http___bogdanaleksandrov.blogspot.bg_search_updated-max_2012-01-08T21_38_00_2B02_00_max-results_7_1.xml
http___bogdanaleksandrov.blogspot.bg_2011_10_mixed.html.xml
1.1 2.1 3.1 4.1 4.2 4.3 4.4 4.5 5.1 6.1 6.2 6.3 6.4 6.5 7.1 7.2 7.3 7.4 7.5 7.6 7.7 7.8 8.1 8.2 8.3 8.4 8.5 9.1 9.2 9.3 9.4 9.5 10.1 11.1 12.1 13.1 13.2 13.3 13.4 13.5 14.1 14.2 14.3 15.1 15.2 15.3 15.4 15.5 15.6 15.7 15.8 15.9 15.10 15.11 15.12 15.13 16.1 16.2 16.3 16.4 17.1 17.2 17.3 17.4 17.5 18.1 19.1 20.1 21.1 22.1 23.1 23.2 23.3 23.4 23.5 23.6 23.7 23.8 23.9 23.10 23.11 23.12 24.1 24.2 24.3 24.4 25.1 25.2 25.3 25.4 25.5 26.1 26.2 26.3 26.4 27.1 27.2 27.3 27.4 27.5 27.6 27.7 27.8 27.9 27.10 27.11 27.12 27.13 27.14 28.1 28.2 28.3 28.4 28.5 28.6 28.7 28.8 28.9 28.10 28.11 28.12 29.1 29.2 30.1 30.2 31.1 32.1 33.1 34.1 35.1 35.2 35.3 35.4 35.5 35.6 35.7 35.8 35.9 35.10 35.11 35.12 36.1 36.2 36.3 36.4 37.1 37.2 37.3 37.4 37.5 38.1 38.2 38.3 38.4 39.1 39.2 39.3 39.4 39.5 39.6 39.7 39.8 39.9 39.10 39.11 39.12 39.13 39.14 39.15 39.16 40.1 40.2 40.3 40.4 40.5 40.6 40.7 40.8 40.9 40.10 40.11 40.12 40.13 41.1 41.2 42.1 42.2 43.1 44.1 45.1 46.1 47.1 48.1 49.1 50.1 51.1 52.1 53.1 54.1 55.1 55.2 55.3 55.4 55.5 56.1 57.1 58.1 58.2 58.3 58.4 58.5 58.6 58.7 58.8 58.9 59.1 60.1 61.1 61.2 62.1 62.2 62.3 63.1 63.2 63.3 63.4 63.5 64.1 64.2 65.1 66.1
Wednesday, December 21, 2011 ОСТАТЪЧНА ИДЕНТИЧНОСТ ОСТАТЪЧНА ИДЕНТИЧНОСТ Както е известно проблемът за идентичността в съвременния свят, а и в съвременното изкуство е драматичен. Старите модели на самоидентификация, които ни завещаха Просвещението и Модерната епоха са в руини. Идентичността вече не се основава на очевидности или митове, защото светът днес е повече от всякога релативен и миниран от конфликти, които се самовъзпроизвеждат. И макар, че на теория вихрите на глобализацията предполагат възникването на безброй нови конструирани идентичности, остава въпроса: спрямо какви ценности да се подредят те? И също така: какво е ценност и постижение днес? В границите на живописта отговорът на този въпрос е особено неясен след като през последните няколко десетилетия тя се превърна от основен изобразителен жанр в един вид концептуално допълнение, подчинено на въпроса: “Какво е съвременно изкуство?” Нещо повече, въпросът вече е: “А, може ли да има съвременна живопис?” Първо, каква да е нейната естетика след като понятието красиво е неясно?; второ, какви да са целите й, когато се колебаем в първото?; трето, къде да търсим нови основания, дали в класическите техники или пък във възможностите на дигиталните медии и т.н. И така, Богдан Александров, един от активните български художници от поколението на прехода ни предлага изложба озаглавена “Остатъчен образ. (манифест)” Когато я разглеждаме, разбира се, трябва да имаме предвид, че той е роден и живее в граничен регион (Видин, Северозападна България), където не само се събират три балкански граници, но тече общоевропейската река Дунав и е съвсем естествено, той самият да си е задавал безброй пъти въпроса за собственият си произход и идентичност. Демонстрирал е на практика това в творчеството си до сега. Но в цикъла живопис “Остатъчен образ” няма да намерим и намек за самоопределяне в посока на произход или националност. И не защото покрай бреговете на Дунав не се чуват различни национални езици и мелодии, а защото граници особено в пространството на съвременното изкуство вече няма. За определяне на своята “остатъчна идентичност”, Богдан Александров избира едно “малко лично пространство” (името на цикъл картини). И това пространство е свързано с една лична трагедия – неизличимо душевно заболяване на човек от неговото семейство. Използвайки указанията и практиките за лечение на лица с интелектуални увреждания, художникът разширява известното изречение на Йозеф Бойс от “Всеки човек е художник” до “Всяко същество, дори и болното е художник”. Виждаме серийни образи: методично повтаряне на петна, непрекъснато изреждане на несложни методически текстове. Ръката и устните се движат като че ли сами и без усилие, в преследване на нормалността, за подсетят, че нормалността на човешко се постига в движението, в опита за напредък. Дори и когато това движение, и този напредък са съвсем прости и непретенциозни. Остатъчен образ от остатъчно движение със своя проста естетика и просто послание: да търсим нормалността, да търсим смисъла гледайки напред. И в противовес на абсолютните образи от музеите, които пазят историята, но не ни помагат достатъчно, за да проумеем съвременността. Разчетена така изложбата “Остатъчен образ. (манифест)” вече се превръща в една метафора, която засяга не само психопатологичното, а патологичното в съвременния свят въобще. Метафора на чудовищните сътресения, които преживяха Балканите през последните години и метафора на цивилизационните катаклизми, които разтърсват света днес. Кои са остатъчните ценности в нас и как да ги упражняваме просто, за да ги предефинираме и върнем силата им в бъдеще. Какво остана от нас за да бъдем себе си? Богдан Александров ни отговаря по свой начин на този въпрос чрез метод, който най-общо се нарича пост-живопис. С прости образи, с осъзнати изобразителни жестове, с акцентиране върху смисъла от създаването на един нов образ. Без наивност, крайности или ярост, а градивно, смирено и упорито, и с верност към принципа на усилието. И в това наистина има и красота, и смисъл. А и надежда. Руен Руенов, художествен критик