http___bojidarmarinov.com_bgrecon_Chilton_dcdv_chap08.htm_1.xml
https___oncedelivered.net_tag_silence-in-heaven_.xml
2.1 3.1 4.1 5.1 6.1 7.1 7.2 8.1 8.2 9.1 10.1 11.1 12.1 13.1 13.2 15.1 16.1 17.1 18.1 19.1 19.2 20.1 21.1 22.1 23.1 23.2 24.1 24.2 25.1 26.1 27.1 28.1 29.1 30.1 31.1 32.1 32.2 32.3 33.1 34.1 34.2 35.1 36.1 36.2 37.1 38.1 39.1 39.2 40.1 40.2 41.1 41.2 42.1 43.1 44.1 45.1 46.1 47.1 48.1 49.1 50.1 51.1 51.2 52.1 53.1 53.2 54.1 55.1 56.1 57.1 58.1 58.2 59.1 60.1 61.1 62.1 63.1 64.1 65.1 66.1 66.2 67.1 68.1 69.1 70.1 71.1 72.1 72.2 73.1 74.1 74.2 75.1 76.1 77.1 78.1 79.1 80.1 81.1 81.2 82.1 83.1 84.1 85.1 86.1 86.2 87.1 88.1 89.1 90.1 90.2 91.1 92.1 92.2 93.1 94.1 94.2 95.1 95.2 96.1 97.1 97.2 98.1 98.2 99.1 100.1 100.2 101.1 102.1 103.1 104.1 105.1 106.1 107.1 108.1 109.1 110.1 111.1 112.1 113.1 114.1 115.1 116.1 117.1 118.1 119.1 120.1 121.1 122.1 123.1 124.1 125.1 126.1 127.1 127.2 128.1 129.1 130.1 130.2 131.1 132.1 133.1 135.1 136.1 137.1 138.1 139.1 140.1 141.1 142.1 143.1 143.2 144.1 145.1 146.1 147.1 147.2 148.1 148.2 149.1 150.1 151.1 152.1 153.1 154.1 155.1 156.1 157.1 158.1 159.1 160.1 161.1 162.1 162.2 163.1 164.1 165.1 166.1 167.1 168.1 169.1 170.1 171.1 171.2 173.1 175.1 177.1 178.1 179.1 180.1 181.1 182.1 183.1 183.2 184.1 184.2 185.1 185.2 186.1 187.1 187.2 188.1 188.2 189.1 190.1 191.1 192.1 193.1 193.2 194.1 194.2 195.1 195.2 196.1 197.1 197.2 198.1 199.1 199.2 200.1 201.1 202.1 202.2 203.1 204.1 205.1 206.1 207.1 207.2 208.1 209.1 210.1 210.2 211.1 212.1 213.1 214.1 215.1 216.1 217.1 218.1 219.1 220.1 220.2 221.1 222.1 223.1 224.1 224.2 225.1 226.1 227.1 228.1 229.1 230.1 231.1 232.1 233.1 234.1 234.2 235.1 236.1 237.1 238.1 239.1 240.1 241.1 242.1 242.2 243.1 243.2 244.1 245.1 245.2 246.1 247.1 248.1 248.2 249.1 249.2 250.1 251.1 252.1 253.1 254.1 255.1 256.1 257.1 258.1 259.1 260.1 261.1 261.2 262.1 263.1 264.1 264.2 265.1 265.2 266.1 266.2 267.1 267.2 267.3 268.1 268.2 268.3 269.1 269.2 270.1 271.1 272.1 272.2 273.1 274.1 275.1 276.1 276.2 276.3 277.1 278.1 278.2 279.1 280.1 281.1 282.1 283.1 283.2 284.1 285.1 286.1 287.1 287.2 288.1 289.1 290.1 291.1 292.1 293.1 294.1 295.1 296.1 297.1 298.1 299.1 300.1 301.1 302.1 302.2 303.1 304.1 305.1 306.1 307.1 308.1 309.1 309.2 310.1 312.1 313.1 314.1 314.2 315.1 316.1 317.1 317.2 318.1 319.1 320.1 321.1 321.2 322.1 322.2 323.1 324.1 325.1 326.1 327.1 328.1 329.1 330.1 331.1 332.1 333.1 334.1 335.1 336.1 337.1 338.1 338.2 339.1 341.1 342.1 343.1 344.1 345.1 345.2 346.1 346.2 347.1 348.1 349.1 349.2 350.1 351.1 352.1 352.2 353.1 354.1 356.1 356.2 357.1 358.1 358.2 359.1 359.2 361.1 362.1 364.1 366.1 367.1 369.1 371.1 371.2 372.1 374.1 376.1 376.2 378.1 382.1 382.2 384.1 386.1 387.1 389.1 391.1 393.1 394.1 395.1 397.1
ЛИТУРГИЯ И ИСТОРИЯ Книгата е отворена (8:1-5) 1-2 Накрая се отваря Седмият Печат, за да открие седемте тръби, които прогласяват гибелта на Ерусалим, светият преди Град, който е станал езически и който като своя предшественик Ерихон ще падне от звука на седем тръби (ср. Но първо, в тази голяма небесна литургия, която се съдържа в Книгата Откровение, има тишина в небето за около половин час. Милтън Тери коментира: “Може би идеята на тази тишина идва от спирането на певците и тръбите, когато цар Езекия и хората с него се поклониха в благоговейно поклонение (2 Лет. 29:28-29), и половината час може да се отнася до принасянето на тамян, описано в стихове 3 и 4, защото това би била продължителността на времето, необходимо за един свещеник да влезе в храма, да принесе тамян и да се върне (ср. Лев. Описанието на тази Храмова церемония от Алфред Едерсхайм ни помага да разберем обстановката, отразена тук: “Свещеникът с тамяна и неговите помощници бавно се качват по стълбите към Святото място, предшествувани от двама свещеника, които преди това са почистили олтара и свещника, и които сега вземат съдовете, оставени след тях, и покланяйки се, се оттеглят. След това един от помощниците благоговейно разпръсва въглените върху златния жертвеник; другият нарежда тамян; и тогава главният свещенодействуващ свещеник е оставен сам в Святото място, за да чака сигнала от началника на свещениците, преди да изгори тамяна. Вероятно през това време на очакване ангелът Гавраил се яви на Захария (Лука 1:8-11). Когато началникът дава заповедта, която показва, че ‘времето на тамяна е дошло,’ ‘цялото множество от хора навън’ се оттегля от вътрешния двор и пада пред Господа, простирайки своите ръце[2] в тиха молитва.” “През този най-тържествен момент е времето, когато през обширните Храмови постройки е царяла дълбока тишина сред покланящото се множество, докато в самото светилище свещеникът е полагал тамяна върху златния жертвеник и облакът от ‘благоухание’ [5:8] се е издигал пред Господа, което служи като образ на небесните неща в това описание.”