http___festival.staynov.org_bg_2018_staynov_1.xml
http___festival.staynov.org_en_2018_staynov.xml
1.1 3.1 3.2 3.3 3.4 3.5 4.1 4.2 4.3 4.4 5.1 5.2 5.3 6.1 6.2 6.3 6.4 6.5 6.6 7.1 8.1 8.2 8.3 8.4 8.5 8.6 9.1 10.1 11.1
ПЕТКО СТАЙНОВ Петко Стайнов твори предимно в два жанра: симфоничния и хоровия. И в двата композиторът обобщава някои тенденции в българската музика и бележи нов етап в развитието й. Той приспособява европейската музикална традиция към българското световъзприемане, към възможностите на изпълнители и слушатели, към естествения развой на националната музика. Онова, което го характеризира като български музикален творец е създаването на собствен, български музикално-творчески стил. Този стил се проявява най-вече в авторската мелодика (без цитати от народната песен) и в хармоничния език на произведенията. Симфоничното творчество на Петко Стайнов обхваща: симфоничните сюити „Тракийски танци” (1924, 1926) и „Приказка”(1930), симфоничните поеми „Легенда” (1927) и „Тракия” (1937), Симфонично скерцо (1938), концертните увертюри „Балкан” и „Младежка увертюра” (1936 и 1953), две симфонии (1945 и 1949). В него са пресъздадени красотата на родната земя, устремът на народните танци, образи от народните приказки. На двете му симфонии са присъщи философски обобщения. Симфоничните произведения на Стайнов притежават силно художествено внушение, а някои от тях, напр.: „Тракийски танци” и „Тракия” са се превърнали едва ли не – в символ на българската музика. В хоровите си песни Петко Стайнов разкрива страни от душевността и характера на българина („Ела се вие, превива”, „Изгреяло ясно слънце”, „Бре Иване”, „Засвири Димо”, „Пусти Димо”, „Де бре, Димо”). Докъм началото на 30-те години на ХХ век. Стайнов едновременно следва традициите в хоровото творчество на първите композитори и внася елементи от личния стил. С хоровите си балади става основоположник на нов дял в българската музика. В тях той претворява предимно драматични събития от старата и новата история на България и постига национално баладично звучене (Тайната на Струма”, 1931, текст Теодор Траянов; „Урвич” – за смесен хор, текст Никола Ракитин, 1933; „Конници” – за мъжки хор, текст Никола Фурнаджиев, 1932; „Сто двадесет души” – за мъжки хор, текст Пенчо Славейков, 1935; „Момина жалба” – за смесен хор, текст Трифон Кунев,1936; „Другарят Антон” – за смесен хор, текст Иван Радоев, 1954; „Кум Герман” – за смесен хор, текст. Димитър Пантелеев, 1955). Петко Стайнов черпи интонации за баладите си от целия национален интонационен фонд. За едно действено и конфликтно повествование тясно фолклорното звучене би възпряло творческия му порив. Баладите на Стайнов съдържат технически трудности и днес още са костелив орех за българските хорове. Творчеството на Петко Стайнов и в симфоничния, и в хоровия жанр попълва пропуснати етапи в развитието на българската музика и това също определя значението му за нея. Голяма и плодотворна е музикално-обществената дейност на Петко Стайнов. Той е председател на Съюза на народните хорове в България (Български певчески съюз) и на Дружеството на българските композитори „Съвременна музика” (1933-1944), директор на Народната опера (1941-1944). През 1941 г. е избран за редовен член на Българската академия на науките (академик). От 1948 г. е директор на новосъздадения Институт за музика с музей при БАН (днес Институт за изследване на изкуствата) и заема тази длъжност до смъртта си. Бил е още член на Президиума на БАН, академик-секретар на Отделението за изобразителни изкуства и архитектура при БАН и др. Под неговото мъдро и компетентно ръководство посочените институти, съюзи, дружества и др. бележат най-високите точки в дейността си. Своите схващания за социалните функции на музиката, за значението на народната песен за творчеството на българските композитори, за създаването на български музикален стил, за хоровото пеене, за музикалното образование в училищата, за отделни хорове, композитори, творби, изпълните и събития в музикалния живот Петко Стайнов излага в многобройни статии. Носител е на най-високи държавни награди. Петко Стайнов умира на 25.06.1977 г.
