http___fight-journal.blogspot.ru_2009_10_mohammad-ali.html_1.xml
http___boxing-ring.blogspot.ca_search_label_Muhammad_20Ali.xml
1.1 3.1 3.2 3.3 4.1 6.1 6.2 6.3 6.4 6.5 6.6 6.7 6.8 6.9 6.10 6.11 6.12 6.13 6.14 6.15 6.16 6.17 6.18 6.19 6.20 6.21 6.22 6.23 6.24 6.25 7.1 9.1 9.2 9.3 9.4 9.5 9.6 9.7 9.8 9.9 9.10 9.11 9.12 9.13 10.1 12.1 12.2 12.3 12.4 12.5 12.6 12.7 12.8 12.9 12.10 12.11 12.12 12.13 12.14 13.1 15.1 15.2 15.3 15.4 15.5 15.6 15.7 15.8 15.9 15.10 15.11 15.12 15.13 15.14 15.15 15.16 15.17 15.18 15.19 15.20 15.21 15.22 15.23 15.24 15.25 15.26 15.27 15.28 15.29 15.30 15.31 15.32 15.33 15.34 15.35 16.1 18.1 18.2 18.3 18.4 18.5 18.6 18.7 19.1 21.1 21.2 21.3 21.4 21.5 21.6 22.1 24.1 24.2 24.3 24.4 24.5 24.6 24.7 24.8 24.9 24.10 24.11 24.12 24.13 24.14 24.15 24.16 24.17 24.18 25.1 27.1 27.2 27.3 28.1 30.1 30.2 30.3 30.4 30.5 30.6 30.7 30.8 30.9 31.1 33.1 33.2 33.3 33.4 33.5 33.6 33.7 33.8 33.9 33.10 33.11 33.12 33.13 33.14 33.15 33.16 33.17 33.18 33.19 33.20 34.1 36.1 36.2 36.3 36.4 36.5 36.6 36.7 36.8 36.9 36.10 36.11 36.12 36.13 36.14 36.15 36.16 37.1 39.1 39.2 39.3 39.4 39.5 39.6 39.7 39.8 39.9 39.10 39.11 40.1 42.1 42.2 42.3 42.4 42.5 42.6 42.7 42.8 42.9 42.10 42.11 42.12 42.13 42.14 42.15 42.16 42.17 42.18 42.19 42.20 42.21 42.22 42.23 42.24 42.25 42.26 43.1 45.1 45.2 46.1 48.1 48.2 48.3 48.4 48.5 48.6 48.7 48.8 48.9 48.10 48.11 48.12 48.13 48.14 48.15 48.16 48.17 48.18 48.19 48.20 49.1 51.1 52.1 53.1 54.1 55.1 56.1 57.1 58.1 59.1 61.1 61.2 61.3 62.1 62.2 62.3 63.1 63.2 63.3 64.1 66.1 67.1 68.1 69.1 70.1 71.1 72.1 73.1 74.1 74.2 74.3 75.1 75.2 75.3 76.1 77.1 78.1
Биография Касиус Марселус Клей мл. е роден в Централната болница на Луисвил в 6,35 следобед на 17 януари 1942 г. Баща му, Клей старши рисувал билбордове и знаци, а майка му – Одеса Грейди Клей, била домакиня. Макар че Клей старши е методист, той позволява на Одеса да възпита и двамата му сина като баптисти. Ранна боксова кариера Златен медал на Олимпийските игри през 1960 г. в Рим в полу тежка категория.Високият 1,91 Али има твърде необикновен стил за боксьор тежка категория. Вместо да използва обичайният прийом да държи ръцете си високо, за да защити лицето, той се осланя на способността си да избягва ударите. Първоначално той е насочен към бокса от луисвилския полицай Джо Е. Мартин, който вижда 12-годишният Касиус Клей разгневен, защото колелото му било откраднато. Мартин води Клей при първия му треньор, Фред Стоунър, който остава с него през цялата му аматьорска кариера. Последната му аматьорска загуба е от Кент Грийн в Чикаго, който казва, че е последният човек, който би могъл да победи шампиона до загубата му от Джо Фрейзиър през 1971 г. като професионалист. Под ръководството на Стоунър Клей печели 6 титли “Златна ръкавица” в Кентъки, две национални титли “Златна ръкавица”, националната титла на Аматьорския атлетичен съюз и златен медал от Олимпийските игри в Рим през 1960 г. В края на кариерата му като аматьор, неговият рекорд е 100 победи и 5 загуби.Касиус Клей едва успява да завърши гимназията в Луисвил, местната сила в баскетбола, като се класира на 369 място от 391 завършващи през 1960 г. и често пътува за мачове през уикендите. Един от директорите, на име Атууд, изказва мнение пред своите колеги, че на това момче трябва да се даде сертификат за присъствие, защото “един ден то ще печели повече от всеки в тази стая.”След своя олимпийски триумф Али се връща в Луисвил, за да започне професионалната си кариера. Там, на 29 октомври 1960 г. Касиус Клей за първи път печели професионален мач в шест рунда, над Tunney Hunsaker, който е бил полицейски началник във Файетвил, Западна Вирджиния. От 1960 до 1963 г. младият боец натрупва рекорд от 19 победи и 0 загуби с 15 нокаута. Побеждава боксьори като Тони Есперти, Джим Робинсън, Дони Флийман, Алонзо Джонсън, Джордж Логан, Уили Бесманоф, Ламар Кларк (който е спечелил своите предишни 40 мача с нокаути), Дау Джоунс и Хенри Купър.