[3] След тази изпълваща с величие тишина, на седемте ангела, които стоят пред Бога,[4] са дадени Седем Тръби (Храмовата литургия използва седем тръби: 1 Лет. 15:24; Неем. 12:41). Изглежда св. Йоан приема, че ние ще разпознаем тези седем ангела; и наистина трябва да ги познаваме, защото вече сме ги срещали. Писмата от Откровение 2-3 бяха написани до “седемте ангела” на църквите, и именно те са представени тук (приемайки, разбира се, че тези образи не са задължително “идентични” на ангелите на църквите). Те очевидно са предназначени да са свързани един с друг, както можем да видим, когато се отдалечим от текста (и от нашите предразсъдъци) и позволим на цялата картина да бъде представена пред нас. Когато направим това, виждаме Откровение построено в групи по седем, и в повтарящи се модели на седмици. Един от тези повтарящи се модели е този на седем ангела (глави 1-3, 8-11, 14, 15-16). Точно както земното поклонение е организирано според небесното поклонение (Евр. 8:5; 9:23-24), така е и управлението на Църквата (Мат. 16:19; 18:18; Йоан 20:23); нещо повече, според Писанието има многобройни съответствия между човешките и ангелските действия Ангелите присъствуват в хвалебствените служби на Църквата (1 Кор. 11:10; Еф. 3:10) – или, по-точно, в Господния Ден, ние се събираме в поклонение около Божия Престол, в небесното събрание. Така, в книгата Откровение ни се показва, че управлението на земната Църква отговаря на небесното, ангелско управление, точно както нашето официално поклонение отговаря на това, което се извършва около небесния Престол от ангелите. Нещо повече, присъдите, които идват върху Земята, са доведени чрез действията на седемте ангела (отново, не можем да разделим човешките ангели от техните небесни съответствия). Служителите на Църквата са назначени и упълномощени да доведат до земно изпълнение Божиите благословения и проклятия. Църковните служители са божествено определени управители на световната история. Последствията от този факт, както ще видим, разтърсват земята в доста буквален смисъл. Йоан вижда друг ангел, стоящ при небесния олтар на тамяна, държащ златна кадилница. Голямо количество тамян, символ на молитвите на светиите (ср. коментарите върху 5:8), е дадено на ангела, за да може да го добави към молитвите на Божия народ, уверявайки, че молитвите ще бъдат приети като благоуханна жертва за Господа. Тогава димът от тамяна, с молитвите на светиите, се издига пред Бога от ръката на ангела, както служителят принася молитвите на своето събрание. Това, което се случва после, е удивително: Ангелът изпълва кадилницата с въглени от тамянния олтар и хвърля огъня върху земята в осъждение; и това е последвано от гръмове и гласове, светкавици и тръс. Тези явления, разбира се, трябва да са ни познати като обичайни спътници на Облака на Славата: “А сутринта на третия ден имаше гръмове и светкавици, и гъст облак над планината, и много силен тръбен глас. Синайската планина беше цяла в дим, защото Господ слезе в огън на нея; и димът и се вдигаше, като дим от пещ, и цялата планина се тресеше силно” (Изх. 19:16, 18). Иронията на този текст става очевидна, когато си припомним, че това е пророчество срещу отстъпилия Израел. В поклонението на Стария Завет огънят върху олтара за всеизгарянето произхождаше от небето и дойде върху олтара когато Скинията и Храмът бяха завършени (Лев. 9:24; 2 Лет. 7:1). Този огън, започнат от Бога, се поддържаше жив от свещениците, и беше пренасян от място на място, за да бъдат запалени от него други святи огньове (Лев. 16:12-13; ср. И така, когато на Божия народ беше заповядано да унищожи един отстъпнически град, Мойсей продължава: “Тогава, като събереш всичките користи от него всред площада му, съвсем да изгориш с огън града и всичките користи от него като всеизгаряне за Господа твоя Бог” (Вт. 13:16; Съд. 20:40; ср. Единственият приемлив начин да се изгори град като жертва на всеизгаряне беше с Божия огън – огън от олтара.[5] Така, когато един град трябваше да бъде унищожен, свещеникът е вземал огън от Божия олтар и го е използвал, за да подпали купчината с плячка, която служела като подпалки, принасяйки така целия град като жертва. Тази практика за поставяне на цял град “под забрана,” така че нищо да не оцелее от пламъците (Вт. 13:12-18), е използвана в книгата Откровение, за да опише Божия съд срещу Ерусалим.[6] Бог излива Своите присъди върху земята в конкретен отговор на литургичното поклонение на Неговия народ. Като част от тържественото, официално богослужение в небесата, ангелът от олтара принася молитвите на единния Божий народ; и Бог отговаря на молитвите, действувайки в историята заради светиите. Близката връзка между литургията и историята е неизбежен факт, който не можем да си позволим да пренебрегнем. Това не означава, че светът е в опасност да изпадне в “несъществуване,” когато Църковното поклонение е несъвършено. Всъщност, Бог ще използва историческите сили (дори езичниците), за да накаже Църквата, когато тя не живее според своето висше призвание като Царство от свещеници. Идеята тук е, че официалното поклонение на заветната общност е космически важно. Църковната история е ключът към световната история: Когато покланящото се събрание призовава Господаря на Завета, светът преживява Неговите съдби. Историята се управлява и направлява от жертвеника на тамяна, който е получил молитвите на Църквата.