http___bojidarmarinov.com_bgrecon_Chilton_dcdv_chap04.htm_1.xml
https___oncedelivered.net_tag_cherubim_.xml
2.1 3.1 4.1 5.1 6.1 7.1 7.2 7.3 8.1 9.1 9.2 10.1 10.2 10.3 11.1 12.1 12.2 13.1 13.2 13.3 14.1 14.2 15.1 16.1 17.1 18.1 19.1 20.1 21.1 21.2 22.1 23.1 24.1 25.1 26.1 27.1 27.2 28.1 29.1 29.2 30.1 31.1 32.1 32.2 33.1 33.2 34.1 34.2 34.3 35.1 36.1 36.2 37.1 38.1 39.1 40.1 40.2 40.3 41.1 41.2 42.1 42.2 42.3 43.1 44.1 45.1 45.2 46.1 47.1 48.1 49.1 50.1 51.1 51.2 52.1 53.1 54.1 55.1 56.1 56.2 57.1 57.2 58.1 58.2 59.1 60.1 60.2 61.1 62.1 62.2 63.1 64.1 64.2 65.1 66.1 67.1 67.2 68.1 69.1 69.2 70.1 71.1 72.1 73.1 73.2 74.1 75.1 76.1 77.1 77.2 78.1 79.1 80.1 82.1 82.2 83.1 84.1 84.2 85.1 86.1 86.2 87.1 88.1 89.1 90.1 91.1 92.1 93.1 94.1 94.2 95.1 96.1 96.2 97.1 98.1 99.1 100.1 100.2 101.1 102.1 103.1 104.1 104.2 105.1 106.1 106.2 107.1 107.2 108.1 109.1 109.2 110.1 111.1 112.1 113.1 114.1 114.2 115.1 115.2 116.1 117.1 117.2 117.3 118.1 119.1 120.1 121.1 122.1 123.1 123.2 124.1 125.1 126.1 126.2 127.1 127.2 128.1 129.1 129.2 130.1 131.1 132.1 133.1 134.1 135.1 136.1 136.2 137.1 138.1 139.1 140.1 140.2 141.1 142.1 142.2 143.1 144.1 144.2 145.1 146.1 147.1 148.1 149.1 150.1 151.1 152.1 153.1 154.1 155.1 156.1 157.1 158.1 159.1 160.1 160.2 161.1 162.1 163.1 164.1 164.2 165.1 166.1 166.2 166.3 167.1 168.1 169.1 170.1 170.2 171.1 172.1 172.2 172.3 173.1 174.1 175.1 176.1 177.1 177.2 178.1 179.1 179.2 180.1 180.2 181.1 182.1 183.1 183.2 184.1 184.2 185.1 186.1 187.1 188.1 189.1 190.1 191.1 192.1 193.1 194.1 195.1 195.2 196.1 197.1 197.2 198.1 199.1 199.2 200.1 201.1 202.1 203.1 204.1 205.1 206.1 207.1 207.2 208.1 209.1 210.1 211.1 211.2 212.1 213.1 213.2 214.1 214.2 215.1 215.2 215.3 215.4 216.1 217.1 218.1 219.1 220.1 221.1 222.1 223.1 223.2 224.1 224.2 225.1 226.1 226.2 227.1 228.1 228.2 229.1 230.1 231.1 232.1 233.1 233.2 234.1 235.1 236.1 236.2 237.1 238.1 239.1 240.1 240.2 241.1 241.2 242.1 243.1 243.2 244.1 245.1 245.2 246.1 247.1 248.1 248.2 249.1 250.1 251.1 252.1 253.1 254.1 255.1 255.2 256.1 257.1 258.1 258.2 259.1 260.1 261.1 262.1 263.1 264.1 265.1 266.1 267.1 267.2 268.1 269.1 269.2 270.1 270.2 271.1 272.1 273.1 273.2 274.1 274.2 274.3 275.1 275.2 276.1 276.2 277.1 278.1 278.2 279.1 280.1 280.2 280.3 281.1 282.1 283.1 284.1 285.1 286.1 286.2 286.3 287.1 288.1 289.1 290.1 290.2 291.1 292.1 292.2 293.1 294.1 294.2 295.1 296.1 297.1 298.1 299.1 299.2 300.1 301.1 301.2 302.1 302.2 303.1 304.1 305.1 306.1 307.1 308.1 308.2 309.1 310.1 311.1 312.1 313.1 313.2 314.1 315.1 315.2 316.1 316.2 317.1 317.2 318.1 319.1 320.1 321.1 322.1 324.1 325.1 326.1 327.1 327.2 328.1 329.1 330.1 331.1 332.1 333.1 334.1 335.1 336.1 337.1 337.2 338.1 338.2 339.1 340.1 341.1 342.1 344.1 344.2 345.1 346.1 347.1 347.2 348.1 349.1 350.1 351.1 351.2 352.1 352.2 353.1 354.1 355.1 356.1 357.1 358.1 359.1 359.2 360.1 361.1 362.1 363.1 364.1 365.1 366.1 367.1 368.1 368.2 369.1 369.2 370.1 370.2 371.1 372.1 373.1 374.1 375.1 376.1 377.1 377.2 378.1 378.2 379.1 379.2 380.1 380.2 381.1 381.2 382.1 383.1 384.1 385.1 385.2 386.1 386.2 387.1 387.2 388.1 389.1 389.2 390.1 391.1 391.2 391.3 392.1 392.2 393.1 393.2 393.3 394.1 395.1 396.1 396.2 396.3 397.1 398.1 398.2 398.3 399.1 399.2 400.1 401.1 401.2 402.1 403.1 404.1 405.1 406.1 407.1 408.1 409.1 411.1 412.1 413.1 414.1 414.2 415.1 415.2 416.1 417.1 417.2 418.1 418.2 419.1 419.2 420.1 421.1 422.1 423.1 424.1 425.1 426.1 426.2 427.1 427.2 428.1 429.1 429.2 430.1 431.1 432.1 432.2 433.1 434.1 435.1 435.2 436.1 436.2 437.1 437.2 438.1 439.1 439.2 440.1 441.1 442.1 443.1 443.2 444.1 444.2 445.1 446.1 446.2 447.1 448.1 449.1 450.1 451.1 452.1 453.1 454.1 455.1 456.1 456.2 457.1 458.1 458.2 459.1 460.1 461.1 462.1 462.2 463.1 463.2 464.1 464.2 466.1 466.2 468.1 469.1 470.1 472.1 473.1 473.2 473.3 474.1 474.2 475.1 475.2 476.1 478.1 478.2 479.1 480.1 481.1 481.2 482.1 483.1 483.2 484.1 486.1 487.1 489.1 489.2 491.1 491.2 492.1 494.1 495.1 497.1 497.2 499.1 500.1 502.1 503.1 503.2 506.1 506.2 507.1 509.1 510.1 510.2 510.3 510.4 511.1 513.1 513.2 514.1 514.2 516.1 517.1 517.2 517.3 518.1 520.1 520.2 521.1 522.1 522.2 523.1 525.1 526.1 528.1 530.1 531.1 532.1 533.1 533.2 534.1 535.1 536.1 536.2 537.1 540.1 542.1 545.1 546.1 548.1 549.1 549.2 550.1 551.1 551.2 552.1 554.1 554.2 556.1 557.1 558.1 560.1 561.1 563.1 564.1 564.2 566.1 566.2 569.1 569.2 570.1 572.1 574.1 574.2 575.1 575.2 575.3 575.4 576.1 576.2 578.1 578.2 579.1 579.2 580.1 581.1 581.2 582.1 582.2 583.1 584.1 585.1 585.2 585.3 586.1 586.2 587.1 589.1 591.1 593.1 594.1 595.1 597.1 597.2 598.1 598.2 599.1 600.1
ПРЕСТОЛЪТ НАД МОРЕТО Моделът за поклонение (4:1-11) 1 Този стих се използва от поддръжниците на диспенсационализма, за да подкрепя тяхната “Теория за Грабването,” идеята, че Църквата ще бъде отнета от света преди идването на Голямата скръб; всъщност, този стих изглежда е главното доказателство за грабване преди Голямата скръб. “Грабването” на св. Йоан в небето се счита като знак, че цялата Църква ще изчезне преди да се излеят язвите, записани в следващите глави. Част от логиката на това разбиране е, че Гласът, който Йоан чува, е като звук на тръба, а св. Павел казва, че при “грабването” ще звучи тръба (1 Сол. 4:16). Някои защитници на тази позиция изглежда забравят факта, че Бог използва тръбата при многобройни поводи. Всъщност, както видяхме в първата глава, връзката между Божия глас и звука на тръба се среща навсякъде в Писанието, започвайки от съда в Едемската градина. По тази причина св. Йоан чува гласа като тръба в първото видение (Откр. 1:10). (Нима това посочва възможно “двойно грабване”?)[1] Диспенсационалистичната школа на тълкуване също се позовава на факта, че след като Гласът казва Възлез тук, “Думата ‘църква’ не се среща отново в Откровение, докато не се изпълни всичко.”[2] Само това наблюдение се изтъква като достатъчно доказателство, че книгата Откровение не говори за “Църква”[3] от този момент до Второто Пришествие (обикновено поставяно в 19:11), което отново доказва, че Църквата е била грабната и отсъствува, в небесата, далеч от всякакви вълнения – само защото думата “Църква” отсъствува! На основа на такъв любопитен принцип на тълкувание можем да кажем с увереност, че Откровение не ни казва нищо и за Исус до глава 12, защото името “Исус” не се появява дотогава (така “Лъвът от юдовото племе” и “Агнето, което е заклано” [5:5-6] трябва да се отнасят за някой друг).[4] Разбира се, този тълкувателен метод включва много повече проблеми за диспенсационалистите: защото думата “Църква” никога повече не се появява в цялата книга Откровение! Следователно това тълкувание на думите Възлез тук не подкрепя грабването на Църквата преди Голямата скръб; то действително учи изчезването на Църквата преди Голямата скръб. След последния стих в Откровение 3 Църквата просто изчезва, и никога повече не се чува за нея. Очевидно, това не е вярно. Църквата е позната с многобройни имена и описания в Библията,[5] и само фактът, че думата “Църква” не се появява, не е основание, че понятието Църква не присъствува. Хората, които виждат в този стих някакво “грабване” на Църквата, всъщност прибавят към текста. Единствения “грабнат” е самият св. Йоан. Истината е, че св. Йоан използва думата Църква само по отношение към конкретно събрание – не за цялото Христово тяло. Но трябва също да осъзнаем, че св. Йоан се възнася към богослужение в Господния Ден; и това е ясен образ на седмичното възнасяне на Църквата в небето на всеки Господен Ден, когато тя се съединява в общението на светиите и ангелите в “тържество” (Евр. 12:22-23) за небесната литургия. Църквата изпълнява преживяното от св. Йоан всяка неделя в Sursum Corda,* когато служителят (представяйки Христовото Възлез тук!) извиква, Издигнете своите сърца! и събранието пее в отговор, Ние ги издигаме към Господа! Отбелязахме в по-ранна глава коментара на св. Герман, че “Църквата е земно небе”; Патриархът продължава: “Душите на християните са призовани заедно да се съберат с пророците, апостолите и йерарсите, за да се наредят с Авраам, Исак и Яков на мистичното тържество в Христовото царство. Следователно, идвайки в единство на вяра и в общението на Духа чрез раздаването на Този, Който умря за нас и седи отдясно на Бащата, ние вече не сме на земята, а стоим до царския Престол на Бога в небето, където е Христос, точно както Той Самият каза: ‘Праведни Татко, освети в Твоето име тези, които Ми даде, за да могат да бъдат там, където съм и Аз’ (ср. Жан Калвин се съгласява: “За да може чистите души истински да възприемат Христос във Вечерята, те трябва да се издигнат в небето. И по същата причина, е установено от древността, че преди посвещаването на хората трябва да се каже със силен глас да издигнат сърцата си.”