Изгражда си репутация като правилно предсказва рунда, в който ще довърши опонентите си и като се хвали преди триумфите си. Клей признава, че е възприел последната тактика от Горджъс Джордж – друг посредствен ТВ-борец, който привлича хиляди фенове на арените с надеждата да го видят как губи и така да бъде “затапен”.Сред жертвите на Клей са Сони Банкс (който го нокаутира по време на мача), Алехандро Лаворанте и по-възрастния Арчи Мур (боксова легенда, който е участвал в над 200 мача и е бил треньор на Клей допреди Анджело Дънди). Клей смята, че е използвал Мур като треньор, но Мур настоява, че самонадеяният “Луисвилски нахалник” е изпълнявал дребни работи в тренировъчния лагер, като миене на чинии и почистване. Той също така намеква, че е използвал своя идол Шугър Рей Робинсън като мениджър. Само че Клей среща Дънди за първи път, когато последният е в Луисвил с шампиона Уили Пастрано. Тийнейджърът, носител на “Златна ръкавица”, Клей отива в хотела на боксьора, вика Дънди по телефона и го моли да се качи в стаята му. Веднъж влязъл там, той пита Дънди (който по това време работи с шампионите Шугър Рамос и Кармен Базилио) с какво се хранят бойците му, колко дълго спят, колко бягат и колко дълги са спарингите им.След това Клей печели оспорвана победа в 10 рунда над Дъг Джоунс. Срещата получава името “Боя на годината” за 1963. Следващата среща на Клей е срещу Хенри Купър, който го нокаутира с удар с левия круше (left hook) към края на четвъртия рунд. Срещата е спряна в петия рунд, заради дълбок разрез по лицето на Купър.Въпреки тези близки разговори, той става основният съперник за титлата на Сони Листън. Въпреки внушителния рекорд на Клей, от него не се очаква да победи шампиона. Боят трябвало да се състои на 25 февруари 1964 г. в Маями, Флорида. По време на претеглянето предишния ден, все така самохвалния Али – който често се присмивал на Листън по време на подготовката им, като го наричал “голямата грозна мечка” и не само – заявил, че ще “се рее като пеперуда и ще жили като оса” и обобщава стратегията си да избягва атаките на Листън със следната реплика: “Ръцете ти не могат да ударят нещо, което очите не виждат.”Али се подиграва на Листън в мача-реванш, който продължава по-малко от един рунд. Първа битка за титла Въпреки изявленията си обаче, Клей има план. Заблуден от повишеното настроение и нервност на Клей, Листън е твърде самонадеян и се оказва неподготвен за друг резултат освен за бързо спиране. В първия рунд бързината на Клей го запазва далеч от силната глава и удари с тяло на Листън, докато самият той използва предимството на тежестта си, за да пласира ефективни удари. До третия рунд Клей вече е спечелил надмощие и успява да направи прорез под окото на Листън. Листън си възстановява част от точките в четвърти, докато Клей е заслепен от чужда субстанция. Така и не е потвърдено дали това е някакво вещество, използвано за раната на Листън, или е нанесено по ръкавиците на Листън с нечестна цел. Така или иначе, авторът, историкът на бокса и вътрешен човек Берт Шугър, си припомня поне два други мача на Листън, в които се е случвала подобна ситуация и не изключва възможността за умишлена измама.Какъвто и да е случаят, Листън започва четвъртия рунд агресивно, с очевидното намерение да приключи мача. Докато Клей се опитва да възстанови зрението си, той се опитва да избягва нападенията на Листън. Успява да се задържи извън обсега му, докато потта и сълзите прочистват чуждото вещество от очите му, като отговаря с вихрушка от комбинации към края на петия рунд. През шестия той вече търси финал и е надделял над Листън. Листън шокира света, когато не излиза за седмия рунд, за да продължи мача. По-късно той заявява, че е наранил рамото си.