RESIDUAL IDENTITY RESIDUAL IDENTITY As it is known, the problem of identity in the contemporary world, as well as in the contemporary art is dramatic. The old models of self-identification, which are bequeathed by the Enlightenment and the Modern Age, are in ruins. Identity is no longer based on obviousness and myths, because the world of today is more than ever relative and undermined with self-generating conflicts. Even though in theory the whirlwinds of globalization presuppose the origination of countless new constructed identities, there remains the question: In relation to what values should they be arranged? And likewise: What is ‘value’ and ‘achievement’ today? Within the boundaries of the art of painting the answer to this question is particularly vague, since during the last few decades painting has transformed from a major pictorial genre into so to speak a conceptual supplement subordinate to the question: What is ‘contemporary art’? What is more, the question now is: And can there be a contemporary art of painting? First, what should its esthetics be, since the idea of beautiful is vague; second, what should its aims be, since we are hesitant about the first; third, where should we look for new reasons – whether in the classic techniques or else in the means of the digital media, and so on. So, Bogdan Aleksandrov - one of the most active Bulgarian artists from the generation of the transition period - offers us an exhibition entitled ‘Residual Identity (Manifesto)’. When seeing it, of course, we should take into consideration that he was born and lives in a border region (Vidin, North Western Bulgaria) where not only three Balkan borders gather, but also the pan-European river Danube flows, and quite naturally he has over and over again asked himself the question about his own origin and identity. He has in practice demonstrated that in his art so far. However, in the series “Residual Identity” there is not a slight allusion to self-determination in terms of origin and nationality. Not that along the banks of the Danube various national languages and tunes cannot be heard; it is because there are already no boundaries, especially in the space of the contemporary art. For determining his ‘residual identity’ Bogdan Aleksandrov chooses one “small personal space” (the name of the series of paintings). And that space is related to a personal tragedy – incurable mental disease of a member of his family. Through using the instructions and practices in treating persons with intellectual disability, the artist changes the fabled sentence of Josef Boys ‘Every human is an artist’ into ‘Every human creature, even the sick one, is an artist’. We can see serial images: methodical repetition of spots, incessant enumeration of non-complex methodological texts. Both mouth and hand move as if by themselves and effortlessly, in pursuit of normalcy, in order to remind that the normalcy of human is achieved in the movement, in the attempt for advance. Even when this movement and this progress are quite simple and unpretentious. Residual image of a residual movement with its simple esthetics and simple message: to search for normalcy, to search for the meaning by looking ahead. And as opposed to the absolute images in the museums, which keep the history, but do not sufficiently help us to comprehend contemporaneousness. Interpreted in such a way the exhibition ‘Residual Image (Manifesto)’ is now transformed into a metaphor, which is concerned not only the psychopathological, but also the pathological in the contemporary world in general. A metaphor of the monstrous cataclysms that the Balkans have experienced in the last years, and a metaphor of the civilization cataclysms that shake the world today. Which are the residual values inside us, and how should we simply exercise them so that we can redefine them and restore their power in the future? What has remained of us so that we can be true to ourselves? Bogdan Aleksandrov answers these questions in his own way through a method that is most generally called ‘post-painting’. With simple images and conscious pictorial gestures, with highlighting the meaning of creating a new image. Without naïveté, extremes or rage; yet constructively, humbly and tenaciously, and with fidelity to the principle of the endeavor. And there really are both beauty and sense in this. And hope as well. Rouen Rouen, art critic Saturday, December 17, 2011 MODIFYING PAINTING FROM POST-COMMUNIST EUROPE GORDON CARTER AND BOGDAN ALEKSANDROV – MODIFYING PAINTING FROM POST-COMMUNIST EUROPE Rouen Rouenov By descent and definition every artist of today is an idiot. Whether he is talented, educated or willing to stand his ground, he is a product of the mass society and his prospects are only in the direction of modifying his idiocy and neurasthenia. I am speaking of rearranging individual gifts in accordance and together with the cultural context. The latter is a feast of the mass culture, advertising and global media soup. Some call this a process of defining new cultural identities in the globally expanded context. In all cases, however, there remain the questions of values and criteria, which in the post-modern era are not universal any more but refer to only limited topos and thus the change in the nature of art. The mass image and its consumption depreciated the cultural