[7] Вече видяхме (при 1:10), че изразът в Духа (ст. 2) е технически пророчески език, отнасящ се не до субективните усещания на св. Йоан, а до неговото обективно преживяване като вдъхновен получател на божествено откровение. Да си “в Духа” е специална привилегия на библейските пророци. Обобщавайки своето обширно изследване по този въпрос, Мередит Клайн пише: “Сътворяването на Адам като образ-отражение на славата на Създателя-Дух се повтаря в историята на пророците. Същественото събитие във формирането на един пророк е било преобразяващата среща със Славата-Дух, от която пророкът излиза като човек, отразяващ божествената Слава. Да си издигнат в Духа е означавало да си приет в божественото събрание, небесната реалност в богообразната Слава-Дух. Белегът на истинския пророк е бил, че той е стоял пред Господа на Славата сред заседанията на ангелския съвет.”[8] Но с идването на Новия Завет това, което беше преди специална привилегия на пророческата класа в заветната общност, сега става привилегия за всички. Желанието на Мойсей – “Дано всичките Господни хора бъдат пророци, та да тури Господ Духа Си на тях!” (Чис. 11:29) – се изпълнява в Петдесятното изливане на Святия Дух (Деян. 2:17-21). Точно както Мойсей (пророкът par excellence на Стария Завет) бе уникално привилегирован да говори с Бога лице в лице (Чис. 12:6-8), участвувайки в Неговата слава (Изх. 34:33-35), така сега “ние всички, с открито лице, като в огледало, гледайки Господната слава, се преобразяваме в същия образ, от слава в слава, както от Духа Господен” (2 Кор. 3:18). Всеки вярващ е получил пророческото помазание (1 Йоан 2:20, 27); и всяка седмица ние се възнасяме в Духа в небесното събрание.[9] Следователно “Теорията за Грабването” се основава частично върху неразбиране на християнското учение за Възнасянето на Църквата. Първоначалното Възнасяне се изпълни позиционно с Исус Христос, в Когото седим в небесни места (Еф. 1:20; 2:6); прогресивното (всекидневно) Възнасяне се извършва литургично с Исус Христос всяка седмица, в празнуването на Причастието (Евр. 12:22-24); а окончателното (кулминационно) Възнасяне се извършва есхатологично с Христос а) духовно, при смъртта (Откр. 20:4); и б) телесно, в края на 2-3 За да получи откровението, св. Йоан е взет на небесата, където вижда Престол и Един седящ: Йоан ще наблюдава идващите събития от истинската отправна точка, Престолът-Колесница на Бога в Облака на Славата. Бог е Определящият всички неща, и правилното разбиране за света трябва да започва от правилното разбиране за централното положение на Неговия Престол. “В безграничната мъдрост на Господа на цялата земя всяко събитие попада със съвършена точност на своето правилно място в Неговия вечен план; нищо, колкото и малко да е, колкото и странно да е, не се извършва без Неговото нареждане, или без да подхожда специално на своето място в изработването на Неговото намерение; и краят на всичко ще бъде изявяване на Неговата слава и издигане на Неговото хваление.”[11] И Този, Който седи, е като яспис и сардис на глед: Бог е видян като ярка, непристъпна светлина (ср. 1 Тим. 6:16), защото св. Йоан е бил взет в небесното пресвето място, вътрешното Светилище на космическия Храм в Облака на славата. Подчертаващ това е фактът, че Йоан вижда дъга около Престола, на изглед като смарагд. Струва си да се отбележи, че тези три камъка, ясписа (може би опал или диамант),[12] сардис (червеникав камък), и смарагд, представляват три от дванадесетте племена на Израел върху нагръдника на първосвещеника (Изх. 28:17-19, LXX); те също са споменати сред скъпоценностите, които са били изобилни в земята в Едемската градина (Езек. 28:13, LXX). Сравнете видението на Йоан с това на пророк Езекиил: . виждаше се подобие на престол, наглед като камък сапфир; и върху подобието на престола имаше подобие наглед като човек, седящ на него на високо. И видях нещо наглед като светъл метал, като изглед на огън в него от всяка страна; от това, което се виждаше, че е кръстът му, и надолу видях като изглед на огън обиколен със сияние. Какъвто е изгледът на дъгата в облака в дъждовен ден, такъв бе изгледът на обикалящото сияние. Това бе изгледът на подобието на Господната слава. Така св. Йоан е в истинския Храм, небесния първообраз, който представлява модела за изграждането на Скинията от Мойсей (Изх. 25:40; Евр. 8:1-2, 5; Той вижда Престола, съответствуващ на Седалището на Милостта; Седемте светила, съответствуващи на Светилника със седем светила; Четирите живи същества, съответствуващи на Херувимите; Стъкленото море, съответствуващо на Медното “Море”; и Двадесет и четирите Старци, съответствуващи на Двадесет и четирите свещенически рода. (Виж Приложение А за по-пълно изследване на Левитския символизъм тук и в цялото Откровение.) 4 Около Престола св. Йоан вижда двадесет и четири престола, на които седят двадесет и четири старци. Кои са тези старци? В една известна статия големият новозаветен учен Нед Стоунхаус от Уестминстърската Семинария защитава възгледа, че тези старци са “небесни същества по ранг по-висши от ангелите като цяло, като херувимите и серафимите в Стария Завет, ако не са и самите те.”[13] Въпреки умелата защита на Стоунхаус на неговата позиция, тя почива на презумпция за текста, която със сигурност е неправилна, и така неговото тълкувание се отклонява сериозно. (Повече по текстуалния проблем и мнението на Стоунхаус ще бъде изложено по-долу, в дискусията по 5:9). От друга страна, има състоятелни основания за разбирането, че тези старци са представители на Църквата в небето (или, както св. Йоан прогресивно разкрива в своето пророчество, земната Църква, която се покланя в небето). Първо, самото име старци посочва, че тези същества представляват Църквата, а не ангели. Никъде в Библията думата старец не се дава нещо друго освен за хора, и от най-ранни времена тя означава хора, които имат власт и представителство в Църквата (виж Изх. 12:21; 17:5-6; 18:12; 24:9-11; Чис. Следователно, от пръв поглед изглежда, че старците в Откровение са представители на Божия народ, сенатът, заседаващ около своя епископ. Това съображение се засилва от второ наблюдение за тези старци: Те са видяни като седящи на престоли. Вече ни е казано в това пророчество, че християните царуват с Христос (1:6), че носят корони (2:10; 3:11), че на тях е дадена царска власт с Него над народите (2:26-27), че отстъпниците ще бъдат принудени да се поклонят пред тях (3:9), и че те са седнали с Христос на Неговия престол (3:21). Сега в глава 4 виждаме старци седнали на престоли; не е ли това продължение на ученията, представени дотук? Трето, трябва да имаме предвид символизма на числото двадесет и четири. Най-общо, понеже двадесет и четири е два пъти по дванадесет, отново има основание от пръв поглед да приемем, че това число е свързано с Църквата. Дванадесет е число, свързано в Библията с Божия народ: Израел беше разделен на дванадесет племена; и дори за управлението на Новозаветната Църква се говори като за “дванадесет племена,” защото Църквата е Новият Израел (виж Мат. 19:28; Марк 3:14; Деян. 1:15-25; ср. Йоан използва думата старец дванадесет пъти в Откровение (4:4, 10; 5:5, 6, 7, 11, 14; 7:11, 13; Числото двадесет и четири така е “двойна порция” от дванадесет. Многократни числа дванадесет са вградени също в символичната структура на Новия Ерусалим, както четем в последното видение на пророчеството (21:12-14): Градът имаше голяма и висока стена, с дванадесет порти, и на портите дванадесет ангела, и надписани над портите имена, които са имената на дванадесетте племена на израилтяните. И градската стена имаше дванадесет основни камъка с дванадесет имена на тях, имената на дванадесетте апостоли на Агнето. Но картината на двадесет и четирите старци се основава на нещо много по-конкретно, отколкото простото споменаване на умножено дванадесет. В поклонението в Стария Завет имаше двадесет и четири свещенически рода (1 Лет. 24) и двадесет и четири рода на певци в Храма (1 Лет. 25). Така картината на двадесет и четири водачи на поклонението не е нова идея за тези, които първи са прочели Откровението: Това е било характеристика на поклонението на Божия народ в продължение на повече от хиляда години.[14] Всъщност, св. Йоан събира заедно два образа, които подкрепят нашето общо заключение: (1) Старците седят на престоли – те са царе; (2) Старците са двадесет и четири на брой – те са свещеници. Това, което св. Йоан вижда, е просто Небесният църковен съвет: представителното събрание на Царското Свещенство, Църквата.