[7] В утеснението си призовах Господа. И към Бога мой викнах; От храма Си Той чу гласа ми, И викането ми пред Него стигна в ушите Му. Тогава се поклати и потресе земята; Основите на планините се разлюляха И поклатиха се, защото се разгневи Той. Дим се издигаше от ноздрите Му, И огън из устата Му поглъщаше; Въглища се разпалиха от Него. Той сведе небесата и слезе; И мрак беше под нозете Му. Възседна на херувим и летя; Летя на ветрени крила. Положи за Свое скривалище тъмнината, За покров около Си тъмните води, гъстите въздушни облаци. От святкането пред Него преминаха през облаците Му Град и огнени въглища. И прати стрелите Си, та ги разпръсна, Светкавици в изобилие та ги смути. Тогава се явиха коритата на водите, Откриха се основите на вселената От Твоето изобличение, Господи, От духането на дъха на ноздрите Ти. В този текст се имат предвид няколко области на символната значимост на тръбите. Първо, тръбите се използват в старозаветната литургия за церемониални процесии, конкретно като охрана на Ковчега на Завета; очевидният основен пример за това е в обикалянето около Ерихон преди той да падне (Ис.Нав. 6; ср. 1 Лет. 15:24; Неем. 12:41). Както казва Кеърд, “Йоан трябва да е имал предвид тази история, когато пише; защото ни казва, че от звука на седмата тръба се появява ковчегът (11:19), и също, че едно от последствията на звука на тръбата е, че една десета от великия град Второ, тръбите са били надувани, за да прогласяват управлението на нов цар Пс. 47:5): “Седмата Тръба на Йоан е сигналът за небесния хор да пее своя химн на коронация, хвалещ Бога, защото Той е поел властта и е започнал да царува (11:15).”[9] Трето, тръбата е известявала тревога, предупреждавайки Израел за наближаващ съд и подтиквайки към национално покаяние (Ис. 58:1; Ер. 4:5-8; 6:1, 17; Езек. “Йоан също е вярвал, че целта на звука на тръбите и на бедствията, които те са предвещавали, е била да призове хората към покаяние, дори ако тази цел не бъде постигната. ‘Останалата част от човечеството, която оцелява от тези бедствия, все още не се е отказала от боговете на своята собствена направа’ (9:20; ср. Четвърто, на Мойсей беше заповядано да използва две сребърни тръби за “свикване на събранието” за поклонение и “за отправяне на лагера” за битка срещу врага (Чис. 10:1-9). Важно е, че тези две цели, войната и поклонението, са споменати едновременно. Гордън Уенхам отбелязва, че “като подредбата на лагера със скинията в средата и подреждането на племената в боен ред, сребърните тръби обявяват, че Израел е войската на Царя на царете, приготвяща се за свещена завоевателна война.”[11] Разбира се, иронията на Откровение е, че сега Бог заповядва затръбяването на тръбите на святата война срещу самия Израел. Пето, тръбите също са свирели по време на празниците и на първия ден на всеки месец (Чис. 10:10), със специално ударение върху Тишри 1, гражданската Нова Година (в църковния календар, първия ден от седмия месец); този Ден на Тръбите е бил специално литургично признание на Господния Ден (Лев. 23:24-25; Разбира се, най-същинския фон на всичко това е Облакът на Славата, който е придружаван от ангелски тръби, обявяващи властта и съда на Господа (Изх. 19:16); земната литургия на Божия народ е била подражание на небесната литургия, още един признак, че Божият изкупен народ е бил възстановен в Божия образ. (Това е била причината за начина, който войската на Гедеон използва при разгромяването на мадиамците в Съдии 7:15-22: като обкръжават врага с факли, викове и звук на тръби, израилтяните бяха земно отражение на Божията небесна войска в Облака, идваща за възмездие срещу Божиите врагове.) Библейският символизъм би трябвало да е бил много познат на читателите на св. Йоан от първи век, и “във всеки случай самият Йоан е казал достатъчно ясно, че тръбите са охрана на ковчега, прогласяване на Божието върховенство и призив към общо покаяние; и като ги поставя в ръцете на Ангелите на Присъствието, той посочва тяхната близка връзка с поклонението.”[12] Както отбелязва Дж. Масингберде Форд,[13] има четири удивителни “обръщания” в текста: От Престола и жертвеника, “мястото на милостта,” идва гняв; Тамянът, “благоуханието пред Господа” (Лев. 1:13), става средство за смърт (ср. 2 Кор. 2:14-16); Тръбите, които призовават Израел на поклонение, сега стават вестители на неговото унищожение; Самата небесна литургия, предназначена за освещаването на Израел, става средство за неговото събаряне и унищожение. Първата тръба (8:6-7) 6-7 Осъжденията, доведени чрез звука на тези тръби, ни напомнят не само за падането на Ерихон, също напомнят за бедствията, които дойдоха върху Египет преди Изхода. Заедно те са представени като унищожаващи една трета от Земята. Очевидно, след като съдът не е нито пълен, нито окончателен, той не може да бъде краят на физическия свят. Независимо от това, опустошението е огромно, и спомага за довеждане на края на юдейския народ, предметът на тези ужасни пророчества. Израел е станал народ от египтяни и ханаанци и по-лошо: земя на отстъпници от завета. Всички проклятия на закона ще бъдат нанесени върху онези, които преди са били Божий народ (Мат. 23:35-36). Първите четири тръби очевидно говорят за поредица от катастрофи, които опустошават Израел в Последните Дни, и основно до събитията, водещи до избухването на войната. Докато осъжденията на Печатите се брояха в групи по четири, осъжденията на Тръбите се броят в групи по три. Първата Тръба зазвучава, и тройно проклятие (градушка, огън и кръв) бива хвърлено, засягайки една трета от Земята; три предмета биват конкретно отделени. Йоан вижда градушка и огън, смесени с кръв, и те са хвърлени върху Земята. Кръвта на убитите свидетели е смесена с огъня от жертвеника, носейки гняв върху гонителите. Резултатът от това проклятие, което има някои прилики със седмата египетска язва (Изх. 9:22-26), е изгарянето на една трета от Земята и една трета от дърветата, и на всяка зелена трева (т.