diversity and to a considerable extent liquidated the universality of artistic heuristics, and thus all around the world emerged the figure of the artist, self-modifying, lacking confidence in his descent and without the immune system of the creators from the classical age. According to our understanding (outside the market), it is only possible today, for the artist whose quest is expressed in a conformed and incessant ‘correct arranging’ (modificátio) of his temperament – a process which has to lead to a different state, expressing in a new and unique way, the dichotomy of the image – communicativeness (media) and meaning. Perhaps, this is the only possible approach for a well-created image to be recognized as art today. This process certainly does not lead to the creation of integral self-identities because its essence lays in the permanent change, not in the search for the pictorial absolute (dead with the end of modernity), yet also, there is a chance for expressing the transition through time. Thus whether we will determine the images which this modifying artist creates as an autobiographical performance, individual mythology or idiolect, this will not suspend the quality of the battery implanted in his start chronometer – to express an incessant attempt for arrangement, changing the reception in an attempt to render a nuance of originality. In addition, all kinds of talking about the pictorial means and the possible ‘eternal values’ remain subordinate to this process of neurasthenic ‘proper arrangement’ of the present. These arguments refer to many artists living in various places, but I use them as an introduction to what two artists with different origins (at a first glance), do. Gordon Carter, an Anglo-American from Texas, who has chosen the Balkans as his place for realization, and who before coming to Bulgaria has lived for some time in Romania; and Bogdan Aleksandrov – by nationality Bulgarian, but by origin related to the variegated mosaic of Balkan cultural identities, which in themselves are a millennium-old labyrinth. They are two accomplished artists in the sense of our preceding words. That is, within the framework of the global context, they are artists who modify their origin and character (they do not discover, rediscover or regenerate it in the sense of romanticism) – and this is their chance to be original as far as it is possible in this existing framework, whereas the issue of identity is forsaken because the identity is constantly reconstructed as a puzzle in the images which the artists create. Here a few words should said about the territory they inhabit as far as it namely is one of the ‘modifying factors’ – not so much as motive, but as a state of consciousness – which drives them in their work. Post-communist Eastern Europe, post-totalitarian Bulgaria respectively, which has simultaneously been subjected to the pressure of two transitions – the transition to the global society which of course has affected every inhabitant of the planet, and the transition from communism to democracy. This process is extremely hampered by the fact that in the communist era both the elementary logic of the society’s functioning and, its value system were completely destroyed. As well as during the years after 1989 the country was subjected to an unprecedented economic and demographic collapse perhaps comparable in feeling only to the era of the Great Depression in the United States. Thus for the man of arts this territory metaphorically is probably as despondent and sorrowful as that in the times of Ovid who wrote his Elegies two thousand years ago in this part of Europe. Thus, there are two artists for whom the problem of identity in the sense of belonging to some tradition is completely secondary, or if it exists, it is at the level of technical skill. They live and work in a completely remote countryside in the so-called new European democracies, but feel the pressure of globalization just like any other more or less inquisitive and literate people. What remains for them beyond their participation in a limited number of projects in the Bulgarian capital city of Sofia (where they are appreciated as representative figures of the current artistic generation) or somewhere else around Europe – is to make the attempt to modify their origins and attitudes, their local living in the post-communist East-European environment in painting. What follows this in the form of individual artistic projects, what media and meanings? Gordon Carter is an anti-globalist by conviction, he has chosen to live in the exotic location of a remote Bulgarian province, which seemingly has an idyllic landscape, but the sense of his paintings in no way expresses the idea of escape from the mega-polis in search for harmony and moderation. His painting cycle ‘The Machine Made Man’ to which he owes his reputation on the Bulgarian artistic stage, is an expression of the crisis of man and the human provoked by globalization. More precisely, it is an attempt to analyze the psychic reality in the post-human age. To a certain extent his painting reminds one of classical pop art. It seems, however, that art in the beginning of the 21st century as a mood is exactly opposite to that of the historic vanguard – that of the 60s and 70s in the 20th century when perhaps for the last time, man was an optimist about himself. When