[15] Че тези старци са свещеници и царе показва, че Аароновото свещенство на Стария Завет е било отменено и надминато; новозаветното свещенство, с Исус Христос като първосвещеник, е Мелхиседеково свещенство. Така Йоан ни казва, че тези свещеници-старци носят корони, защото короната на първосвещеника е била дадена на всички. Двете независими свидетелства от втори век, че св. Яков в Ерусалим и св. Йоан в Ефес са носели златната корона на първосвещеника, са като цяло отхвърлени от съвременните учени;[16] но тези традиции може би отразяват действителната практика на ранната Църква. Това ни води до друга точка, която трябва да бъде спомената преди да продължим. Вече отбелязахме (виж при 3:20) няколко проблема, причинени от рационалистичните тенденции на онези групи, които произлизат от Реформацията. За нещастие, в тези същите групи става масово премахването на презвитерската служебна дреха. Макар основанието да е “духовността,” действителните резултати са да се платонизира учението и поклонението, и да се демократизира управлението и служението – по-нататъшни крачки по дългия, прашен път към Реформисткото безплодие. Както ни напомня Ричард Пакие, “Цветът е учител чрез зрението, и той създава настроения. Когато омаловажаваме този психологически фактор в поклонението на Църквата, ние имаме погрешно разбиране за човешката природа и мястото на възприятията в нашия вътрешен живот.”[17] Бог ни е създал по този начин, и продължаващата валидност на официалните дрехи следва по правило от моделите, изложени в Стария Завет: Официалният характер на презвитера се подчертава с употребата на официални дрехи, по същия начин както съдиите в нашето общество все още носят тоги – практика, между другото, която произлиза от практиката на Църквата. Пакие продължава: “Затова е нормално човек, който служи в богослужението на Църквата, да бъде облечен по начин, който съответствува на възложената му задача, и който видимо изразява това, което той прави. Нещо повече, този, който води действието на поклонението, не го прави като частно лице, но като служител на Църквата; той е представител на общността и говорител на Господа. Затова е полезно специално предписано облекло, някаква църковна ‘униформа’ за напомняне на верните и на него самия, че в това действие той не е Господин Някой Си, а служител на Църквата сред множество хора. Това, което е било не по-малко незаменимо в древни времена, когато чувството за общност и за обективност на култовите действия е преобладавало, става в нашето време много полезно средство, и дори истински необходимо, тъй като индивидуализмът и субективността са станали толкова дълбоко вкоренени в религията на реформистките църкви.”[18] Йоан описва небесния събор според познаните звукови и видими ефекти, които придружават Облака на Славата, като при Синай (Изх. 19:16-19): От Престола излизат светкавици, и гласове, и гърмежи. Отново, както в 1:4-5, образите са небесния модел на устройството на Скинията (Евр. 8:5; 9:23): Като Светилника с неговите седем светила, горящи на Светото място, има седем огнени светила пред Неговия Престол, седемте светила представляващи седемте Божии Духове, Святият Дух в неговата седмократна пълнота на действието. Ето отново съчетанието на трите страни на образността на Облака на Славата: Гласът (ст. 12), сияещата Слава (ст. 3) и Духът (ст. 5). Тогава пред Престола св. Йоан вижда нещо като стъклено море, подобно на кристал. Това е друг момент, в който това видение се пресича със записаното в Езекиил 1. Но Престолът се вижда от две различни гледни точки. Докато св. Йоан стои в самия небесен събор, гледайки надолу към “морето” от стъкло (което отговаря, според обзавеждането на Скинията, на съда за миене, също наречен “море”: Изх. 30:17-21; 3 Царе 7:23-26), Езекиил стои под Облака на Славата, гледайки нагоре през неговия конус, и “морето” върху него изглежда като синьо небе[19] над него: Видях, и, ето, вихрушка идеше от север, голям облак и пламнал огън, а около него сияние; и отсред него се виждаше нещо на глед като светъл метал, от средата на огъня. Отсред него се виждаше и подобие на четири живи същества. А над главите на живите същества имаше подобие на един простор, на глед като цвят на страшен кристал, разпрострян над главите им. И над простора, който беше върху главите им, се виждаше подобие на престол. Друго сходство с видението на Езекиил е, че св. Йоан вижда четири живи същества, стоящи посред Престола и около него, крепящи Престола-Колесница в неговия полет (ср. както правят четирите херувима в Езекиил (забележете, че те са “посред” и “около” Престола; сравни тясната връзка между Престола и четирите живи създания Тези същества (не “зверове,” както е в превода King James) са пълни с очи отпред и отзад, и изглеждат наглед като Лъв, Теле, Човек и Орел. Подробно сравнение на тези стихове с Езекиил 1 и 10 ще разкрие много интересни паралели, както и разлики между двата записа (трябва да се обърне внимание и на видението за шестокрилия серафим в Исая 6:1-4). Че има четири такива показва известна връзка с формата на земята като жертвеник (сравни библейските идеи за четирите краища на земята, четирите ветрове, четирите посоки, четирите реки в Едем, които напояват цялата земя, и Майкъл Уилкок обяснява: “Херувимите в Библията далеч не са закръглени бебчета с крилца и трапчинки. Те са величествени създания, видими изражения на Божието присъствие. Така че когато ни се казва (Пс. 18:10), че Господ пътува на херувими и на крилете на вятъра, може би ще започнем да виждаме връзка между четирите живи създания от 4:6 и четирите вятъра от 7:1. Бихме могли да наречем тези херувими-създания ‘природа,’ като осъзнаваме какво наистина е природата – огромна постройка, туптяща с непрестанната дейност на Бога. Може би техните лица (4:7; Езек. 1:10) представляват Неговото величие, Неговата сила, Неговата мъдрост и Неговата възвишеност, а техните многобройни очи Неговата непрестанна бдителност над всяка част от Неговото творение. Затова е уместно те да са четири, съответствуващи на посоките на света и на краищата на земята и представляващи Божия свят, както двадесет и четирите старци представляват Църквата.”[20] Макар Жан Калвин се съгласява с Уилкок, неговите бележки върху значението на четирите лица на херувима са още по-радикални: “Чрез тези глави всички живи създания са представени пред нас. Тези животни побират в себе си всички части на вселената чрез този словесен образ, чрез който една част представлява цялото. В същото време, доколкото ангелите са живи създания, трябва да видим в какъв смисъл Бог придава на самите ангели главата на лъв, на орел и на човек: защото това въобще не изглежда да съответствува на тяхното естество. Но Той не би могъл да изрази по-добре неразделната връзка, която съществува между движенията на ангелите и всички създания. Затова трябва да разберем, че докато хората се движат и изпълняват своите задължения, те се насочват в различни посоки към предмета на своите желания, и така правят също и дивите зверове; но в основата на това има ангелски движения, така че нито хората, нито животните се движат сами по себе си, но цялата им енергия се основава на тайно вдъхновение.”[21] Както казва Калвин няколко страници по-късно, с още по-голяма сила, “всички творения се движат от ангелско движение.”[22] Това е точно обратното на хуманистичните идеи за “природа” и “естествен закон,” но това е библейското учение. Причината то да звучи странно на нас е, че нашият мироглед е бил пропит от философия, която има много общи черти с древния ваализъм. Джеймс Джордан пише: “Подробностите на култа към Ваал сега не са от много голяма важност за нас. Лежащата в основата на ваализма философия е тази, която сега царува в американското образование и живот, и която се преподава във факултетите по естествени науки на почти всички християнски колежи днес, и то не само в тези факултети. Писанието ни учи, че Бог поддържа живота пряко, не непряко. Няма такова нещо като Природа. Бог не е дал никаква присъща сила на развитие на вселената сама по себе си. Бог създаде вселената и всичко живо чрез непосредствени действия, не чрез посреднически процеси. Когато Бог оттегля Своя Дъх (Който е Святият Дух, Господарят и Даващият живота), незабавно следва смърт (Бит. 7:22). Идеята, че Бог нави вселената и после я остави да се движи сама, че има такова нещо като Природа, което има присъща сила, е деизъм, не християнство. Теистичната еволюция е деизъм, не християнство. До степента, в която в дадена система природните процеси са заместили Божиите дела, до тази степен системата е станала ваалистична.”