е. цялата трева върху едната трета от Земята; ср. 9:4). Ако дърветата и тревата представляват избрания остатък (както изглежда от 7:3 и 9:4), това показва, че те не са изключени от физическо страдание и смърт, когато Божият гняв връхлита нечестивите. Въпреки това, (1) Църквата не може да бъде напълно унищожена от никое осъждение (Мат. 16:18), и (2) за разлика от нечестивите, окончателното предназначение на християните не е за гняв, а за живот и спасение (Рим. 2:7-9; 1 Сол. 5:9). На онези езичници, които са се подигравали, че Бог не е успял да спаси християните от техните врагове, св. Августин отговаря: “Следователно цялото семейство на Бога, най-възвишения и най-истинния, има своя утеха – утеха, която не може да заблуди, и която съдържа по-сигурна надежда отколкото могат да предложат клатещите се и падащи житейски неща. Те няма да откажат дисциплината на този земен живот, в който биват обучавани за вечния живот; нито ще се оплакват от своя опит в него, защото добрите неща на живота те използвуват като пътници, които не са задържани от тях, а неговите злини или ги доказват, или ги усъвършенствуват.” “Колкото до онези, които им се подиграват в техните изпитания, и когато злини ги споходят, ‘Къде е вашият Бог?’ (Пс. 42:10), можем да ги попитаме къде са техните богове, когато те страдат от същите бедствия заради това, заради чието избягване те се покланят на техните богове, или твърдят, че трябва да им се покланят; защото Божието семейство притежава този отговор: Нашият Бог присъствува навсякъде, като е в пълнота навсякъде; и не е ограничен в едно място. Той може да присъствува незабелязано, и да отсъствува без да се помръдне; когато ни излага на трудности, това е или да изпита нашето усъвършенстване, или да поправи нашите несъвършенства; и в отплата за нашето търпеливоустояване на страданията във времето, Той запазва за нас вечна награда. Но кой си ти, че да се унижаваме да говорим с теб дори за твоите собствени богове, още по-мялко за нашия Бог, от Когото ‘трябва да се боим повече от всички останали богове? Защото всичките богове на народите са идоли; но Господ направи небесата’ [Пс. 96:4-5].”[14] Нечестивите, от друга страна, ги очакват само гняв и мъчения, скърби и беди Буквално, растителността на Юдея и особено на Ерусалим ще бъде унищожена при римските военни методи на “изгорената земя”: “Околността, като града, беше жалка гледка, защото там, където преди имаше множество от дървета и градини, сега имаше само пълна пустиня, оголена до дърво; и никой пътник, който беше виждал старата Юдея и славните покрайнини на нейната столица, и сега вижда пълното опустошение, не би могъл да се въздържи от сълзи, или да подтисне стенанието при тази толкова ужасна промяна. Войната унищожи всяка следа от красота, и никой, който я е познавал от миналото, и пристигнеше внезапно там, нямаше да познае мястото, защото макар да е там, той безуспешно ще се оглежда за града.”[15] А това е само началото; предстояли са (сравни 16:21) много повече скърби – и то много по-тежки. Втората тръба (8:8-9) 8-9 При затръбяването на втория ангел виждаме съответствие с първата язва в Египет, при която Нил беше обърнат в кръв и рибата измря (Изх. 7:17-21). Причината за това бедствие е, че една голяма горяща планина беше хвърлена в морето. Значението на това става ясно, когато си спомним, че народът Израел беше Божията “Свята Планина,” “Планината на Божието наследство” (Изх. 15:17). Като изкупен Божий народ те бяха върнати обратно в Едем, и повтарящата се употреба на образа на планината през цялата им история (включително фактът, че хълмът Сион беше приетият символ на нацията), живо показва това. Но сега, като отстъпници, Израел беше станал “разрушителна планина,” срещу която се е обърнал Божият гняв. Сега Бог говори за Ерусалим със същия език, който преди използва за Вавилон, факт, който ще стане централен за образите на тази книга: Ето, Аз съм против тебе, планина разорителна, казва Господ, Когато разоряваш целия свят; Ще простра ръката Си върху тебе И ще те изрина от скалите, И ще те направя изгорена планина. Морето се подигна против Вавилон; Покрит беше под многото му вълни. Свържете това с факта, че Исус, посред дълга последователност от поучения и притчи за разрушаването на Ерусалим (Мат. 20-25), проклина безплодно смокиново дърво, като символ на съд срещу Израел. Тогава казва на Своите ученици, “Истина ви казвам: ако имате вяра и не се усъмните, не само ще извършите стореното на смоковницата, но даже, ако речете на тази планина: Дигни се и хвърли се в морето, ще стане. И всичко, каквото и да поискате в молитва, като вярвате, ще получите” (Мат. 21:21-22). Дали Исус говореше лекомислено? Наистина ли очакваше Неговите ученици да обикалят и да се молят за преместването на буквални планини? Разбира се, не. По-важно, Исус не сменяше темата. Той все още им даваше урок за падението на Израел. Какъв беше урокът? Исус учеше Своите ученици да се молят с проклинащи молитви, умолявайки Бога да унищожи Израел, да изсъхне смокиновото дърво, да хвърли отстъпилата планина в морето.