Касиус Клей става все по-уверен с всеки рунд. Той наистина “разтърсва света”, както е обещал, че ще направи. Промяната на името След като печели шампионата, той сензационно разкрива, че е член на Ислямска нация (често наричана “Черните мюсюлмани” по това време) и Нацията му дава името Касиус Х, пренебрегвайки презимето му като символ на заробване от неговите предци, каквато е практиката и с други членове на групата. В петък, 6 март 1964 г. Малкълм Х взима Клей на организирана обиколка из сградата на ООН (за втори път). Малкълм Х обявява, че на Клей ще му бъде дадено “Х”. Същото нощ Елиа Мухамад записва изявление по телефона, което да бъде излъчено по радиото, че Клей ще бъде преименуван на Мохамед (който е достоен за прослава) Али (четвъртият праведен халиф). Само неколцина журналисти (най-вече Хауърд Косел) приемат изявлението по това време. Уважаваният боксов коментатор Дон Дънфи се обръща към шампиона с новото му име, както правят и британските репортери. Приемането на това име символизира новата му идентичност като член на Ислямска нация. Клей е открил Нацията по време на турнира “Златната ръкавица” през 1959 г. в Чикаго и дори е написал доклад за нея в гимназията. Учителите му в Луисвилската централна гимназия са били притеснени, че младеж с толкова голям потенциал изразява интерес към националистичната доктрина. Те го разубеждават да не се въвлича. Много спортни писатели от началото на 60-те години съобщават, че братът на Али, Руди Клей, приема първи исляма (сочи се годината 1962). Други пишат, че Клей е виждан на мюсюлмански сбирки две години преди мача му с Листън. Версията на самия Али е, че е купил копие от вестника “Речите на Мохамед” от мюсюлманин в Чикао и 45 оборотна плоча на Министър Луис Х (по-късно Фаракан), наречена “Раят на белия човек е ад за чернокожия”. Виетнамската война и криза в кариерата През 1964 г. Али пропада на квалификационния изпит за въоръжениет сили, защото писмените и говорните му умения са под необходимото ниво. През 1966 г. обаче изпитите са ревизирани и Али е преквалифициран в 1А. Той отказва да служи в щатската армия по време на Виетнамската война заради религиозните и етичните си убеждения, защото “войната е против учението на Свещения Коран. Не се опитвам да се скатавам. Ние не трябва да взимаме участие във войни, освен в обявените от Аллах или от неговия Пророк. Не взимаме участие в християнските войни или във войните на други неверници.” Али добавя също: “Аз нямам спор с Виетконг” и “Никой от Виетконг не ме е наричал негър”.Али отказва да отговаря на името Касиус Клей, като заявява, както е бил инструктиран от своя ментор от Ислямска нация, че Клей е име, дадено на неговите робски предци от белите хора. Като отказва да отговаря на Клей, личният живот на Али се изпълзва с противоречия. В крайна сметка на Али е забранено да се бие за САЩ и е принуден да приема състезания в чужбина през по-голямата част от 1966 г.От реванша му с Листън през май 1966 г. до последния му бой срещу Зора Фоули през март 1967 г., той защитава титлата си девет пъти – доста активен график за този период. Али има назначена среща с шампиона на Световната боксова асоциация Ърни Терел в унификационна среща в Торонто на 29 март 1966 г., но Терел се оттегля и Али печели победа в 15-рундов мач срещу заместника му Джордж Чувало. След това той заминава за Англия и побеждава Хенри Купър и Брайън Ландън със спиране заради разрези. Следващата защита на Али е срещу германския левичар Карл Милденбергер, първият гераманец, който се бори за титлата след Макс Шмелинг. В един от най-трудните мачове в живота си, Али спира съперника си в дванайсетия рунд.Али се връща в САЩ през ноември 1966 г., за да се срещне с Кливланд Уилямс Голямата котка в Хюстън Астродом. Година и половина преди мача Уилямс е бил прострелян в стомаха от упор от тексаски полицай. В резултат на това той се бие само с един бъбрек, с десет фута (три метра и нещо) тънки черва и с по-къс ляв крак от нараняване на нерва от куршума. Али побеждава Уилямс в три рунда.