[23] “Поради влиянието на нео-ваализма (светския хуманизъм) в нашето съвременно общество, ние обикновено мислим, че Бог, когато направи света, вложи определени ‘природни закони’ или процеси, които работят автоматично и безличностно. Това е деистичен, не християнски мироглед. Това, което наричаме природен или физически закон, е всъщност приблизително средностатистическо обобщение за обичайната дейност на Бога при управление на Неговото творение. Материята, пространството и времето са създадени от Бога и се управляват пряко и активно от Него. Неговото управление се нарича ‘закон.’ Бог почти винаги прави нещата да стават по един и същи начин, според заветните закономерности (християнския еквивалент на природните закони), които заветни закономерности бяха установени в Битие 8:22. Науката и технологиите са възможни, защото Бог не променя правилата, така че човекът може уверено да изследва света и да се научи да го обработва. Но такава увереност винаги е форма на вяра, вяра или в Природата (Ваал) и в естествения закон, или вяра в Бога и в надеждността на Неговото посвещение да поддържа заветните закономерности.”[24] Има друга страна на символизма, свързан с четирите живи творения, която трябва да бъде спомената: тяхното съотвествие на Зодиака. Библейските автори са били запознати със системата на съзвездията такава, каквато ние я познаваме днес, освен че името на Орела изглежда обичайно замества Скорпиона. Причината за това може би е, че древната връзка между Скорпиона и Змията (ср. Лука 10:17-19) е накарала библейските автори да сложат на негово място Орела; някои учени, обаче, твърдят, че “по Авраамово време Скорпионът се изобразявал като Орел” според популярната тогава халдейска система.”[25] Лицата на херувимите в Езекиил и Откровение са средните знаци в четирите групи от Зодиака: Лъвът е Лъв; Телето е Телец; Човекът е Водолей; а Орелът, както видяхме е “Скорпион.” Св. Йоан ги изброява в обратна посока на Зодиака (вероятно защото ги гледа отгоре в небето, а не отдолу от земята); но когато ги използва в структурата на своето пророчество, той ги изброява в правилния ред на сезоните.[26] След Встъплението (глава 1), Откровение се разделя на четири части, всяка “управлявана” от едно от тези творения. Първата четвърт (глави 2-3) се управлява от Телеца; така ударението е върху Седемте звезди върху рамото на Телеца. Втората четвърт (Глави 4-7) се управлява от фигурата на “Лъва от Юдовото племе,” който победи, за да отвори запечатаната Книга. Орелът лети всред небето викайки “горко” през третата четвърт (Глави 8-14). А четвъртата четвърт (Глави 15-22) се управлява от Човека, “Водолея” (ср. изливането на Чашите на гнева, и реката на живота, която извира от Престола). Няма нищо окултно в тези неща. Наистина, Библията силно осъжда всички форми на окултизъм (желанието за езотерична и автономна мъдрост), включително и астрологичния окултизъм (Вт. Но това не означава, че самите съзвездия са зли, нито че езическото поклонение на слънцето ни пречи да гледаме на слънцето като символ на Христос (Пс. 19:4-6; Напротив: Съзвездията са създадени от Бога и изявяват Неговата слава (Пс. 19:1-6). Те не са просто случайни групи от звезди (нищо в Божията вселена не е случайно в истинския смисъл); но те са били конкретно поставени там от Бога (Йов 9:7-9; 26:13; 38:31-33; Амос 5:8).[28] Подреждането на дванадесетте племена на Израел около Скинията (Чис. 2) отговаря на реда на Зодиака;[29] и както херувимите, четири от племената представляват средните знаци на всяка четвърт: Юда е Лъвът, Рувим е Човекът, Ефрем е Телето, а Дан е Орелът.[30] Причината за съответствието между Израел и звездите е обяснена от Гордън Уенхам: “Писанието често нарича небесните тела Божията небесна войска (например Вт. 4:19), докато армиите на Израел бяха неговата земна войска (например Ис.Нав. 5:14 и Чис. 1). Земната скиния беше точно копие на Божието небесно обиталище (Изх. 25:9, 40). Двете са посещавани от войските на Господа. накрая, Битие 37:9 сравнява Яков и неговите синове (прадедите на дванадесетте племена) със слънцето, луната и звездите.”[31] Разбира се, най-известният пример за астрономически символизъм в Библията е, че раждането на Самия Месия се изявява на Мъдреците чрез звездите (Мат. 2:2), както е След това св. Йоан описва поклонението, извършвано от четирите живи създания, използвайки хорова част, за да ни изтълкува значението на символите в неговото видение за Престола – средство, което повтаря през цялата книга. Той привлича вниманието ни към шестте крила на живите създания, за да ги свърже със серафимите от видението на Исая: В годината, когато умря цар Озия, видях Господа седнал на висок и издигнат престол, и полите Му изпълниха храма. Над него стояха серафимите, от които всеки имаше по шест крила; с две покриваше лицето си, с две покриваше нозете си, и с две летеше. И викаха един към друг казвайки: Свят, свят, свят Господ на Силите! Славата Му пълни цялата земя. Подобно, живите създания в Откровение имат за своя главна цел да прославят Бога и да Го радват винаги, хвалейки Го – очевидно редувайки се, както са правили серафимите на Исая – за Неговата святост, Неговото Всемогъщество и Неговата вечност: Свят, Свят, Свят е Господ Бог, Всемогъщия, Който бе, и Който е, и Който иде. Това също има своето съответствие в стандартната християнска литургия, в която Sanctus следва Sursum Corda: Служител: Затова с Ангели и Архангели, и с цялото войнство на небесата, ние възхваляваме и величаем Твоето славно Име; винаги хвалейки Теб и пеейки, Всички: СВЯТ, СВЯТ, СВЯТ, Господ на Силите; Небесата и земята са пълни с Твоята слава; Осанна във висините! 9-11 Но небесното хваление не завършва с песента на живите създания; защото когато те отдават слава и почит и благодарение на Бога, двадесет и четирите старци се присъединяват в антифонично (ответно) хваление. Те ще паднат пред Него . ще Му се поклонят . . и ще положат короните си пред Престола, признавайки, че тяхната власт и господство произхождат от Него. Те продължават да Го хвалят за Неговите дела в сътворението и историята: Достоен си, Господи наш и Боже наш, да приемеш слава, почит и сила; защото Ти си създал всичко, и поради Твоята воля всичко е съществувало и е било създадено. За да оценим пълното значение на това откровено потвърждение на учението за сътворението, нека да го сравним с изявление, изказано преди няколко години от служителите на една от най-големите църкви в Съединените Щати: В НАЧАЛОТО - ИЗБОРЪТ В началото Бог създаде избора. Преди Бог да направи какво да е – земя, небе или човек – той вече беше решил човек да има избор. Не ограничен избор, като това какъв цвят чорапи да носим днес. Бог даде на човека пълна власт да избира, толкова пълна, че човек би могъл да избере – или да отхвърли – Бога. Бог постави Себе Си в твърде рисковано положение, когато въоръжи човека с такова средство. Той даде на човека оръжие, което да използва срещу Бога. Можете ли да си представите нещо, което вие сте създали, да казва “Не те искам, дори и за приятел.” Бог даде на човека точно тази възможност, макар да знаеше какъв щеше да бъде изборът на човека. Бог знаеше, че Неговото създание ще Го отхвърли, ще Го намрази. Но той също осъзнаваше, че няма по-добър начин да докаже любовта, освен като понесе риска на възможността за отхвърляне. Истинската любов изисква решение, защото истинската любов не може да бъде изисквана, заповядвана, или дори управлявана. Тя трябва да е доброволна. Това ни показва нещо за Бога. Бог не прави неща просто така. Той трябва да е почувствувал, в определен смисъл, нужда да бъде обичан. Мислите ли, че е честно да заключим, че Бог се “нуждае” от нас? Смятам, че е така. Но Той никога не намалява величината на Своята любов опитвайки се да ни принуди да Го обичаме. Снизходително казано, това е богохулна глупост. Единственото честно нещо в него е липсата на библейски цитати. Има много спорни моменти, за които можем да говорим, но главният за нашите цели е въпросът за върховенството и независимостта на Бога. Дали Бог се нуждае да твори? Бог самотен ли е? Нуждае ли се Той от Своето създание? Нека да оставим Писанието да говори: Всички народи са като нищо пред Него, считат се пред Него за по-малко от нищо, да! за празнота. Аз съм Бог, и няма друг; Аз съм Бог, и няма подобен на Мене, Който от началото изявявам края, и от древните времена нестаналите още неща, и казвам: Намерението Ми ще устои, и ще извърша всичко, що Ми е угодно (Ис. 46:9-10) Бог, Който е направил света и всичко що е в него, като е Господар на небето и на земята, не обитава в ръкотворни храмове, нито Му са потребни служения от човешки ръце, като да би имал нужда от нещо, понеже сам Той дава на всички и живот и дишане и всичко. В своето заповядано от Бога поклонение старците прогласяват истината: Създанието съществува, не защото Бог е имал нужда да създава или е зависим от Своето създание по някакъв начин, а просто защото Неговата воля е да създава; угодно Му е било да направи така. Бог е върховен, напълно независим от създанието. Библейското разграничение между Създателя и създанието е абсолютно. Небесното богослужение тук ни показва какво иска Бог в земното поклонение. Първо, поклонението трябва да бъде общностно. Библейското поклонение не е индивидуалистично, тихо или само вътрешно. Това не означава, че няма място за индивидуално поклонение; но това означава, че библейското ударение върху общностното поклонение e съвсем различно от незаконороденото “хваление” на много евангелски християни, които гледат на индивидуалното поклонение като превъзхождащо общностното, и които дори мислят за общностното поклонение като просто събиране на индивидуални поклонници.