[16] И точно това стана. Гонената Църква, подтискана от отстъпилите юдеи, започна да се моли за Божието възмездие върху Израел (6:9-11), призовавайки планината на Израел да “бъде вдигната и хвърлена в морето.” Техните приноси бяха приети върху Божия небесен жертвеник, и в отговор Бог заповяда на Своите ангели да хвърлят Неговите присъди върху Земята (8:3-5). Израел беше унищожен. Трябва да отбележим, че св. Йоан пише това преди унищожението, за наставление и насърчение на светиите, за да продължат да се молят във вяра. Както им каза в началото, “Блажен е този, който чете, и онези, които слушат думите на пророчеството, и пазят нещата, които са написани в него; защото времето е близо” (1:3). Третата тръба (8:10-11) 10-11 Като предишния символ, видението на Третата тръба съчетава библейски образи от падането на Египет и Вавилон. Последствията от тази язва – вгорчаването на водите – са подобни на първата язва върху Египет, при която водата става горчива заради множеството от мъртва и разлагаща се риба (Изх. 7:21). Горчивината на водите е причинена от голяма звезда, която пада от небето, горейки като светило. Това съответствува на пророчеството в Исая за падането на Вавилон, описано като първоначалното Падение от Рая: Как си паднал от небето, ти Деннице, сине на зората! Как си отсечен до земята, ти, който поваляше народите; А ти думаше в сърцето си: Ще възляза на небесата, Ще възвиша престола си над Божиите звезди, И ще седна на планината на събраните към най-крайните страни на север Ще възляза над висотата на облаците, Ще бъда подобен на Всевишния. Обаче, ти ще се снишиш до преизподнята, До най-долните дълбочини на рова. Името на тази паднала звезда е Пелин, понятие, използвано в Закона и в Пророците да предупреждава Израел за неговото унищожение като наказание за отстъпничество (Вт. 29:18; Ер. 9:15; 23:15; Пл.Ер. Отново, съчетавайки тези старозаветни цитати, св. Йоан представя своята идея: Израел е отстъпник; Ерусалим е станал Вавилон; и нарушителите на завета ще бъдат унищожени със сигурност, както Египет и Вавилон бяха унищожени. Четвъртата тръба (8:12-13) Подобно на деветата язва върху Египет на “гъста тъмнина” (Изх. 10:21-23), проклятието, нанесено от четвъртия ангел, поразява източниците на светлина, слънцето, луната и звездите, така че една трета от тях да бъде затъмнена. Образите тук отдавна са използвани от пророците, за да изобразят падането на народи и национални водачи (ср. В изпълнение на това, отбелязва Фарър, “управник след управник, вожд след вожд на Римската империя и на юдейския народ биват убивани в преврат и проваляни. Гай, Клавдий, Нерон, Галба, Отон, Вителий, всички умират от убийство или от самоубийство; Ирод Велики, Ирод Антипа, Ирод Агрипа, и повечето от Иродианските князе, заедно с немалка част от водещите Първосвещеници в Ерусалим загиват в немилост, или в изгнание, или от насилие. Всички те са загасени слънца и затъмнени звезди.”[17] Летящият Орел-херувим (4:7) управлява раздела от Откровение, който се занимава с Тръбите Ос. 8:1), и е уместно св. Йоан сега да вижда орел, летящ всред небето, предупреждавайки за идещия гняв. Орелът, като многото други заветни символи, има двойствена природа. От една страна, той означава Божието спасение, дадено на Израел: Защото дял на Господа са Неговите люде, Яков е падащето Му Се с жребие наследство. Намери го в пуста земя, В пуста, дива и виеща,; Огради го, настани го, Упази го като зеницата на окото Си. Както орел разбутва гнездото си, Трепери над пилетата си, Разпростира крилата си Та ги подема, и вдига ги на крилата си. Но Орелът е също страшна хищна птица, свързана с кръв и със смъртта на разлагаща се плът: И пилетата му смучат кръв; И дето има трупове, там е и той. Пророческите предупреждения за унищожението на Израел често са изразявани като орли, които слизат върху мърша (Вт. 28:49; Ер. 4:13; Пл.Ер. 4:19; Ос. 8:1; Ав. 1:8; Мат. 24:28). Всъщност, една основна черта на заветното проклятие е да бъдеш изкълван от небесните птици Орелът-херувим ще се появи отново в този раздел на Откровение като образ на спасението (12:14), и в края ще бъде заменен от (или отново видян като) ангел, летящ всред небето, прогласяващ Благовестието на онези, които живеят по Земята (14:6), защото неговата мисия е в крайна сметка изкупителна в своето действие. Но спасението на света ще дойде чрез падането на Израел (Рим. 11:11-15, 25). Затова Ангелът започва своето послание с гняв, прогласяващ три пъти Горко, което ще дойде върху онези, които живеят по Земята. Като първоначалните язви върху Египет, проклятията се усилват и стават все по-точни в своето действие. Йоан постепенно усилва тона, използвайки трите