На 6 февруари 1967 г. Али се връща на боксовия ринг в Хюстън, за да се срещне с Теръл в мач, който се превръща в един от най-грозните в историята на бокса. Теръл е разгневил Али, като го е нарекъл Клей, и шампионът се заклева да го накаже за тази обида. По време на боя Али продължава да крещи на своя опонент “Какво е името ми, чичо Том... Какво е името ми”. Теръл страда 15 рунда брутално наказание и губи 13 от 15 рунда в решението и на двамата съдии, но Али не го нокаутира. Аналитиците, включително няколко, които коментират за ЕSPN специалното предаване на спортните канали “Ударът на Али”, предполагат, че мачът продължава само защото Али искал да накаже и унижи напълно Теръл. След мача, Текс Моул пише: “Това беше чудесна демонстрация на боксови умения и варварска изява на жестокост.”Действията на Али – отказът му от военна служба и привличането му на страната на Ислямска нация, го превръщат в гръмоотвод за противоречията и превръщат премият, но популярен бивш шампион в една от най-емблематичните и противоречиви фигури на епохата. Появите му на сбирки на Ислямска нация заедно с лидера й Елиа Мохамед и заявяването на вярност към него по времето, когато Америка се отнася към това с подозрение – ако не и с откровена враждебност – прави Али мишена на възмущение и подозрение. Понякога Али изглежда дори провокира подобни реакции с позициите си, които варират от подкрепа на гражданските права до открито поддържане на сепаратизма. Веднъж например той заявява във връзка с интеграцията: “Ние, които следваме Елиа Мохамед, не искаме да бъдем насилвани да се интегрираме. Интеграцията е погрешна. Не искаме да живеем с белите хора. Това е всичко.”Както и по повод на смесените бракове: “Нито един интелигентен черен мъж или черна жена, които са със здравомислещия си черен ум, не искат бели момчета или момичета да идват в домовете им и да се женят за техните черни синове и дъщери.”Наистина религиозните вярвания на Али по това време включват идеята, че белите хора са “дяволи” и, че белите не са “праведни”. Али настоява, че белите хора мразят черните.Към края на 1967 г. Али е лишен от титлата си от професионална боксова комисия и не му е позволено да се бие професионално за повече от три години. Той също така е обвинен, че е отказал записване в армията и е осъден на пет години затвор. По време на тези години изгнание, Али се бори да обжалва присъдата. Той остава в светлината на общественото внимание и подкрепя себе си като произнася речи, основно на срещи на колежански общности, които се противопоставят на Виетнамската война.През 1970 г. му е позволено да се бие отново. На 28 юни 1971 г. в делото “Клей срещу САЩ” Върховният съд отменя присъдата му. Завръщането През 1970 г. Али най-сетне е в състояние да си възстанови лиценза за боксиране. С помощта на един щатски сенатор, му е дарен лиценз да се боксира в Джорджиа, защото това е единственият щат в САЩ без боксова комисия. През октомври 1970 г. той се завръща и спира Джери Куори след три рунда. Скоро след този мач, Върховният съд на Ню Йорк постановява, че на Али незаконно му е бил отказан лиценз. След като му е позволено да се бие в Ню Йорк, той се среща с Оскар Бонавента в Медисън Скуеър Гардън през декември 1970 г. След тежки 14 рунда Али спира Бонавента в 15-ия, подготвяйки пътя си към мача за титлата срещу Джо Фрейзиър. Боят на века Али и Фрейзиър се срещат на 8 март 1971 г. в Медисън Скуеър Гардън. Мачът, познат като “Боят на века”, е един от най-нетърпеливо очакваните срещи на всички времена и остава един от най-известните. Той представя двама умели, непобеждавани бойци, които са основателни претенденти за титлата в тежка категория. Боят оправдава огромните очаквания и Фрейзиър затвърждава победата си като поваля своя противник със силен ляв удар в 15-ия и последен рунд. Франк Синатра – неуспял да се добере до близко до ринга място – прави снимки за “Лайф Магазин”. Легендарният боксов конферансие Дон Дънфи, както и актьорът и фен Бърт Ланкастър организират излъчването на мача, което е следено от милиони хора.