[35] Друга забравена страна на необходимостта от общностно поклонение е фактът, че т.нар. “хвалебствени служби” в съвременните църкви са всъщност или лекционни зали или циркови забавления на арена. В двата случая има звезди-изпълнители, има и зрители – но Църквата, като Църква, не се покланя общностно. Обратно на това, моделът на библейското поклонение е общностна служба за поклонение, с пълно участие на обединените членове на събранието, показващи хармония от единство и разнообразие. Второ, поклонението трябва да бъде ответно. Ще видим повече за това, когато вървим през книгата Откровение – която много повече се отнася за поклонението, отколкото за всичко друго – но това вече е главната тема в текста, който сега разглеждаме. Старците и четирите живи същества са показани как пеят музикални отговори един на друг, провеждайки диалог. И в поклонението на Църквата на земята това е, което и ние правим (или трябва да правим). Ние отговаряме литургично на четенето на Писанието, на молитвите, на пеенето на Псалмите и на химните, на поучението и на тайнствата. Защото това се вижда в небесното поклонене, и нашето поклонение трябва да бъде построено колкото е възможно повече в подражание на небесния модел, според молитвата, на която ни научи Христос: “Да бъде Твоята воля на земята, както е на небето” (Мат. 6:10). Трето, поклоненето трябва да бъде с ред. Старците и живите създания не се прекъсват едни други, нито се опитват да се надвикват едни с други. Макар че хвалението трябва да бъде общностно, включващо цялата Църква, то не трябва да бъде хаотично. Основен стандарт за поклонението е изложен в 1 Кор. 14:40: “Обаче всичко нека става в приличие и ред.” Харизматиците имат някои правилни инстинкти – че поклонението трябва да включва цялото събрание – но тяхната действителна практика клони към объркване и безредие, като всички едновременно се покланят индивидуално. Решението, показано в Стария и в Новия Завет и в цялата Църковна история, е да се осигури обща литургия, с официални молитви и отговори, така че хората да могат разумно да се покланят заедно по начин, който е общностен и подреден. Библейското обществено поклонение е много различно от частното или семейно поклонение; то е коренно различно от просто група за изучаване на Библията, колкото и важно да е това. Неделното поклонение на Църквата е качествено уникално: То е идването на Божия народ в двореца за официална церемония пред Престола, официална аудиенция с Царя. Ние идваме да изповядаме нашата вяра и преданост, да положим официална клетва, да получим прошка, да принесем молитва, да бъдем поучени от Божиите служители, да ядем от Неговата трапеза и да отдадем благодарности за всички Негови дарове; и трябва да отговорим на всичко това с музика и пеене. Всичко това е общностно, и то неизбежно означава литургия. Това може да означава определени сложни и наложителни промени в нашите навици и модели на поклонение. Но Бог трябва да получава най-доброто. Той е Царят, и поклонението означава да Му служим. Но почакайте! Глави 8-11 описват прозвучаването на поне още седем тръби – може ли да има девет грабвания? The Scofield Reference Bible (New York: Oxford University Press, [1909] 1945), бележка върху Откр. 4:1; сравни с Hal Lindsey, There’s a New World Coming: A Prophetic Odyssey (Eugene, OR: Harvest House Publishers, 1973), pp. 74ff. Диспенсационалистическата употреба на думата Църква е много различна от нейната употреба в историческата, ортодоксална теология. Виж O. Allis, Prophecy and the Church (Grand Rapids: Baker Book House, 1945, 1947), pp. 54-110; L. Berkhof, Systematic Theology (Grand Rapids: William B. Eerdmans Publishing Co., fourth revised ed., 1949), pp. 562-78; и Roderick Campbell, Israel and the New Covenant (Tyler, TX: Geneva Ministries, [1954] 1983). Този принцип също може да бъде плодотворно приложен и на други места в Писанието. Например, думата любов не се среща никъде в Книгата Рут; така нейната история явно в крайна сметка не е една от най-великите любовни истории описани в Библията, защото Воаз и Рут не са се обичали един с друг. Отново, думата Бог не се появява в книгата Естир; по същите принципи, Той трябва да не е бил замесен в тези събития, и книгата трябва да не ни казва нищо за Него. В допълнение, първите петнадесет глави на Павловото послание до Римляните не се отнасят за Църквата, защото думата Църква също не се среща там! Пол Минеър изброява деветдесет и шест от тях в само в Новия Завет: Paul Minear, Images of the Church in the New Testament (Philadelphia: The Westminster Press, 1960), pp. 222ff., 268f. Б.пр.: от лат. – “Издигнете сърцата си” – началните думи на въведението в литургията. Germanus of Constantinople, On the Divine Liturgy, trans. Paul Meyendorff (Crestwood, NY: St. Vladimir’s Seminary Press, 1984), p. 101. John Calvin, Institutes of the Christian Religion, 4:17:36 (Philadelphia: The Westminster Press, 1960), Ford Lewis Battles trans., p. 1412. Meredith G. Kline, Images of the Spirit (Grand Rapids: Baker Book House, 1980), pp. 57f. Виж статията на George Vandervelde, “The Gift of Prophecy and the Prophetic Church” (Toronto: Institute for Christian Studies, 1984). Относно този модел първоначално-прогресивно-окончателно, виж David Chilton, Paradise Restored: A Biblical Theology of Dominion (Ft. Worth, TX: Dominion Press, 1985), pp. Benjamin B. Warfield, “Predestination,” in Biblical and Theological Studies (Nutley, NJ: Presbyterian and Reformed Publishing Co., 1968), p. 285. “В античността името не е било ограничавано до разнообразието от кварц, наричан сега яспис, но можело да обозначава всеки матов скъпоценен камък”. William F. Arndt and F. Wilbur Gingrich, A Greek-English Lexicon of the New Testament and Other Early Christian Literature (Chicago: The Univesrity of Chicago Press, 1957), p. 369. Ned B. Stonehouse, “The Elders and the Living-Beings in the Apocalypse,” in Paul Before the Areopagus, and Other New Testament Studies (Grand Rapids: William B. Eerdmans Publishing Co., 1957), p. 90. Виж Alfred Edersheim, The Temple: Its Ministry and Services as They Were at the Time of Jesus Christ (Grand Rapids: William B. Eerdmans Publishing Co., 1980), pp. 75, 86ff. Езекиил видя двадесет и пет мъже, служещи в Храма: представители на двадесет и четирите свещенически рода, плюс Първосвещеника (Езек. 8:16). Още едно основание за това тълкувание ще бъде развито в коментара върху 5:9. Ще видим, че песента на старците, записана там, ясно изразява, че те са сред изкупените – група, която не включва ангелите (Евр. 2:16). Затова старците трябва да се приемат в обикновения смисъл като представители на Църквата. Виж Dom Gregory Dix, The Shape of the Liturgy (New York: The Seabury Press, [1945] Frend, The Rise of Christianity (Philadelphia: Fortress Press, 1984), p. 127. Richard Paquier, Dynamics of Worship: Foundations and Uses of Liturgy (Philadelphia: Fortress Press, 1967), p. 143. Както се оказва, някои от онези Реформистки църкви, които са запазили официалните дрехи, са избрали черната академична тога, може би отчасти в реакция срещу това, което се възприема като прекомере разкош в Римската църква, и за да подчертаят учителското служение на служителя. Но както посочва Пакие, “няма дори и едно споменаване на черни официални дрехи в Библията, докато белите роби и облекла са споменати многократно, или действително, или символично.” “Всъщност, ако има цвят, който сам да предлага себе си като подходящ израз на Благовестието и на евангелското богослужение, със сигурност това е бялото. В Библията белият цвят е божественият цвят par excellence, защото той символизира Божията святост и съвършенство (Пс. 104:2; Дан. 7:9; За Мойсей и старейшините на Израел небето-море е изглеждало като настилка от сапфир (синя) (Изх. 24:10). Michael Wilcock, I Saw Heaven Opened: The Message of Revelation (Downers Grove, IL: InterVarsity Press, 1975), John Calvin, Commentaries