крясъка горко на Орела (отговарящи на петото, щестото и седмото затръбяване на Тръбите; ср. 9:12; 11:14-15), за да драматизира нарастващите бедствия, които сполетяват Земята на Израел. След много отлагания и много дълготърпение от ревнивия и свят Господ на Силите, ужасните санкции на Закона накрая се изливат върху нарушителите на Завета, за да може Исус Христос да наследи световните царства и да ги доведе в Своя Храм (11:15-19; 21:22-27). Milton S. Terry, Biblical Apocalyptics: A Study of the Most Notable Revelations of God and of Christ in the Canonical Scriptures (New York: Eaton and Mains, 1898), pp. 343f. Виж също Alfred Edersheim, The Temple: Its Ministry and Services as They Were at the Time of Jesus Christ (Grand Rapids: William B. Eerdmans, 1980), pp. 167f. Едерсхайм отбелязва тук, че “практиката да събираме ръцете по време на молитва датира от пети век от Хр., и е с чист саксонски произход.” Alfred Edersheim, The Temple, p. 167. Товия 12:15 говори за “седемте святи ангела, които представят молитвите на светиите, и които влизат и излизат пред славата на Святия.” Да се принася жертва с “чужд огън” (т.е. човешки огън, не от олтара) се наказваше със смърт: Лев. 10:1-4. За задълбочено изследване на целия този предмет, виж James B. Jordan, Sabbath-Breaking and the Death Penalty: A Theological Investigation (Tyler, TX: Geneva Ministries, 1986), особено chaps. 3-5. Затова символичната употреба на тамяна е подходяща (но не задължителна, разбира се) в литургията на Новия Завет. Caird, The Revelation of St. John the Divine (New York: Harper & Row, Publishers, 1966), p. 108. Ibid. Gordon J. Wenham, Numbers: An Introduction and Commentary (Downers Grove, IL: Inter-Varsity Press, 1981), p. 102. Caird, p. 111. Massyngberde Ford, Revelation: Introduction, Translation, and Commentary (Garden City, NY: Doubleday & CO., 1975), pp. 135f. Августин, Божият Град,i.29 (Marcus Dods, trans.; New York: The Modern Library, 1950, pp. 34f.). Йосиф Флавий, Юдейската война, vi.i.i. Според Уилиям Телфорд, тази планина бил стандартен израз сред юдейския народ за Хълма на Храма, “съвършената Планина”; виж William Telford, The Barren Temple and the Withered Tree (Department of Biblical Studies, University of Sheffield, 1980), p. 119. Farrar, The Early Days of Christianity (Chicago: Belford, Clarke and Co., Publishers, 1982), p.
1.1 2.1 3.1 4.1 5.1 5.2 5.3 5.4 5.5 5.6 5.7 6.1 6.2 6.3 7.1 7.2 7.3 7.4 7.5 7.6 8.1 9.1 9.2 9.3 9.4 9.5 9.6 9.7 9.8 9.9 9.10 9.11 9.12 10.1 10.2 10.3 10.4 10.5 10.6 10.7 10.8 11.1 11.2 11.3 11.4 11.5 11.6 11.7 11.8 11.9 11.10 12.1 12.2 13.1 13.2 13.3 13.4 14.1 15.1 15.2 15.3 15.4 15.5 15.6 16.1 16.2 16.3 16.4 16.5 16.6 17.1 17.2 17.3 17.4 17.5 17.6 17.7 17.8 17.9 17.10 17.11 18.1 18.2 18.3 19.1 20.1 20.2 20.3 20.4 20.5 20.6 20.7 20.8 20.9 20.10 20.11 21.1 21.2 22.1 22.2 22.3 22.4 23.1 23.2 23.3 24.1 25.1 26.1 26.2 26.3 26.4 27.1 27.2 27.3 28.1 28.2 28.3 29.1 29.2 29.3 30.1
Tagged: silence in heaven The seventh seal: Revelation 8:1-6 Previously: One of the elders asked me (Rev. 7:9-17) The scripture Rev. 8:1 – When He opened the seventh seal, there was silence in heaven for about half an hour. 2Then I saw the seven angels who stand in the presence of God; seven trumpets were given to them. 3Another angel, with a gold incense burner, came and stood at the altar. He was given a large amount of incense to offer with the prayers of all the saints on the gold altar in front of the throne. 4The smoke of the incense, with the prayers of the saints, went up in the presence of God from the angel’s hand. 5The angel took the incense burner, filled it with fire from the altar, and hurled it to the earth; there were thunders, rumblings, lightnings, and an earthquake. 6And the seven angels who had the seven trumpets prepared to blow them (HCSB). Between the sixth and seventh seals we see a pause as 144,000 are sealed on earth and a vast number in heaven – from every nation, tribe, people and language – stand before the throne. Finally, as Christ opens the seventh seal, we learn there is silence for half an hour, followed by seven angels receiving trumpets that will herald judgments upon the wicked. Another angel approaches the altar, fills an incense burner with fire and hurls it to the earth, resulting in thunders, rumblings lightnings, and an earthquake. Why is there half an hour of silence in heaven? What’s the significance of incense with regard to the prayers of the saints? Who are the seven angels who stand in the presence of God? How would John’s first-century readers understand all of this? And what are we to make of it today? Let’s look more closely at these six verses. Silence in heaven When Jesus opens the seventh seal, there is silence in heaven for “about half an hour” (v. 1). We have just heard the vast multitude, standing before the throne, shout praises to the Father and the Lamb (Rev. 7:10). And we’ve listened to the angels worship God with their uplifted voices as they fall on their faces before Him. When the Lamb opens the first seal, a thundering voice says, “Come.” When He opens the second, third and fourth seals, we hear the same