Фрейзиър запазва титлата си с единодушно решение, като така осигурява първата професионална загуба на Али.През 1973 г. след серия от победи над най-добрите съперници в тежката категория в една кампания за предизвикване на среща-реванш с Фрейзиър, Али си разделя два мача с Кен Нортън (в срещата, която губи от Нортън, челюстта му е счупена), преди да победи Фрейзиър (който е загубил титлата от Джордж Форман) по точки в реванша им от 1974 г. и да спечели поредната стъпка към титлата. Тътена на джунглата Али си възвръща титлата на 30 октомври 1974 г. като побеждава шампиона Джордж Форман в странния мач в Киншаса, Заир. Огласяван като “Тътена на джунглата”, мачът е организиран от Дон Кинг.Почти никой, дори и дългогодишният поддръжник на Али, Хауърд Косел, не дава на бившия шампион шанс да победи. Аналитиците посочват, че Али е имал четири тежки мача с Джо Фрейзиър и Кен Нортън и е спечелил два от тях, докато Форман е съкрушил и двамата във втория рунд.Мачът се превръща в политически символ. Али представлява Черното самосъзнание и се бори срещу бялата сила, докато Форман представлява американската арогантност. Али е повсеместно популярен в Заир и има ентусиазираната подкрепа на тълпите за този силно преекспониран мач.По време на срещата Али прилага необичайна стратегия. Докато го водят към ринга, той декларира, че ще “танцува” и ще използва скоростта си, за да се пази настрани от Форман и да го надвие?!. Само че в първия рунд Али се насочва право към шампиона а започва да го удря с рядко използван удар, познат като десен hand lead. Али хваща Форман девет пъти по време на първия рунд с тази техника, но не успява да го нокаутира. След това той решава да извлече полза от единествената слабост на младия шампион – неговата издръжливост. Форман е спечелил 37 победи в 40 срещи с нокаут, повечето от които за три рунда, а предишните му осем мача не са стигнали и до втория рунд. Али вижда възможност да издържи повече от него и залага на това. Във втория рунд той се оттегля към въжетата и предизвиква Форман да го удари, докато му отвръща и напада с думи по-младия мъж. Планът на Али е да разгневи Форман и да омекоти най-добрите му удари, за да го изтощи физически и психически. Докато Форман пласира широки попадения в тялото на Али, Али отвръща с жилещи прави удари в главата на Форман. Шампионът отправя стотици удари в седемте рунда, но с все по-намаляваща техника и ефективност. По-късно това е наречено Rope-a-dope (тактика, при която единият участник се преструва, че е притиснат към въжетата, докато противникът му го напада с удари).Към края на седмия рунд Форман вече е паднал духом и Али го поваля с комбинация в центъра на ринга в началото на осмия. Форман не успява да се изправи при броенето и Али си възвръща титлата.“Тътенът на джунглата” е тема на спечелилия “Оскар” през 1996 г. документален филм “Когато бяхме крале”. Мачът е класиран на седмо място от Британската телевизионна програма “Стоте най-велики спортни събития”. Али става сунит Али се оттегля от сектата Ислямска нация и се обръща към сунитския ислям през 1975 г. В автобиографията, написана заедно с дъщеря му Хана Ясмин през 2004 г., той приписва промяната на промяната в сунитския ислям, направена от У.