man is not capable of planning and making himself, where the global machine manufactures him, (which is also a conscience of the abilities of the artist), then paintings have the nature of diagnosis. There is some evidence of the contemporary psycho-mania of man – the cruel battle with the demons that in flocks invade the net. And it should be mentioned that the diagnoses-documents of Gordon Carter in which he analyses himself are completely reducible to the general mood – those of the man who cannot find landmarks/reference points and peace. Carter is not just an artist of American origin who is occupied with the topic ‘globalization as Americanization’, but has modified himself to discern the problems of conscience through the eyes of the ‘rest of the world’. In his strategy of a modifying artist, he strives to replace his identity with the identity of the other. And portraying himself he reveals the figure of the witness and the subject, as an evidence for the crisis of man. Nothing more: this is the state, this is the achieved phase of rearrangement, this is the landscape inside me. His objective is a statement, which is completely sufficient and fair as a position. From now on, with a certainty in the least, what can be said about Gordon Carter’s painting, is that it is honest and authentic in content and entirely mastered and consistent in terms of its means. Bogdan Aleksandrov, his Bulgarian colleague and permanent companion of late, bases his paintings on a drama in his family – the circumstance that his only child, his daughterm, is autistic. Aleksandrov uses as a base for his paintings the drawings of his daughter who creates them with therapeutic purposes. He tries to reduce their simplified structure and nature to a communication code as much as is possible with the means of his experience in painting – and the latter is the only thing, which relates him to the not so bad modern pictorial tradition in Bulgaria of the 20th century. Here, too, there is a rearrangement of a private inner state. The choice again is related to a deviation from psychic normalcy – a psychiatric condition as the base for modifying communication and aesthetics. Of course, such a move is not particularly a novelty, but what is significant here is that we are not even speaking of metaphor, but of a change in the artist’s position. Regarding the conventional idea for professional art – this is somewhat a sanction – everyone who feels the urge and creates images (in this case a mentally ill child) is an artist and the meaning of the image is not ‘art for art’s sake’, etc.; regarding the political in general, this a frank dealing with the myth of common sense and its obvious invalidity after the end of the modern age. By descent Bogdan Aleksandrov has enough reasons to be occupied in his art with the cultural and ethnic traces in the Balkans (he has done that before by using a conceptual key), and yet he chooses for himself a ‘residual identity’ – an identity demoted and reduced to marginality – that of his mentally ill child as a modifying base for expression. The answers he reaches in his ‘approach of designation’ – following the psycho-motoric automatism, meta-letric signs, literal overlay of normative texts, subordination of aesthetics to the sensory-gesture beyond intelligence or ‘the artistic mastery’ and so on – are all in my opinion an attempt to rearrange painting in contemporary conditions. At that, I think, is much richer and more interesting than the painting, which complies only with itself. Here posed are the questions of identity, of minority and marginalized viewpoints without which the world of today cannot be understood. Thus, without stating that this painting is something unexpectedly new, it is after all an attempt for rendering a different meaning to the image with the refined means of a real professional. In conclusion, the works of Gordon Carter and Bogdan Aleksandrov are representative of the changes on the Bulgarian artistic stage which over the last twenty years has been exclusively dynamic in regard to the preceding ideologically tabooed period. The figure of the ‘modifying artist’, whom we represent here through their art, of course an eclectic in the post-modern age, but his concretizations are not simply expressed through some kind of eclecticism, but as it is obvious, result from intense inner work of the individuality in its attempt to rearrange itself within the rapidly changing framework. So thus what we named idiocy and neurasthenia in the beginning are actually a compensatory and natural inner battle for the survival of the personality in the form of unprecedented dynamics. In regards to the art of painting, this is an attempt at it remaining painting in the world of the network. ГОРДЪН КАРТЪР И БОГДАН АЛЕКСАНДРОВ - МОДИФИЦИРАЩА ЖИВОПИС ОТ ПОСТКОМУНИСТИЧЕСКА ЕВРОПА Руен Руенов По произход и дефиниция всеки човек на изкуството днес е идиот. Независимо дали е талантлив, образован или има воля да отстоява позиции, той е продукт на масовото общество и перспективите му изглежда са единствено в посока да модифицира своя идиотизъм и неврастения. Става дума за преподреждане на индивидуални заложби съобразно и заедно с културния контекст. Последният е тържество на масовата култура, рекламата и глобалната медийна супа. Някои наричат това процес на дефиниране на нови културни