives of sparrows, hedgehogs and foxes… This is the worst stupidity to humanize animals and wish for them the good old-fashioned sort of human happiness, which has not made anybody happy yet, by the way. The feeling of pity that arises towards Hindus, is of the same sort. These people choose their way of life themselves, and now I do not think of them any more as of victims of terrible circumstances. For a while my heart was bleeding to see their small children (children are incredibly beautiful in India!) romping in a dirty ditch or in rubbish, crawling from one grand pile of shit into another, but their faces (how beautiful they are!) do not express any sufferings that I automatically imagined. No, on the contrary, they are active, smiling, passionate and affectionate. When I am in a bus or a train and my wide open eyes see that decent and “intelligent” looking Hindus throw scraps, leftovers, wrappings and other rubbish under their own feet, so that everything sinks in the wastes, I understand – this is their choice, they live the way they like. Resting on cushions, I am looking at the spacious scenery around. It is nearly a physical pleasure that my view is not blocked by any walls and piles, that I can see quite far. The shore is about hundred meters away, there is a road alongside, and from this distance the rare cars seem to be unreal and like toys. Further down there spreads and blends with the horizon a chain of not very tall mountains. On a hilly part there are beautiful small hotels. Once they were full of tourists, now they stick out as senseless monuments to the peaceful past. So far I have met only one tourist – the Japanese, at the same time I saw a lot of locals, extremely concerned how to trap a tourist and thus earn, or at the very least to touch him and talk. To the left there are small islands with groups of boat houses, and far in front there is nothing, except the mountains, covered with a light mist. (Maybe I will go to Sonmarg tomorrow…) This is my unclear but insistent wish to get to a place that I would really like to visit. Maybe there… Another boat emerged as if from water and approached us. Are they also going to put pressure on me? I wanted to have my peace, I bought this excursion, came to the lake… The irritation disappeared, when I saw only two girls in the boat. One was a little girl of about five… the older girl … maybe twelve? My God, their eyes are so beautiful… and the younger girl does not look like she needs care. At first I felt something like fondness seeing this delicate creature, but then as if stumbled on her glance – heavy glance like of an adult woman. Yes… looks like everything is different here, even children are not like children. We were sitting motionless, each of us in our boats and slowly approached, but as soon as our boat sides touched, the older girl threw onto my knees a big moist lotus flower with a sudden movement. At this moment I do not even suspect it can be trouble. I am thinking the girls like me and this is their greeting, and I am smiling to them. As soon as she saw my smile, the girl suddenly cracked a grin of a predator, gripped the edge of my boat like a small clingy animal that is not going to let me go by any means. – Hundred rupees, ma’am – she demanded so insistently, that nearly slapped my hands. – What? Hundred rupees?? (do I look like a fool?) Hey, take your flowers back… In my resentment I try to return the flower, but she strongly refuses it. What manners… – Hey, girl, I don’t need your flower! – But you have already taken it! – The girl turned into an owl that keeps holding a mouse with its strong claws, the glance is cold, the voice is demanding. – Did I take it?? You threw it, did you forget? – Ma’am, you took the flower, now pay for it. This is a sacred flower, you must buy it. – I do not owe you anything! Immediately take it back, otherwise I will throw it away, – I make an angry gesture, showing that I am going to throw it away as far as possible, but I am afraid to do it – what if it breaks? She will demand money even more intensively. I call my boatman to help, but this pig says to me nearly disdainfully that if I have taken a flower, I have to pay for it, – these are the local customs. I try to explain I did not take it, but I feel as a stupid fool making excuses in front of an adult. I could scare them with the police, this is a real robbery, but I felt so confused… To heck with them, I’ll pay them minimum… is one dollar enough? Here, take fifty rupees, piss off. Anyway, they hooked me as a little dumb fool… and on top of that behind me I have a tail of embarrassment – both before the boatman and even the girls that cheated me! This is all. This is enough for me. I am telling the boatman my demands to sort out all the sellers and not allow them to approach me even close. I threatened that I will complain to the “boss” if I have to fight for my privacy again. When half an hour later the next filibusters-botanists showed up on the horizon, he desperately waved his hands, yelling something, and the boat passed by without approaching. The sound of oars, water flowing through my hands beneath the surface, thoughts, slipping away from my hands… time flows by in dribs and drabs, either like a motionless cloud, or like a creek. Oh, they talk… they definitely talk with each other – the crows, flying over my head. In an hour or two there appeared a large garden, which was climbing up the mountains with its wide steps. I need to stretch my legs… I get out of the shikara and all the fuss and bustle around slows down and people stare at me. I have a walk along the quay, feel stiff because of this strange and confusing attention from all ages and sexes. Why do all women cover their heads? Why do they cover their faces in embarrassment? Some turn away, laughing either from embarrassment or because the way I look seems to be silly to them. Who knows… Well, no, there is nothing funny with me, – my pants, my shirt are made from light material, but not transparent, everything