http___blurbown.blogspot.com_2015_08_09_archive.html_1.xml
http___books4u.me_read_the-girl-on-the-train_12915.html.xml
1.1 1.2 1.3 1.4 1.5 1.6 1.7 2.1 2.2 2.3 2.4 2.5 3.1 3.2 3.3 3.4 3.5 4.1 4.2 4.3 4.4 4.5 5.1 5.2 5.3 6.1 6.2 7.1 8.1
До релсите има купчина с дрехи. Светлосиня риза, тук-там нашарена с мръсно бяло. Сигурно е захвърлена от някого и е станала част от незаконното сметище, натрупано в храсталаците около релсите. Може да е оставена от работниците, които поправят тази част от релсовия път, те често идват тук. Но може и да е нещо друго. Мама често ми повтаряше, че имам развинтено въображение; Том също го казваше. Няма как да го спра, понякога зървам нещо такова – мръсна тениска или самотна обувка – и започвам да мисля само за другата обувка и за краката, които са ги носили. Влакът се тресе, стърже по метала и пищи, малката купчина с дрехи изчезва от погледа ми и ние продължаваме към Лондон със скоростта на енергичен младеж, излязъл да потича малко. На седалката зад мен някой въздиша нервно; бавният влак от Ашбъри за Юстън в 8:04 може да постави на изпитание нервите и на най-обръгналия пътник. Пътуването трябва да трае четирийсет и пет минути, но това се случва рядко. Този участък от пътя е стар, често има проблеми с релсите и със сигналната система, ремонтите са постоянни. Продължаваме да пълзим, но все пак се движим напред, клатим се покрай складове и водни кули, мостове, бараки и скромни викториански къщи, решително обърнали гръб на релсите. Опирам глава в прозореца и се заглеждам в профучаващите като на филм къщи покрай мен. За разлика от другите пътници, аз ги виждам, наистина ги виждам. Дори и собствениците им не ги виждат от този ъгъл. Докато пътувам по тази линия два пъти на ден, имам възможност да надникна в живота на техните обитатели, макар и само за миг. Гледката към тези непознати за мен хора, скрити в уюта и сигурността на домовете си, ми действа успокояващо. Ще бъде прекрасен уикенд, така поне обещават синоптиците. Красиво безоблачно небе и слънце. В миналото сигурно щяхме да отидем до Корли Ууд с кошница за пикник и вестници и цял следобед щяхме да лежим на одеялото под шарената сянка на някое дърво и да пием вино. Понякога си спретвахме барбекю с приятели или отивахме в „Розата“, където сядахме в градината на бира и оставахме там, докато лицата ни станеха червени от слънцето и от изпития алкохол. После се дотътряхме до дома ръка за ръка и заспивахме на дивана в хола. Прекрасно слънце, безоблачно небе и никой, с когото да си кажеш нещо; нищо, което можеш да свършиш. Да живееш, както аз живея в момента, е адски трудно, особено през лятото, когато денят е толкова дълъг, а нощта – толкова къса, когато всеки се разхожда навън с някого, очебиещо обидно щастлив. Това изтощава и човек се чувства отчайващо зле, ако не е един от щастливците. Уикендът се е ширнал пред мен цели четирийсет и осем часа и чака да бъде запълнен с нещо. Надигам отново кутията към устните си, но в нея няма и капка... Художник Тони Ганчев Издателство Enthusiast (2015)
1.1 2.1 3.1 4.1 5.1 5.2 5.3 5.4 5.5 5.6 5.7 6.1 6.2 6.3 7.1 8.1 8.2 8.3 8.4 9.1 9.2
Description : The Girl on the Train RACHEL Friday, 5 July 2013 Morning THERE IS A PILE OF clothing on the side of the train tracks. Light-blue cloth – a shirt, perhaps – jumbled up with something dirty white. It’s probably rubbish, part of a load fly-tipped into the scrubby little wood up the bank. It could have been left behind by the engineers who work this part of the track, they’re here often enough. Or it could be something else. My mother used to tell me that I had an overactive imagination; Tom said that too. I can’t help it, I catch sight of these discarded scraps, a dirty T-shirt or a lonesome shoe, and all I can think of is the other shoe, and the feet that fitted into them. The train jolts and scrapes and screeches back into motion, the little pile of clothes disappears from view and we trundle on towards London, moving at a brisk jogger’s pace. Someone in the seat behind me gives a sigh of helpless irritation; the 8.04 slow train from Ashbury to Euston can test the patience of the most seasonedmuter. The journey is supposed to take fifty-four minutes, but it rarely does: this section of the track is ancient, decrepit, beset with signalling problems and never-ending engineering works. The train crawls along; it judders past warehouses and water towers, bridges and sheds, past modest Victorian houses, their backs turned squarely to the track. My head leaning against the carriage window, I watch these houses roll past me like a tracking shot in a film. I see them as others do not; even their owners probably don’t see them from this perspective. Twice a day, I am offered a view into other lives, just for a moment. There’s somethingforting about the sight of strangers safe at home. Someone’s phone is ringing, an incongruously joyful and upbeat song. They’re slow to answer, it jingles...