идентичности в глобално разширения контекст. При всички положения обаче остава въпроса за ценностите и критериите, които в постмодерната епоха вече не са универсални, а засягат съвсем ограничени топоси и по тази причина променят характера на изкуството. Масовият образ и консумацията му обезцениха културните различия и в значителна степен ликвидираха универсалността на художествената евристика, и така навсякъде по света се появи фигурата на модифициращия себе си несигурен в своя произход артист, който няма имунната система на творците от класическите епохи. Според нашите разбирания (извън пазара) днес е възможен само художникът, чието търсене се изразява в съобразено и непрекъснато “правилно подреждане” (modificátio) на характера му – процес, който да доведе до различно състояние, изявяващо по нов и оригинален начин дохотомията на образа – комуникативност (медия) и смисъл. Може би това е единствения възможен подход един добре създаден образ да бъде разпознат за изкуство днес. Този процес със сигурност не води до създаването на интегрални самоличности, защото същността му е перманентната промяна, а не търсене на изобразителния абсолют (умрял с края на модерноста), но по тази причина е и шанс за изразяване на преминаването през времето. Така дали ще определим образите, които създава този модифициращ художник като автобиографичен пърформанс, индивидуална митология или идиолект, това не отменя качеството на имплантираната в стартовия му хронометър батерия - да изразява непрекъснат опит за нареждане, изменение на рецепцията в опит да се придаде нюанс на оригиналност. И всякакво говорене за изобразителните средства и възможните “вечни стойности” остават подчинени на този процес на неврастенично “правилно подреждане” на настоящето. Тези разсъждения засягат всевъзможни съвременни артисти, пребиваващи на всевъзможни места, но аз ги поставям като увод към това, което правят двама художници с на пръв поглед съвършено различен произход. Гордън Картър, англо-американец от Тексас, който е избрал Балканите за свое място на осъществяване и преди да дойде в България е живял известно време в Румъния; и Богдан Александров – по гражданство българин, но като произход свързан с пъстрата мозайка на балканските културни идентичности, които сами по себе си са хилядолетен лабиринт. Това са двама осъществени художници в смисъла на нашите предварителни думи. Тост, в рамките на глобалния контекст, те са автори, които модифицират своя произход и характер (не го откриват, преоткриват или прераждат в смисъла на романтизма) – и това е техния шанс да бъдат оригинални доколкото е възможно в тази съществуваща рамка, а проблемът за идентичността е изоставен, защото тя се реконструира непрекъснато като пъзел в образите, което художниците създават. Тук следва да се кажат и няколко думите за състоянието на територията която обитават те, доколкото именно тя е един от “модифициращите фактори” – не толкова като мотиви, колкото като състояние на съзнанието - които ги движат в работата им. Посткомунистическа Източна Европа, респективно посттоталитарна България е страна, която е подложена едновременно на натиска на два прехода – прехода към глобално общество, който разбира се засяга всеки жител на планетата; и прехода от комунизъм към демокрация. Този процес е извънредно затруднен от факта, че в епохата на комунизма елементарната логика на функциониране на обществото и неговата ценностна система бяха напълно унищожени. Както и, че в годините след 1989 страната беше споходена от небивал икономически и демографски срив, които може би са сравними като усещане само с епохата на Голямата депресия в САЩ. Така за човека на изкуството тази територия метафорично е вероятно също толкова унила и скръбна, колкото по времето на Овидий, който преди две хиляди години в тази част на Европа написва своите “Елегии”. И така, имаме двама художници, за които проблема за идентичността в смисъла на принадлежност към някаква традиция е съвършено второстепенен или ако съществува той е на равнище техническо умение. Те живеят и работят в една съвършено дълбока провинция на така наречените нови европейски демокрации, но усещат натиска на глобализацията като всеки друг що-годе любознателен и грамотен човек. Това, което им остава извън участието в ограничен брой проекти в българската столица София (където са ценени като представителни фигури на актуалното художествено поколение) или някъде из Европа - е да се опитват да модифицират в живопис своя произход и нагласи, своето локално битие в посткомунистическа източноевропейска среда. Какво произтича от всичко това като индивидуални художествени проекти, като средства и значения? Гордън Картар е антиглобалист по убеждения, избрал да живее в едно екзотично място като дълбоката българска провинция, която привидно има идиличен изглед, но смисъла на неговата живопис по никакъв начин не изразява идеята за бягство от мегаполисите в търсене на хармония и умереност. Живописният му цикъл “The Machine made Man”, на който той дължи авторитета си на българската художествена сцена е израз на кризата на човека и човешкото, предизвикана от глобализацията. По-точно, тя е опит за анализ на психическата реалност в пост-хюман (post human) епохата. Донякъде неговата живопис напомня на класическия поп-арт. Но изглежда, че изкуството в началото на ХХІ век като настроение е точно противоположно на това от историческия втори авангард – този на 60-те и 70-те години на ХХ век, когато може би за последен път човека бе оптимист за себе си. Когато човекът не е в състояние да планира и прави себе си, а глобалната машина го произвежда, (което е и също така съзнание за възможностите на артиста), тогава картините имат характера на диагнози. Едни свидетелства за съвременната психомахия на човека – жестокото сражение с демоните, които на ята нахлуват от мрежата. И трябва да се каже, че диагнозите-документи на Горъдън Картър, в които той анализира себе си са напълно сводими към общите настроения – тези на човека, който не може да намери ориентири и успокоение. За мен най-интересна е позицията, от която се прави това. Картър е не просто художник от американски произход, който се занимава с темата “глобализацията като американизация”, а се е модифицирал така че да вижда проблемите на съзнанието през очите на “останалия свят”. В своята стратегия на модифициращ художник той се стреми да замени своята идентичност с идентичността на другия. И портретувайки себе си, той изявява фигурата на свидетеля и субекта като свидетелство на кризата на човешкото. Не повече: това е състоянието, това е достигнатата фаза на преподреждане, това е пейзажът вътре в мен. Неговата цел е констативна, което е напълно достатъчно и съвсем честно като позиция. От тук нататък с увереност най-малкото, което може да се каже за живописта на Гордън Картър е, че тя е искрена и автентична като съдържание и напълно овладяна и издържана в средствата си. Един живописец, който знае какво прави и е технически безупречен. Неговият български колега и постоянен събеседник в последно време Богдан Александров базира своята живопис на една драма в своето семейство – обстоятелството, че единственото му дете, неговата дъщеря е болна от аутизам. Александров използва за основа на своите картини, рисунките, които дъщеря му създава с терапевтична цел. Опитва се да редуцира тяхната опростена структура и характер до комуникативен код, доколкото това е възможно със средствата на своята обиграна живопис – и последното е единственото, което го свързва с нелошата българска модерна живописна традиция на ХХ век. Тук също така имаме преподреждане на частно вътрешно състояние. Изборът отново пада върху отклонение от психичната нормалност – психиатрично състояние, като база модифициране на комуникация и естетика. Разбира се подобен ход не е някаква особена новост, но същественото тук е, че дори не става дума за метафора, а за промяна на позицията на художника. По отношение на общоприетата представа за професионално изкуство – това е известна санкция – всеки, който изпитва потребност и създава изображения (в случая психично болно дете) е художник и смисълът на образа не “изкуство за изкуството” и т.н.; по отношение на политическото в най-общ план това е едно откровено занимание с мита за здравия разум и неговата очевидна невалидност след края на модерната епоха. По произход Богдан Александров има достатъчно основания да се занимава в своето изкуство с културните и етностините наслоения на Балканите (той го е правил в по-ранни години с концептуален ключ), но ето, че избира за себе си една “остатъчна идентичност” - деградирала и доведена до маргиналност идентичност - тази на своето психично болно дете като модифицираща база за изразяване. Отговорите, до които достига той в своя “подход на означаване” – следване на психомоторния автоматизъм, мета-летрични знаци, буквално подлагане на нормативни текстове, подчиняване на естетиката на сетивно-жестовото извън разума или “художественото майсторство” и т.н. – са все така, според мен опит за преподреждане на живописта в съвременни условия. При това, мисля, много по-богат и интересен отколкото например една живопис, която се съобразява само със себе си. Тук е поставен въпроса за различността, за малцинствените и маргиналните гледни точки, без които днес света не може да бъде разбран. Така без да твърдим, че тази живопис е нещо неочаквано ново, тя все пак е един опит за придаване на различно значение на образа с рафинираните средства на истински професионалист. В заключение, работите на Гордън Картър и Богдан Александров са представителни извадки за промените на българската художествена сцена, които през последните двадесетина години са особено динамични с оглед на предшестващия идеологически табуиран период. Фигурата на “модифициращия художник”, който представихме тук чрез тяхното творчество, разбира се минава под знаменателя на постмодерната епоха, но нейните конкретизации не се изразяват просто чрез някаква еклектика, а както се вижда са резултат на усилена вътрешна работа на индивидуалността в опита й да преподрежда себе си в бързо променящата се голяма рамка. Така онова, което в началото нарекохме идиотизъм и неврастения е всъщност компенсаторна и естествена вътрешна битка за оцеляване на личността под формата на небивала преди динамика. По отношение на живописта това е опит тя да остане живопис в света на мрежата. Saturday, December 3, 2011 4-D Portraits "Auto Interrogation" , Acrylic on Canvas,143/220 cm, 2012 "auto-contradiction", 130/200 cm, acrylic on canvas, 2011. Sunday, November 27, 2011 ПСИХО-БЛИЗНАЦИ Working Process... Under construction... Video work: "The Mechanical dissection of a free expression of infinity...": http://www.youtube.com/watch?v=mMSBI_jxPx8 ПСИХО-БЛИЗНАЦИ Куратор: Руен Руенов ...