is clean (maybe this is the reason?), all is in accordance with the local morals, as far as I am aware… Well, anyway, why do I feel nervous? Why do I care why these people are laughing? I try to persuade myself there is nothing to worry about and proceed, hiding my concerns. The Hindus of “middle class”, which is very small in number , stroll importantly along the rows of the shopping stalls. They are dressed so silly! They demonstrate their round-bellied dignity on every corner in the background of the crowds of beggars. Just like children… who were allowed to play as adults, and all they can do – is to portray their own self-significance, though it is clear this is all artificial, worth of nothing. They have no gloss of the social self-sufficiency, which is characteristic for the middle class of the majority of Europeans, they have only the naïve wish to show themselves. So empty faces… so unpleasant eyes… There are lots of rare trinkets here, junk! All stores are filled up to the brim– plastic toys, key rings, mirrors, bead necklaces, hairpins, jandles, cassettes, pens, door locks, acrylic children’s dresses, peacock’s feathers, and so on, and so forth, and all of this is of the worst quality, possible to imagine. I stupidly stare at a stout Indian woman in a bright pink sari, on top of the sari she has an old cardigan with Turkish ornament. With pleasure she goes through all this junk and looks like she is in a jewelers. Her black hair is slicked down with something oily (how ugly…) and plaited. There are dozens of thin bracelets on her hands, and they all ding with her every movement. What – does she ding like that all her life?? The bright nail polish is peeling off, rings of shiny yellow metal sit on her fat fingers… What am I doing? This is painful: on one hand, it is unpleasant to look at her, on the other hand – it is curious. It’s not that I receive pleasure from staring at all these details, no… but still it looks funny – the red dot on the forehead of the woman is a bit faded and it looks like the paint is wearing off. Even though she is young, she walks with difficulty. Well, she likes walking this way! Shit, they all like it! The manner of walking – something very peculiar… Not women, but some penguins – they waddle with their toes pointing at ten to two, as if trying to keep the belly hanging in front between the legs. Even the young Hindu women that did not yet accrete with fat and children, waddle as well. This is a completely irrational feeling of the touch of the unavoidable future with the present – the belly is not there yet, but it already exists virtually. This is an impending doom, and when people talk about intergenerational continuity and centuries of Indian culture, I first see a non-existing belly, not a yogi of the statue of Shiva. I cannot imagine such a woman to run or dance, or do something easy or naturally. As if these poor creatures have blended with their one and only place (the kitchen), where they can feel to be in control of at least something. As if all they need for their life is to learn move between the cooking table and the oven. Existing from the cinema screens of my childhood, the image of an Indian beautiful girl in an airy-fairy sari exists in reality only on the soap wrappings. – Ma’am… Well, what else? There is a Hindu with moustache, in an over washed shirt, which once was white. He is looking ingratiatingly, and again, I cannot turn away from such a harmless and smiling person. – Can we take a photo with you? My family will be happy, if you agree. What shall I do? I do not want to be photographed, but no excuses come to mind, and I agree with a wave of my hand. Well, now the day of his life is not lost… he is agitated, waves his hands, grabs somebody’s shoulder who is passing by, explains which button to push, gathers all his family – a wife and two plump kids (how ugly kids are in India!), groups them around me in such a way that I stay in front, raises his head up, gives a wide grin and makes a sign – push the button! After the click he begs me to stay, runs to rewind the film, and again poses. And again the same surrealistic picture, like the view of the motionless figures on approaching boats – the wife and the kids are motionless, as if they are cardboard accessories, as if they do not care. Maybe they are sleeping? This time the Hindu stretched out his left arm extravagantly, the right arm goes to his side and he becomes similar to those militaristic caricatures that have been published in the old Russian Soviet papers. Maybe he wants to make somebody laugh with this funny photo? No… he looks serious, and people around do not laugh… What dumb shits they are – I giggle and think, not without a ghoulish joy. In search of a cold lassi – a drink similar to yogurt, I enter the café. No, thank you, no sweets – I tried them on my way to Deli… even now my teeth curl together at the thought. I do not want ice cream either, and the sign with “100% safe” does not mislead me. Everything that is not subject to thermal processing, can be a reason for you spend a month in a hospital bedridden with typhoid fever or TB. Again they are all staring at me… – two Hindus, apparently, guesstimate if they can make acquaintance with me. Even thinking about it makes me sick, so I have my drink and leave. Actually, this garden is not beautiful at all: similar and plain flowers stick out, and only a few of them. Water is drained through a stone ribbed gutter, covered with disgusting green slippery slime. There is a lawn with low cut grass, and the human penguins stroll on it, no tourists. It is all so depressing… they do not impress me as people enjoying their rest, some kind of heaviness is in the air. I do not like this place and I feel tired – maybe due to this intense attention, or because I am the only tourist in Kashmir. This is enough for me – I return to the boat. With enthusiasm I decline the boatman’s offer to take me to the lotus flowers plantation. Plantation… lotus flowers… – one