on the First Twenty Chapters of the Book of the Prophet Ezekiel (Grnad Rapids: Baker Book House, 1979), Vol. 1, pp. 334f. Калвин е атакуван от своя собствен преводач, че прави тези и други подобни изявления (виж Vol. 1, pp. xxvf.; Vol. 2, pp. 421f., 448-55, 466-68, 473f.). Независимо от това, тези мисли са много внимателно разгърнати в хода на неговото изложение, и този коментар, който Калвин не доживява да довърши, представлява неговата зряла мисъл по този предмет. Това е един от най-възхитителните томове, които някога съм чел, и е богата съкровищница за ценни проникновения. James B. Jordan, Judges: God’s War Against Humanism (Tyler, TX: Geneva Ministries, 1985), pp. 37f. Виж също John Calvin, Commentaries on the Last Four Books of Moses (Grand Rapids: Baker Book House, 1979), Vol. 1, pp. 385-87; Commentary on the Harmony of the Evangelists (Grand Rapids: Baker Book House, 1979), Vol. 1, pp. 213-15. Richard Hinckley Allen, Star Names: Their Lore and Meaning (New York: Dover Publications, [1899] 1963), p. 57; сравни с p. 362. Между другото, думата Зодиак не е окултна дума; тя просто означава кръг, и се отнася до видимата пътека на слънцето през небето. Дванадесетте големи съзвездия са групите звезди, подредени по слънчевия път. Най-доброто християнско опровержение на астрологичната заблуда е в Божия град, на св. Августин, Книга V, За изследване на връзката на съзвездията с Библейското послание, виж Joseph A. Seiss, The Gospel in the Stars (Grand Rapids: Kregel Publications, [1882] 1972). Или, като добри августинци, можем да кажем, че Зодиакът отговаря на реда на дванадесетте племена! Виж Ernest L. Martin, The Birth of Christ Recalculated (Pasadena, CA: Foundation for Biblical Research, second ed., 1980), pp. 167ff.; сравни с J. Thompson, Numbers в D. Guthrie and J. Motyer, eds., The New Bible Commentary (Grand Rapids: William B. Eerdmans Publishing Co., third ed., 1970), p. 173. Gordon J. Wenham, Numbers: An Introduction and Commentary (Downers Grove, IL: Inter-Varsity Press, 1981), p. 65. Уенхам не говори за Зодиакалните съзвездия, а за нещо още по-удивително: фактът, че числата от преброяването на Израилевите племената отговаря на синодичните периоди на планетите! Както посочва Уенхам, числата от преброяването “потвърждават свещения характер на Израел. Те ни напомнят, че Божиите обещания към Авраам са изпълнени, и че святият Божий народ е призован да воюва за Него по земята, както звездите воюват за Него в небесни места” (ibid.). Сведенията на Уенхам се основават на M. Barnouin, “Les recensements du Livre des Nombres et l’astronomie babylonienne,” Vetus Testamentum 27, 1977, pp. 280-303. Този труд се предлага в английски превод от Geneva Ministries, P. Виж Martin, The Birth of Christ Recalculated, pp. 4-25. Брошурка, издадена през 1978 от църква в Санта Ана, Калифорния, рекламираща своите концерти в събота вечер. Още един момент трябва да бъде отбелязан поне в бележка под линия: Вярно ли е, както твърди брошурката, че “истинската любов не може да бъде изисквана, заповядвана или дори регулирана”? Един пример за това в реформисткия лагер, освен много други, които могат да бъдат цитирани, е B. Palmer, The Theology of Prayer (Sprinkle Publications, [1894] 1980). Този дълъг (352 стр.) труд, който претендира да дава “пълно разглеждане на молитвата в системата на благодатта,” се занимава напълно с индивидуалните молитви; той дори веднъж не споменава общностната молитва.
1.1 2.1 3.1 4.1 4.2 4.3 4.4 4.5 5.1 5.2 5.3 5.4 5.5 6.1 7.1 7.2 8.1 9.1 10.1 11.1 11.2 12.1 12.2 12.3 12.4 12.5 12.6 12.7 12.8 12.9 12.10 12.11 12.12 12.13 12.14 13.1 13.2 13.3 13.4 13.5 13.6 13.7 13.8 13.9 13.10 13.11 13.12 13.13 14.1 14.2 14.3 14.4 14.5 14.6 14.7 14.8 15.1 16.1 16.2 16.3 16.4 16.5 16.6 16.7 16.8 16.9 17.1 17.2 17.3 17.4 17.5 17.6 18.1 18.2 18.3 18.4 18.5 19.1 20.1 21.1 22.1 23.1 24.1 24.2 24.3 24.4 24.5 25.1 26.1 27.1 28.1 29.1 30.1 31.1 32.1 33.1 34.1 35.1 35.2 35.3 35.4 36.1 36.2 36.3 36.4 36.5 36.6 37.1 37.2 37.3 37.4 37.5 37.6 37.7 38.1 38.2 38.3 38.4 39.1 39.2 39.3 39.4 39.5 39.6 40.1 40.2 40.3 40.4 40.5 40.6 40.7 41.1 41.2 42.1 43.1 44.1 45.1 46.1 46.2 46.3 46.4 46.5 46.6 46.7 46.8 47.1 48.1 49.1 50.1 51.1 52.1 53.1 54.1 55.1 56.1 57.1 57.2 57.3 57.4 57.5 58.1 58.2 59.1 59.2 59.3 60.1 60.2 60.3 60.4 60.5 61.1 62.1 63.1 64.1 64.2 64.3 65.1 65.2 65.3 66.1 66.2 66.3 66.4 66.5 66.6 67.1 67.2 67.3 68.1 68.2 68.3 68.4 68.5 68.6 68.7 68.8 68.9 68.10 69.1 69.2 69.3 70.1 70.2 70.3 70.4 70.5 70.6 70.7 70.8 70.9 70.10 71.1 71.2 71.3 71.4 71.5 71.6 72.1 72.2 72.3 72.4 72.5 73.1
Tagged: cherubim Cherubim and seraphim Following is another in a series of excerpts from What Every Christian Should Know About the Angel of the LORD, released by High Street Press. In Scripture, we encounter two peculiar types of heavenly creatures who look nothing like angels. That’s because cherubim and seraphim are never called angels in the Bible. They do not deliver messages or appear in human likeness. Yet cherubim and seraphim share certain features and carry out the same function: to guard the presence of God. This sometimes brings them into contact with people, but they are never sent to people. In a sense, cherubim and seraphim are hybrid figures. That is, they possess human attributes as well as animal features. We find such beings in the Ancient Near East, especially as creatures who represent power or prevent evil. So, cherubim and seraphim are welcome protectors of those they’ve come to guard. At the same time, they are terrifying creatures to trespassers. Note some distinguishing characteristics of these heavenly creatures: First, cherubim and seraphim are said to have wings, though the number of wings varies (Exod. Continue reading A mighty angel: Rev. 5:2-4 Previously — The seven-sealed scroll (Rev. 5:1-4) The scripture Rev. 5:2 — I also saw a mighty angel proclaiming in a loud voice, “Who is worthy to open the scroll and break its seals?” 3But no one in heaven or on earth or under the earth was able to open the scroll or even to look in it. 4And I cried and cried because no one was found worthy to open the scroll or even to look in it (HCSB). John sees “a mighty angel” who proclaims in a loud voice, “Who is worthy to open the scroll and break its seals?” It is interesting that angels are never numbered in scripture. People are numbered. The elders are numbered. The living creatures are numbered. The elect are numbered. Our days are numbered. Even the hairs of our heads, Jesus says, are numbered. But the heavenly hosts are described as “myriads,” or “countless thousands, plus thousands and thousands.” Why is this? We are not told. However, it appears all angels were created at one time. Since they do not die, and no new angels are being created, this innumerable host remains the same in number today as the day of their creation. No doubt, many angels followed Satan in rebellion against God, although that number is unknown (some commentators suggest one-third of the angelic host rebelled based on a single verse in Revelation). Angels come in different classes, and a few are called by name. The most prominent of these appears in the Old Testament as “the angel of the Lord,” whom many commentators believe to be the pre-incarnate Christ. Satan once was known as the anointed cherub; he also has more notorious names: the father of liars, the ancient serpent, the Devil, the deceiver, and the evil one. Michael is the only archangel named in scripture. Other angels are named, such as Gabriel, who brought news of the pending birth of John the Baptist and Jesus. Then there are cherubim and seraphim, which may or may not be angels but certainly are heavenly creatures. In this passage in Revelation, we are told of a “mighty” or “strong” angel. All angels are strong. They are more powerful than people but not omnipotent. They are more intelligent than people but not omniscient. And they are swifter than people but not omnipresent. But occasionally the Bible describes an angel in a certain way. In this case, John sees him as a “mighty” angel. Mighty angels appear in two other places in Revelation (10:1 and 18:21). Is this the same angel, who makes three appearances in Revelation? Or are these three different angels? It’s difficult to know with certainty, although in 10:1 the angel descends from heaven, is surrounded by a cloud, and has a rainbow over his head. His face shines like the sun, and his legs are like fiery pillars. While this angel is similar to biblical depictions of the Messiah, likely he is not, for he is described as “another” mighty angel, implying that he lacks the uniqueness of Jesus. In any