voice. When Jesus opens the fifth seal, John hears the cry of the martyrs from under the altar. When He opens the sixth seal, there is a violent earthquake and tumultuous events in the heavens and on earth. Then, in Chapter 7, there is a high-decibel break in the action between the sixth and seventh seals as an angel cries in a loud voice to his fellow angels not to harm the earth until the 144,000 are sealed, and as angels around the throne worship God. But now, with the opening of the seventh seal, there is a deafening silence. Why? “Silence is appropriate in anticipation of the Lord’s coming judgment (Zeph. 2:13)” (The ESV Study Bible, Rev. 8:1). We should not assume that a delay means God is any less serious about vindicating His holiness. In Luke 18:1-8, Jesus tells the parable of the persistent widow to illustrate the importance of ceaseless prayer. “Will not God grant justice to His elect who cry out to Him day and night? Will He delay [to help] them? I tell you that He will swiftly grant them justice” (Luke 18:7-8a). And in 2 Peter 3:4-13, we are told that God’s timing is not ours: “[W]ith the Lord one day is like 1,000 years, and 1,000 years like one day. The Lord does not delay His promise, as some understand delay, but is patient with you, not wanting any to perish, but all to come to repentance” (2 Peter 3:8-9). The Lord’s judgment never falls before He has extended ample grace and mercy, which people may mistake as indecision or apathy on God’s part. But why silence for half an hour? W.A. Criswell explains, “It is, first, the silence of awe and of intense expectancy. This is the last drama of the ultimate mystery of Almighty God… It is [secondly] a silence of ominous foreboding. Even the Lord God Almighty pauses before the onward rush of this great, final judicial administration…. Is that a brief while? No, indeed. It is seemingly interminable, unbearable…. The silence, the stillness in heaven is a pause one could never forget. Remember that time is altogether circumstantial and relative” (Expository Sermons on Revelation, pp. 161-62). Matthew Henry argues that the prolonged silence may be seen from two perspectives: first, the perspective of peace, since there are no longer any cries being lifted up from the saints to God; and second, the perspective of expectation as the redeemed join the heavenly creatures in watching open-mouthed at what the Lord is about to do. Perhaps it is as Zechariah wrote, “Let all people be silent before the Lord, for He is coming from His holy dwelling” (Zech. We can’t say with certainty whether the silence lasts 30 minutes, or simply a notable period of time. Heaven is a noisy place filled with songs, praise, and adoration – all joyfully rehearsed by human and angelic creatures in the presence of God. Silence of even a few minutes would seem deafening by comparison. No doubt the saints, angels, elders and heavenly creatures are holding their collective breaths as the Creator is about to bring human history to a close. Seven angels are given trumpets During this silence, seven angels are given trumpets. John tells us these are “the seven angels who stand in the presence of God” (v. 2). But who are these angels? We see four angels standing at the four corners of the earth in Rev. 7:1. And there are “seven angels” – presumably not the seven angels – with the last plagues in Rev. 15:1, but there is no specific mention elsewhere in Revelation of “the seven angels.” Some commentators say these are “the seven spirits before His throne” whom we encounter in Rev. 1:4, but a number of translations render it “the seven-fold Spirit,” or Holy Spirit, in the book’s opening vision. These angels are distinguished from the multitude of other angelic creatures around the throne in that they “stand in the presence of God.” In scripture, the angel Gabriel identifies himself as one “who stands in the presence of God” (Luke 1:19). And in the apocryphal Tobit 12:15 we read, “I am Raphael, one of the seven holy angels which present the prayers of the saints, and which go in and out before the glory of the Holy One.” Perhaps there are others, unnamed in scripture, who serve in similar capacities. But it does not appear this is the seven-fold Holy Spirit, who is never depicted as blowing a trumpet. In any case, these seven angels take their trumpets in turn and prepare to blow them — a loud and clear warning of impending judgment. Just as seals prevent written messages from being revealed until the proper authority breaks them and thus unravels the scroll, trumpets play unique roles as well. John is a Jew and is well versed in the place of trumpets in Israel’s national life. According to Numbers 10, trumpets have three important uses. They call people together (Num. 10:1–8), announce war (Num. 10:9), and herald special times (Num. “The trumpet sounded at Mount Sinai when the Law was given (Ex. 19:16–19), and trumpets were blown when the king was anointed and enthroned (1 Kings 1:34, 39). Of course, everyone familiar with the Old Testament would remember the trumpets at the conquest of Jericho (Josh. Sounding seven trumpets