more clash of my unrealistic idea of India with the iceberg of reality. The more fantastic the expectations, the more prosaic the reality is. Maybe these are my expectations that taint everything? As well, I refuse from the conveyor of mahatmas, the centre of kama-sutra and the conference of dervishes. I want to have lunch and a boat trip somewhere, where there are less people and more of nature. About ten years ago, when the crowds of smoke drugged tourists besieged Kashmir, my Vergil must heard lots, and judging by his eyes, he now at last felt something like a natural similarity and took me to a tiny island, accommodating a temple, a huge tree and a restaurant in the form of a ship. I climb onto the roof (I love roofs from my early age!) and sit down in the shade of a big branched tree. This is the hottest part of the day, as usual I feel listless, I want to get comfortable in an armchair and relax my brains like semolina porridge. Sometimes, when I do not give in to this apathy and continue behave as if I experience the peak of my activity, I manage to win the battle with idleness, but this is not today. I do not have the stamina for anything, this heat… Again we are on our way somewhere… well – this is a very picturesque corner… the “streets” between the boat houses are so narrow, that the top branches of the trees intertwine and form a fancy woven green marquee with penetrating sunlight. Large beautiful lotus flowers peep out from floating weeds and large curved leaves… It must be about five? The sunny day is diminishing, at six it gets dark in India. A special tranquility is in the air in this pre-twilight zone, I want to remain motionless and capture this state, but it fades away – through the trees and into the water weeds and evening chill… Shafi… Of course, there he is already, on the jetty, his face expresses expectations of my comments of admiration, but today I am not a polite girl any more. Shall I play along with his sugary mug?… no, it is disgusting… I do not understand how they can put up with all this… step over their own feelings, always pretend… But maybe they do not feel disgusted? Maybe they like all the communication of such kind, which feels like chewing toilet paper? Shall I become a similar person that does not care who she is talking with and what about? Grrr… I shrugged at this thought. – This is an excellent place for meditation! – Shafi’s voice caught me on the roof. Interesting, what does he mean by the word meditation? – Do you meditate? – No, ma’am, I do not, I am a Muslim, but I know that meditation is very good. – Ha! How do you know, if you do not do it? – In our country many sacred people do it, this is why I know that this is very good. – Ok, Shafi, this is what I am going to do right now, so please take care that nobody pokes their nose in here, will you? I cannot stop surprising, how endlessly far people are from any clarity, or even the wish of clarity… Though, what is there so surprising in it? There are no crowds of enlightened creatures around, so it’s not surprising, so far I have not met even one person, who would nearly explain what he means when talking about enlightenment, nirvana, Samadhi and the “other-worldly things”. At last I am safe here on the roof – nobody will come. Only here I allow myself to relax from my tension, as if this tension protects from anything! Monotonous singing far away sounds like a desperate and sad call. today is the religious holiday… but does it have any significance? Why do I bother to remember it? I close my eyes and try to calm down my thoughts, I want them to disappear for some time. Even a short period of time of being completely motionless can bring quite unusual senses – an ordinary perception of the physical body starts blurring. I feel as a shapeless resilient mass that moves – something twists and flows somewhere, fluctuates from side to side, like a pendulum, leaks downwards… The roof strains under me and I am just a fraction from rolling off it… and now I am under the roof and it presses down on me… Such phenomena are usual for me – it happens from an early age. I tried to talk about it with my parents, friends, and found out that nobody had these experiences. I did not like it, because it did not help me with falling asleep, I did not feel comfortable, I was even angry that I could not go to sleep normally as other people and had to participate in these odd games of the nature. Later an investigating interest woke up in me. Maybe it is better to go to the mountains tomorrow, shall I? – Shafi! Tomorrow I want to go to the mountains! – Good, ma’am. I will be your tour guide. This is unexpected. The guy is helpful, of course, but this chance of spending a whole day with him somehow does not excite me. – Do I need a guide? – I am trying to ask in such a way that he does not understand why I am asking, and again the specific sickness of insincerity infiltrates me. It is a disgusting concern of mine about opinions of people I meet whether willing or unwilling! I hate this impotence, it interferes with my life… as if a thorny polygon is stuck somewhere in my heart, and then I try to spit it out, it is only with blood… on top of that and due to it, I unavoidably get into situations I do not like! – Of course, these are mountains, you can lose your way. The word “mountains” produces the impression that Shafi needs and allows me to excuse my lack of will – now I can tell myself that I have no option – these are mountains… – Ok, then tomorrow, at six o’clock in the morning (six in the morning?? It got me here again with its merciless claws!) you will have your breakfast. Good night, ma’am. The sounds of steps walking away, the creak of the banister, somebody’s quacking, somebody’s laughing somewhere – and silence… Four days in India, and nothing has happened! Where are the wise men, gurus, the places of power and mysterious temples? The same prosiness, as usual, plus this continuous tension… Mountains… Everything will be different in the mountains.