Живописецът Богдан Александров създаде концептуален цикъл живопис въз основа на рисунки на своята аутистична дъщеря Емилияна Александрова. Тя рисува с терапевтична цел акварели, които освен с огромното си количество се отличават с крайно проста структура и механична повторяемост на мотива. Мисля, че рисуването за нея освен създаването на образ, вероятно в по-голяма степен има смисъла на процес. Богдан възприе модела на изразяване на своята болна дъщеря като основа на най-новите си картини като включи в тях текстове от Конвенцията за правата на хората с психически увреждания. Като метафора на общия им живописен проект и неговата особена естетика той създаде видеото "Механичен анализ на свободното изразяване на вечността", което от своя страна доведе до оформянето на рисунките на Емилияна във вид на обекти изразяващи процеса на създаването на образи. Friday, November 25, 2011 Formats for the infinite Светът се възприема чрез сетивата (рецепторите) и разума. Когато параметрите на рецепторно възприемане са различни, светът се осмисля по различен от смятания за нормален начин. В следствие разумът реагира чрез оставане отвън. От гледна точка на науката състоянието е “аутизъм”. Характеризира се с повтарящи се действия, доведени до съвършенство. Ако резултатът е изображения, то зад тях стои самодостатъчен личностен свят, който търси своите параметри за глобалното, а за динамично равновесие открива своите дълбини в полето на несъзнатото. Изображенията са пресечната точка между света на видимото, претворимото и обяснимото и света на невидимото, непознатото и неподлежащо на декодиране. Проектът изследва конкретно проявление от невидимия спектър, чрез въвеждане на изображения от него в контекста на съвременното визуално изкуство. Тези изображения, разположени във видимото пространство, са манифест. Friday, October 28, 2011 Mixed A diverse exhibition featuring mixed techniques, giving visual substance to the interplay between the shared public experiences and the personal interpretations of these realities. The diversity of technique includes contemporary painting in large format and in a series of 10 small works which unify into one rythmatic piece; a storyboard for video art in 15 units, realized in acrylic, pencil and marker on paper mounted on frames; a digital photograph mounted on plastic panel; and 3 works of video art. The public spaces are governed by social convention and the enshrinement of these conventions in law; such conventions and legislations are based on the concept of a generalized common man, however there also exists an individual man who is constantly forced to operate in this social minefield. Such a man may be found in such diverse forms as a terminally ill patient, dying in transit to the hospital, experiencing a moment that no man can truly appreciate, a moment that places the common man into the forced perception of a condensed reality, making him feel his individuality as it and our conventions are swept away by the inescapable reality of impending death; the individual may also be found in the prisoner long sense dead yet having left some trace of his existence in scratched markings in his cold stone cell beneath the ground in some ancient fortress, leaving some evidence of his personal reality while marginalized by empires and eons of rewritten histories; or in the drawings of a mentally handicapped child’s representation of infinity we may see this individual’s existence even as law tries to assimilate her into a broader definition of the common man. In all cases, there exists an uneasy interplay between the attempts of law or society to assimilate or rule these individuals and the reality that their experiences remain consistently outside the understanding of the common man. “mixed” attempts to take several examples of the individual’s confrontation with society and translate them in condensed form into a visual presentation more readily accessible to society at large. The diversity of the exhibition allows for variations of taste and understanding while still challenging the spectator to venture farther afield and experience more than he or she would normally given that all is equal. “the physical manifestation, on a public landscape, of a personal space” is the representation of a mentally handicapped child’s personal interpretation of infinity made of Styrofoam panels arranged on a massive scale across the face of a tall building, presented in this exhibition in the form of a digital photograph mounted on plastic panel. “the contamination of a personal space by social dialogs in 10 examples” is the inversion of “the physical…”, here the child’s drawings are represented in the form of 10 small acrylic paintings, but these have been corrupted by the laws and generalizations of society entering her world by the juxtaposition of legal documents pertaining to the situation of the mentally handicapped in the European Union. “marking time” is a series of 9 small drawings made from stills taken from the video work “time, unmarked”, both works bringing focus to, and interpreting the markings of time left in the dank cells beneath an ancient fortress by inmates destined never to see the light of day again. The storyboard also presents 6 representations of an individual’s sensation of experiencing chaos which forms the basis for a new video work, this is presented in an aesthetic mode surrounding the “marking