case, the mighty angel in Revelation 5 is distinguished by his “loud voice,” which is heard from the farthest reaches of glory to the four corners of the earth – and even into the abode of the dead. “Who is worthy,” he cries, “to open the scroll and break its seals?” Who is worthy? There is a thundering silence in response to the mighty angel’s question, broken only by John’s agonizing sobs. “No one in heaven or on earth or under the earth” is able to open the scroll or even to look in it, writes John. Not the four living creatures. Not the 24 elders. Not the countless angels inhabiting the throne room of heaven. Not John, or another apostle, or a prophet, soothsayer or magician, nor anyone else on earth. Not any of the deceased, whose bodies lay “under the earth” awaiting resurrection. Not even the “anointed cherub” who once stood in the very presence of the Almighty. No one across the farthest reasons of the universe is qualified to stand before the Ancient of Days and take the scroll he holds in His right hand. No doubt John waits anxiously, searching the horizon, listening intently, hoping to feel the subtle breeze of some worthy creature’s robe or wings as he heroically approaches the throne. But to no avail. Just silence, until John breaks it with uncontrollable wailing. God’s hidden agenda for the climax of human history and the destiny of the church must remain just that – hidden. In chapter 4 John is promised a glimpse of “what must take place after this” (v. 1). Could it be – is it even conceivable – that the Son of Man would now break that promise? Matthew Henry writes: “By what he had seen in him who sat upon the throne, he was very desirous to see and know more of his mind and will: this desire, when not presently gratified, filled him with sorrow, and fetched many tears from his eyes…. Those who have seen most of God in this world are most desirous to see more; and those who have seen his glory desire to know his will. Good men may be too eager and too hasty to look into the mysteries of divine conduct. Such desires, not presently answered, turn to grief and sorrow. Hope deferred makes the heart sick” (Re 5:1–5). But the beloved disciple’s dark gloom is about to lift. Next — The Lion and the Lamb (Rev. 5:5-7) The four living creatures: Rev. 4:6-11 Previously: Flashes from the throne (Rev. 4:5) The scripture Rev. 4:6: Also before the throne was something like a sea of glass, similar to crystal. In the middle and around the throne were four living creatures covered with eyes in front and in back. 7The first living creature was like a lion; the second living creature was like a calf; the third living creature had a face like a man; and the fourth living creature was like a flying eagle. 8Each of the four living creatures had six wings; they were covered with eyes around and inside. Day and night they never stop, saying: Holy, holy, holy, Lord God, the Almighty, who was, who is, and who is coming. 9 Whenever the living creatures give glory, honor, and thanks to the One seated on the throne, the One who lives forever and ever, 10 the 24 elders fall down before the One seated on the throne, worship the One who lives forever and ever, cast their crowns before the throne, and say: 11 Our Lord and God, You are worthy to receive glory and honor and power, because You have created all things, and because of Your will they exist and were created (HCSB). We come at last to the most fascinating creatures in this scene of heaven’s throne room: the four living creatures. What makes them so hard to identify is the fact that they share features of the seraphim (Isa. 6:1-7) and cherubim (Ezek. 1:4-14; 10:20-22), yet even their similarities are not consistent. The cherubim here have six wings, like the seraphim in Isa. 6:2, whereas the cherubim in Ezek. 1:6 have four wings each. They are called by the same name, “living creatures.” But in Ezekiel each living creature has all four faces, while in Revelation a separate face belongs to each one. “Variation and blending of such features is a reminder that in prophetic visions, images symbolize mysterious unseen realities” (ESV Study Bible, Rev. 4:6-8). These spectacular beings are covered with eyes front and back. One resembles a lion; another, a calf; another, a man; and another, a flying eagle. Each has six wings covered with eyes. Together, they never stop proclaiming the holiness and power of God. These creatures are closer to God than the elders, residing in the middle of the throne and around it. Perhaps this signifies their unfallen state, but more likely – since Christ’s redemption completely removes sin and its consequences from fallen humans – their close proximity to the throne speaks of God’s sovereign choice of where His servants will serve. There is no hint that the elders resent the living creatures, or that the living creatures treat others condescendingly; all are focused in worship on the One seated on the throne. Commentators offer a variety of explanations of the four living creatures. Some argue simply that these are exalted angels who extol the attributes of God. Others say they represent Christ as seen in the four gospels: in Matthew, the Lion of the tribe of Judah; in Mark, the ox (or calf) as the Servant of Yahweh; in Luke, the incarnate Son of Man; and in John, the eagle as the divine Son of God. J.F. Walvoord and R.B. Zuck offer this view: “As the Holy Spirit was seen symbolically in the seven lamps, probably the four living creatures symbolically represent the attributes of God including His omniscience and omnipresence (indicated by the creatures being full of eyes) – with the four animals bringing out other attributes of God: the lion indicating majesty and omnipotence; the ox, typical of faithful labor and patience; man, indicating intelligence; and the eagle, the greatest bird, representing supreme sovereignty” (The Bible Knowledge Commentary: An Exposition of the Scriptures, Re 4:5–11). One other view, expressed by R. Jamieson, A.R. Fausset, and D. Brown, says the four living creatures in this context best describe “the redeemed election-Church in its relation of ministering king-priests to God, and ministers of blessing to the redeemed earth, and the nations on it, and the animal creation, in which man stands at the head of all, the lion at the head of wild beasts, the ox at the head of tame beasts, the eagle at the head of birds and of the creatures of the waters” (A Commentary, Critical and Explanatory, on the Old and New Testaments, Re 4:8-9). Looking at Rev. 5:8-10, the living creatures join the elders in singing a new song to the Lamb, who has just taken the seven-sealed scroll from the hand of the One seated on the throne. Together they proclaim, “You are worthy to take the scroll and to open its seals; because You were slaughtered, and You redeemed [people] for God by Your blood from every tribe and language and people and nation. You made them a kingdom and priests to our God, and they will reign on the earth.” The bracketed word “people” (in the HCSB) is the word “us” in some manuscripts, supporting the idea that the living creatures are human representatives of the redeemed. However, if the correct translation is “people,” then the living creatures may not in fact be human. In any case, the four living creatures inhabit the throne room of God, and continually they worship and serve Him. Perhaps they help John, and us, see the heavenly reality of what is pictured on earth in the Jewish encampment in the wilderness. According to Jewish tradition, the “four standards” under which the Israelites pitched their tents were: A lion for Judah (east); an eagle for Dan (north); an ox for Ephraim (west); and a man for Reuben (south). In the midst of the camp was the tabernacle, where the Shekinah glory – the symbol of divine presence – resided. Many things on earth are given to us as “shadows” or “copies” of greater heavenly realities. For example, the Book of Hebrews teaches that the law and its ceremonies under the old covenant are “shadows” of the good things to come. And Christ entered the sanctuary in heaven with His own blood, obtaining eternal redemption for us; this was pictured in the sacrificial system under the old covenant, by which the high priest entered the holy of holies once a year to atone for people’s sins (see Heb. Keep in mind as we continue our study of Revelation that first-century readers no doubt were familiar with Judaism, and even if John’s writings came late in the 90s (as futurists argue) rather than in the 60s (as preterists contend), the sacrificial system in place in Jerusalem until the destruction of the temple in 70 A.D. would have remained quite vivid in their minds. For them, the living creatures may have been seen as the “reality” of what was pictured in old covenant symbols and practices. Next: The seven-sealed scroll (Rev. 5:1-4) Elders, Spirits, and Living Creatures Previously: A throne is set — Rev. 4:2-3 The scripture Rev. 4:4 – Around that throne were 24 thrones, and on the thrones sat 24 elders dressed in white clothes, with gold crowns on their heads. 