Д. Мохамед след като спечелва контрол над Ислямска нация след смъртта на Елиа Мохамед през 1975 г. Роки На 24 март 1975 г. Али се бори срещу Чък Уепнър в Кливланд – мач, който ще вдъхнови спечелилия “Оскар” филм “Роки”. По ирония на съдбата обаче точно опонентът на Али е този, които осигурява вдъхновението за най-известният измислен боксьор в историята. Уепнър е посредствен боец, който си печели прехраната като продавач на алкохол и охранител. Уепнър носи прякора The Bayonne Bleeder и макар да е класифициран, го възприемат за злополучен неудачник и лесна плячка. Уепнър обаче е тренирал два месеца и макар да губи с технически нокаут в 15-я рунд, успява да свали Али на земята с тяло в деветия. Силвестър Сталоун вижда мача през своята призма и концепцията за Роки Балбоа – непознатият клубен боец, който успява да издържи 15 рунда срещу шампион тежка категория – се ражда. Шампионът в т.к. Аполо Крийд, изигран от Карл Уедърс, има за прототип Али. Трила ин Манила През 1975 г. Али отново има назначен мач с Джо Фрейзиър. Очакванията за мача са огромни, за този финален сблъсък между двамата велики шампиони. Честите обиди на Али, клеветите и стихотворенията увеличават очакването и вълнението. След 14 изтощителни рунда треньорът на Фрейзиър Еди Фъч отказва да му позволи да продължи. Али е цитиран да казва след мача: “Сигурно така се усеща смъртта” и поздравява Фрейзиър за смелите му исиля. “Ринг Мегъзин” нарича този сблъсък “Боят на годината” за 1975, пета година, в която мач на Али печели подобно определение. Този мач е бил наричан най-великият от мнозина. Али печели много от ранните рундове, но Фрейзиър осъществява завръщане в средните. Към късните рундове обаче Али затвърдява предимството си и боят е спрян заради подуването на очите на Фрейзиър, които се затварят.1976-та година става свидетел как Али нокаутира двама предимно непознати опоненти, белгийският каменоделец Жан-Пиер Копман и английският боксьор Ричард Дън. На 30 април 1976 г. Али се среща с Джими Янг в Ландоувър, Мериленд. Али тежи 230 паунда, най-тежкият момент в кариерата му досега. Съдиите, избрани от Дон Кинг, му дават победата след 15 рунда. През септември той играе третия си мач срещу Кен Нортън на Янки Стейдиъм. И в това силно оспорвано състезание съдиите единодушно обявяват Али за победител.Али задържа титлата до февруари 1978 г., когато губи от Олимпийския шампион за 1976 г. Леон Спинкс, забележителен заради липсата на професионален опит на Спинкс (той има само 7 боя). В реванша през септември в Ню Орлиънс “Супердом”, корнъра на Спинкс Джорджи Бентън напуска ринга след 6-я рунд и по-късно коментира, че не е помислил, че мачът е нечестен. Али печели след 15 рунда над дезориентирания Спинкс. После на 27 юни 1979 г. той обявява, че се оттегля и освобождава титлата. Последно завръщане и оттегляне Това оттегляне обаче е за кратко и на 2 октомври 1980 г. Али предизвиква Лари Холмс за еквивалента на Световната боксова асоциация на световната титла в тежка категория. В търсене да запише поредния си рекорд като първия боксьор, спечелил титлата в категорията четири пъти, Али губи с технически нокаут в 11 рунд, когато Дънди не му позволява да излезе на рунда. Мачът с Холмс, обявен за “Последното ура”, е бой, който много почитатели и експерти възприемат с пренебрежение, защото в него се представила “изродена версия” на Али. Холмс е бил спаринг партньор на Али, когато е бил начеващ боксьор. И така някои възприемат резултата от боя като символично “предаване на факлата”. Холмс дори по-късно приема, че макар да е доминирал в боя, той е сдържал ударите си от чист респект пред своя идол и бивш работодател. След мача става ясно, че Али е бил прегледан в клиниката “Майо” и резултатите са шокиращи. Той е признал, че има изтръпване в ръцете и завалване на речта. Прегледът разкрива, че той всъщност има дупка в мембраната на мозъка си. Дон Кинг обаче задържа изявлението си и позволява на мача да продължи.