certainly would announce a declaration of war, as well as the fact that God’s anointed King was enthroned in glory and about to judge His enemies (Ps. As trumpets declared defeat to Jericho, they will ultimately bring defeat to Babylon” (Warren Wiersbe, The Bible Exposition Commentary, Rev. 8:1). The fact that these are angels’ trumpets distinguishes them from the trumpet of God (1 Cor. 4:16), which proclaims the resurrection of believers, and from other New Testament trumpets (Heb. The angels’ trumpets, sounded in turn, announce the Lord’s judgment upon the wicked of the earth. At the golden altar But before the seven angels sound the trumpets, a special angel performs a significant act at the golden altar in heaven. In the tabernacle and temple, the golden altar stands in front of the veil and is used to burn incense, a picture of prayer ascending to God (see Ps. 141:2). This is the work Zacharias is performing in the temple when the angel informs him that he and Elizabeth will have a son (Luke 1:5ff). The “prayers of the saints” (v. 4) are not the petitions of some special believers who have achieved superior status. All Christians are saints (2 Cor. 1:1; 9:1, 12; 13:13) and the Holy Spirit ensures their prayers ascend to their heavenly Father (Rom. What’s more, scripture nowhere teaches that we are to direct our prayers to saints in heaven. Our prayers are to be directed to the Father through the Son with the aid of the Holy Spirit. It is possible that these are the prayers of the saints both in heaven (Rev. 6:9-11) and on earth for God to vindicate His holiness. These so-called “imprecatory prayers” are seen in the Psalms (see Pss. 7; 26; 35; 52; 55; and 58) and it appears God is about to answer them. There is nothing wrong with prayers for vengeance, as long as we are beseeching God for His vengeance, not ours, and for His holiness to be vindicated, not our self-righteousness. There may be a fine line between imprecatory prayers and spiteful ones, but there is line in any case and we should not seek to cross it. On the Day of Atonement, the high priest takes coals from the golden altar and, with the blood of sacrifices, enters the Holy of Holies to offer a sacrifice first for himself and then for the people. But in Revelation 8, the angel takes coals from the golden altar and hurls them to the earth. While the smoke of the incense ascends to God with the prayers of the saints, the burning coals flung to earth represent God’s answer to these prayers. The calm before the storm is ending. “The purpose of prayer, it has often been said, is not to get man’s will done in heaven, but to get God’s will done on earth – even if that will involves judgment. True prayer is serious business, so we had better not move the altar too far from the throne!” (Wiersbe, Rev. 8:1). Four major views of the seventh seal How do proponents of the four major interpretations of Revelation view the seventh seal? - Preterists – who see the events of Revelation as fulfilled in the first centuries of the church age – say this judgment is directed at apostate Israel, which is the “earth” or “land” in verse 5. In Old Testament times, when God’s people are commanded to destroy an apostate city, Moses orders them to burn all its booty with fire as a whole burnt offering to the Lord (Deut. The priest takes coals from God’s altar and uses it to kindle the fire, thus putting the city “under the ban” so that nothing survives. Now, in Revelation 8, the angel takes coals from the heavenly altar and hurls it to the earth, placing apostate Israel and its capital city of Jerusalem under the ban. - Historicists – who view the events of Revelation as unfolding throughout the course of history – see the angel who offers the incense as Christ, acting in His priestly role in the heavenly sanctuary. The saints are those slain by Rome during the era of the martyrs. Their prayers have ascended before God and are about to be answered by His vengeance against the Roman Empire. - Futurists – who argue that the events of Revelation are largely unfulfilled, especially chapters 4-22 – say the prayers are those of “all the saints” (v. 3), or at least the saints of the tribulation who are living on the earth and crying out to God for vengeance. Some futurists see the incense-offering angel as Jesus, our High Priest, while others see no reason to equate this angel with deity. The fact that fire is cast to the earth from the same censer as was used in offering up the saints’ prayers implies that the judgments are in response to those prayers. - Idealists, or spiritualists – who see Revelation setting forth timeless truths concerning the battle between good and evil – see the seven trumpet judgments running concurrently with the seven seal judgments, not chronologically after them. The calamities described here are typical judgments that recur throughout the church age and should not be regarded as symbolizing particular events. Some argue that the incense represents the intercession of Christ for His church, being mingled with the prayers of the saints. Next: The first trumpet (Revelation 8:7)