5From the throne came flashes of lightning, rumblings, and thunder. Burning before the throne were seven fiery torches, which are the seven spirits of God. 6Also before the throne was something like a sea of glass, similar to crystal. In the middle and around the throne were four living creatures covered with eyes in front and in back. 7The first living creature was like a lion; the second living creature was like a calf; the third living creature had a face like a man; and the fourth living creature was like a flying eagle. 8Each of the four living creatures had six wings; they were covered with eyes around and inside. Day and night they never stop, saying: Lord God, the Almighty, who was, who is, and who is coming. 9 Whenever the living creatures give glory, honor, and thanks to the One seated on the throne, the One who lives forever and ever, 10 the 24 elders fall down before the One seated on the throne, worship the One who lives forever and ever, cast their crowns before the throne, and say: 11 Our Lord and God, You are worthy to receive glory and honor and power, because You have created all things, and because of Your will they exist and were created (HCSB). An overview of Rev. 4:4-11 These verses introduce us to some fascinating beings: 24 elders, the seven spirits of God, and four living creatures. Who are they? And what is the significance, if any, to their numbers? No doubt they are important beings, for they inhabit the throne room of heaven and are busy with their unique ministries. Bible students over the years have differed widely in their views about these heavenly occupants. For example, some see the 24 elders as representing the church; others, the first 24 ancestors of Christ, from Adam to Pharez; still others, celestial representatives of all the redeemed. Some interpret the elders as angelic representatives of the 24 priestly and 24 Levitical orders, or the 12 patriarchs and 12 apostles. There also is diversity in scholars’ views of the seven spirits of God. Some see these as angels, while others argue these are the seven churches of Asia Minor (chapters 2-3) now taken up into heaven. Most, however, see the seven spirits as the seven-fold Spirit of God – the Holy Spirit. And what of the four living creatures? Some commentators argue that they represent the whole of creation, or the ministers of the gospel, or angels, archangels, cherubim or seraphim. Others say these heavenly beings symbolize the attributes or qualities of God. One writer compares the four faces with the middle signs in the four quarters of the zodiac, namely Leo (the lion), Taurus (the bull or calf), Aquarius (the man), and Scorpio (the eagle). Not that this scholar embraces astrology; rather, he argues that as the heavens declare the glory of God, so do these creatures (Ps. Next: 24 thrones, 24 elders A throne is set: Rev. 4:2-3 Previously: In the Spirit (Rev. 4:2) Rev. 4:2-3 — Immediately I was in the Spirit, and there in heaven a throne was set. One was seated on the throne, and the One seated looked like jasper and carnelian stone. A rainbow that looked like an emerald surrounded the throne (HCSB). The words “throne” or “thrones” are used 13 times in Revelation 4 and more than 40 times throughout the book. Eleven times in this chapter we are told of a single throne upon which “One” sits. This One “lives forever and ever” and is the “Lord God, the Almighty, who was, who is, and who is coming” (vv. 8-9). A throne signifies authority but it does not necessarily tell us the magnitude or quality of that authority. Throughout scripture we see rulers who are good or evil, strong or weak, benevolent or malevolent. It is not the throne that makes the ruler good or evil; it is the ruler who makes the throne such. In the case of John’s vision, we are assured that the One seated on the throne is the Creator and sovereign Ruler of the universe. He is “worthy to receive glory and honor and power” (v. 11). And He is freely and lovingly worshiped by angelic creatures and humans alike, not fearfully deified like pagan gods. Warren Wiersbe writes, “No matter what may happen on earth, God is on His throne and is in complete control. Various teachers interpret Revelation in different ways, but all agree that John is emphasizing the glory and sovereignty of God. What an encouragement that would be to the suffering saints of John’s day and of every age in history” (The Bible Exposition Commentary, Re 4:1). We are told in verse 3 that the One seated on the throne looks like “jasper and carnelian stone.” Surrounding the throne is a rainbow that looks like an emerald. John’s description is similar to that of Isaiah (Isa. 6:1-6) and Ezekiel (Ezek. In Isaiah, we are told of the seraphim, the six-winged angelic beings who appear to be the same as John’s “living creatures.” The Lord is on His throne, high and lifted up. In Ezekiel, we see a throne like sapphire and are given a sketchy description of the Lord who is enthroned in brightness and glory. Both Isaiah and Ezekiel are overwhelmed. Isaiah declares, “Woe is me, for I am ruined” (Isa. 6:5), while Ezekiel falls face down at the appearance of the Lord’s blazing glory. Interestingly, John does not tell us his reaction to this vision of the throne room, although after His initial encounter with Jesus in Revelation 1 he falls at His feet “like a dead man” (Rev. 1:17). It appears that earthly human encounters with God – whether by vision or personal appearance – often are terrifying experiences, while scenes of angels and the redeemed in heaven show worshipful reverence but an uncanny lack of fear. Maybe this is because God’s holiness exposes our sinfulness – the fallen nature of mankind that ultimately is overcome by the blood of the Lamb and is absent in the throne room of heaven. We should be clear that the One seated on the throne is God the Father. Jesus, the Lamb, approaches the throne in chapter 5, and the Holy Spirit, depicted as “the seven spirits [or seven-fold spirit] of God” is before the throne in chapter 4. How can John describe God? Like Isaiah and Ezekiel – and later like the apostle Paul – John finds the glory of God difficult to capture in words. So he tells us the One seated on the throne is like jasper, a precious, clear stone. He’s also like carnelian, a translucent red gem. The clearness of the jasper may represent the holiness of God, while the red of the carnelian perhaps depicts His wrath or His provision for sin in the shed blood of His Son. The Lord is robed in light, according to Ps. 104:2 and 1 Tim. Imagine the radiance of His glory shining in clarity and color. The jasper and carnelian (or sardius) are stones on the high priest’s breastplate (Ex. Around the throne is a rainbow that looks like an emerald. This is a full circle, not merely an arc, for in heaven all things are complete and our line of vision is not impeded by the horizon. The rainbow reminds us of God’s covenant with Noah never again to destroy the earth by a flood (Gen. 9:11-17). The Lord will, however, bring fire upon the earth to purge it of sin and usher in new heavens and a new earth (2 Peter 3:10-13). This is God’s new covenant with us. Through the finished work of Christ, the penalty, power and presence of sin are ultimately done away with, and the innocence of creation is restored. But why the emerald (green) radiance of the rainbow? “Here … the predominating color among the prismatic colors is green, the most refreshing of colors to look upon, and so symbolizing God’s consolatory promises in Christ to His people amidst judgments on His foes…. As the rainbow was first reflected on the waters of the world’s ruin, and continues to be seen only when a cloud is brought over the earth, so another deluge, namely, of fire, shall precede the new heavens and earth…. The heavenly bow speaks of the shipwreck of the world through sin: it speaks also of calm and sunshine after the storm” (R. Jamieson, A.R. Fausset, D. Brown, A Commentary, Critical and Explanatory, on the Old and New Testaments, Re 4:3, Logos Research Systems). Next: An overview of Rev. 4:4-11