time” storyboard. Also presented are two large format acrylic paintings incorporating both the drawings of infinity by a mentally handicapped child and an absurd juxtaposition of an operating manual for vacuum cleaners and the even more absurd “instructions for ozone distribution in the European union”, the two paintings present the gulf that exists between her reality and that in which we occupy by reducing that distance and physically uniting their symbolic representations of those selfsame distances. Lastly, “2(pi)R”, portraying the final moments of a terminally ill patient making one last trip to the hospital in an ambulance; the video represents these moments, and suggests the drama and realizations of the patient through the humanization of one of the wheels of the stretcher on which she is laying, as it treks the distance between her apartment and the hospital.
1.1 1.2 2.1 2.2 2.3 3.1 3.2 3.3 3.4 3.5 4.1 4.2 5.1 6.1
A diverse exhibition featuring mixed techniques, giving visual substance to the interplay between the shared public experiences and the personal interpretations of these realities. The diversity of technique includes contemporary painting in large format and in a series of 10 small works which unify into one rythmatic piece; a storyboard for video art in 15 units, realized in acrylic, pencil and marker on paper mounted on frames; a digital photograph mounted on plastic panel; and 3 works of video art. The public spaces are governed by social convention and the enshrinement of these conventions in law; such conventions and legislations are based on the concept of a generalized common man, however there also exists an individual man who is constantly forced to operate in this social minefield. Such a man may be found in such diverse forms as a terminally ill patient, dying in transit to the hospital, experiencing a moment that no man can truly appreciate, a moment that places the common man into the forced perception of a condensed reality, making him feel his individuality as it and our conventions are swept away by the inescapable reality of impending death; the individual may also be found in the prisoner long sense dead yet having left some trace of his existence in scratched markings in his cold stone cell beneath the ground in some ancient fortress, leaving some evidence of his personal reality while marginalized by empires and eons of rewritten histories; or in the drawings of a mentally handicapped child’s representation of infinity we may see this individual’s existence even as law tries to assimilate her into a broader definition of the common man. In all cases, there exists an uneasy interplay between the attempts of law or society to assimilate or rule these individuals and the reality that their experiences remain consistently outside the understanding of the common man. “mixed” attempts to take several examples of the individual’s confrontation with society and translate them in condensed form into a visual presentation more readily accessible to society at large. The diversity of the exhibition allows for variations of taste and understanding while still challenging the spectator to venture farther afield and experience more than he or she would normally given that all is equal. “the physical manifestation, on a public landscape, of a personal space” is the representation of a mentally handicapped child’s personal interpretation of infinity made of Styrofoam panels arranged on a massive scale across the face of a tall building, presented in this exhibition in the form of a digital photograph mounted on plastic panel. “the contamination of a personal space by social dialogs in 10 examples” is the inversion of “the physical…”, here the child’s drawings are represented in the form of 10 small acrylic paintings, but these have been corrupted by the laws and generalizations of society entering her world by the juxtaposition of legal documents pertaining to the situation of the mentally handicapped in the European Union. “marking time” is a series of 9 small drawings made from stills taken from the video work “time, unmarked”, both works bringing focus to, and interpreting the markings of time left in the dank cells beneath an ancient fortress by inmates destined never to see the light of day again. The storyboard also presents 6 representations of an individual’s sensation of experiencing chaos which forms the basis for a new video work, this is presented in an aesthetic mode surrounding the “marking time” storyboard. Also presented are two large format acrylic paintings incorporating both the drawings of infinity by a mentally handicapped child and an absurd juxtaposition of an operating manual for vacuum cleaners and the even more absurd “instructions for ozone distribution in the European union”, the two paintings present the gulf that exists between her reality and that in which we occupy by reducing that distance and physically uniting their symbolic representations of those selfsame distances. Lastly, “2(pi)R”, portraying the final moments of a terminally ill patient making one last trip to the hospital in an ambulance; the video represents these moments, and suggests the drama and realizations of the patient through the humanization of one of the wheels of the stretcher on which she is laying, as it treks the distance between her apartment and the hospital.