1.1 3.1 3.2 3.3 3.4 3.5 3.6 3.7 4.1 4.2 4.3 5.1 6.1 6.2 7.1 7.2 7.3 7.4 7.5 8.1 9.1 9.2 9.3 9.4 9.5 9.6 10.1 11.1 12.1 13.1
PETKO STAYNOV Petko Staynov worked mainly in the genres of symphonic and choral music. Being equally talented in both, he generalised some trends in Bulgarian musical creativity and opened new vistas to its development. He adapted the European musical tradition to the Bulgarian way of thinking, to the abilities of both performers and listeners, to the natural process of advancement of the national music. From European music Staynov adopted some expressive devices and forms, the resources of the symphony orchestra, the construction of a well-engineered structure. What characterises him as a markedly Bulgarian musical creative artist is the introduction of a Bulgarian musical style of his own. This style was expressed to its fullest in the completely independent melody (without direct quoting of folk music) and in the harmonic language of his work. The idea of his compositions is clarified through the lyrics of his choral songs and ballads and through the programmatic titles of most of his symphonic works. Staynov's symphonic output includes the suites Thracian Dances (1924, 1926) and A Fairy Tale (1930), the symphonic poems A Legend (1927) and Thrace (1937), Symphonic Scherzo (1930), the concert overtures Balkan and Youth Overture (1936 and 1953), two symphonies (1945 and 1949). They reveal the beauty of his native land, the fervour of folk dances, and evoke fairy-tale images. His two symphonies are marked by deeply felt philosophic generalisations. Staynov's symphonic works breathe powerful philosophic suggestions, while some of them, like, for example, Thracian Dances and Thrace, have become symbolic for Bulgarian music. Petko Staynov's choral songs reveal features of the Bulgarian people's character (A Fir Tree Is Bending; A Bright Sun Has Risen; Hey, Ivan; Play a Tune, Dimo; Oh, That Man Dimo; Hey, Dimo). Till the early 1930s, he followed the traditions of choral art laid by the first composers in the genre, introducing at the same time elements of his own style. With his choral ballads Staynov laid the foundation of a whole new field in Bulgarian music. In them he recreated mainly dramatic events from Bulgaria's older and new history and thus achieved a national ballad sound (e.g. The Secret of Struma River, 1931; Urvich for mixed choir on lyrics by N. Rakitin, 1933; Horsemen, 1932; One Hundred and Twenty Men for male choir on lyrics by P. P. Slaveykov, 1935; A Maiden's Lament for mixed choir on lyrics by T. Kunev. 1936; Comrade Anton for mixed choir on lyrics by I. Radoev, 1954; Godfather German for mixed choir on lyrics by D. Panteleev, 1955). For his ballads, the composer employed elements from the national intonation fund, but the strictly folk sounding would have impeded his creative fervour in achieving effective dramatic narration. Staynov's ballads pose technical difficulties to their performers and have remained to the present day a touchstone for the performing mastery of Bulgarian choirs. His overall work in both the symphonic and the choral genres contributed to some neglected stages in the development of Bulgarian music and thus further established his status as an outstanding figure in Bulgarian musical culture. Petko Staynov's activity as a musical and public figure is also worth noting. He held the chair of the Union of Folk Choirs in Bulgaria (the Bulgarian Singing Union) and of the Contemporary Music Association of Bulgarian Composers (1933-44), and served as Director of the National Opera (1941-44). In 1941 he was elected Regular Member (Academician) of the Bulgarian Academy of Sciences and in 1948 he became Director of the newly founded Institute for Music with Museum (later Institute of Musicology) with the Academy; held this position to the end of his days. He was also member of the Presidium of the Bulgarian Academy of Sciences. Academician-Secretary of the Department of Arts and Culture at the Bulgarian Academy of Sciences was among the other positions he held. Under his wise and competent direction, these institutions, unions, associations and other organizations reached the highest levels of their achievements. Petko Staynov's ideas about the social functions of music, about the significance of folk music for the creativity of Bulgarian composers, about the creation of a Bulgarian musical style, choral singing, choirs, school musical education, composers and their works, performers and events in the country's musical life were laid down in numerous articles. Most of them were published in the collection Petko Staynov: On Bulgarian Musical Culture, 1967. He held numerous high state awards. Petko Staynov died on June 25, 1977.