Въпреки очевидната категоричност на загубата си от Холмс и все по-подозрителното здравословно състояние, Али се бие още един път. На 11 декември 1981 г. той се изправя срещу изгряващия си съперник и бъдещ световен шампион Тревор Бербик в мач, който е провъзгласяван за “Драма в Бахама”. Тъй като Али е широко възприеман като повреден боец, малко американски зали проявяват интерес да бъдат домакини на двубоя и малко фенове изразяват интерес да присъстват на него или да го гледат. В сравнение с мегабоевете на Али на широко известни места в началото на кариерата му, този мач се състои в истинска неизвестност, в Насау. Макар че Али се представя по-добре срещу Бербик, отколкото срещу Холмс десет месеца по-рано, той все пак губи в десетия рунд и победата е единодушно дадена на Бербик, който е на 27 и следователно с 12 години по-млад.След тази загуби Али се оттегля за постоянно през 1981 г. Рекордът в кариерата му е 56 победи (37 с нокаут) и 5 загуби; той е три пъти Световен шампион по бокс в тежката категория. Наследството на Али Мохамед Али побеждава почти всеки от шампионите тежка категория на своето време. Време, което е наречено Златната ера на бокса тежка категория. Али е наречен „боец на годината” от „Ринг Мегъзин” повече пъти, отколкото всеки друг боксьор и е участвал в повече от неговите „боеве на годината”, отколкото всеки друг. Той също така е включен в Международната боксова зала на славата и е побеждавал седем други участници в нея. Той също така е един от тримата боксоьори, обявени за „спортсмен на годината” от „Спортс Илустрейтид”. Той се смята за един от най-добрите (pound for pound – терминът се отнасял за спортисти в бойци с бойци от друг спорт или категория, но не знам как е на бг) боксьори в историята. Той е истински майстор в себеизтъкването си, а неговата психологическа тактика преди, по време и след мачовете е много ефективна. Това е върховното му умение, което му позволява да достигне до върха и да задържи позицията си.През 1978 г., три години преди окончателното оттегляне на Али, градският съвет в родния му Луисвил, Кентъки, гласува с шест на пет да преименува Уолнът Стрийт в булевард „Мохамед Али”. По това време решението е противоречиво и само за седмица градът поставя 70 улични знака, 12 от които са откраднати. По-рано през същата година, комитет на Джеферсън Каунти Пъблик Скуул решава да преименува Централната гимназия в негова чест, но идеята не е одобрена. С времето преименуването на булеварда, както и на самия Али, се приема в родния му град. В пенсия През октомври 1983 г. на Али е поставена диагноза Паркинсонизъм или „синдром на Паркинсон”, което не е същото като „болест на Паркинсон” – вследствие на което двигателните му функции започват бавно да се влошават. Макар че лекарите на Али не са единодушни дали симптомите са причинени от бокса, или не, и дали състоянието му е дегенеративно, или не, окончателната диагноза е установена на „боксьорски паркинсонов синдром”. Към края на 2005 г. беше съобщено, че състоянието му се е влошило значително.Според документалния филм „Когато бяхме крале”, когато Али е бил попита дали съжалява, че се е боксирал толкова, че да се увреди, той отговаря, че ако не се е боксирал, е щял все още да бъде бояджия в Луисвил, Кентъки.Въпреки болестта си, Али остава любима и активна обществена фигура. В последно време е включен в класацията на „Форбс” за известни личности под номер 14, след Доналд Тръмп. През 1985 г. е гостуващ съдия във встъпителната среща на WrestleMania. През 1987 г. е избран от Калифорнийската фондация за двестагодишнината на американската конституция за олицетворение на жизнеността на американската конституция и Закона за правата в различни активности. Али се носи върху сала по време на парада „Турнира на розите” през 1988 г., който е кулминацията в честването на 200-годишнината. Той също така публикува една устна история „Мохамед Али: неговият живот и време с Томас Хаузер”, през 1991 г.Получава наградата „Духа на Америка”, която го провъзгласява за най-почитания американец в света. През 1996 г. той получава честта да запали огъня на Летните олимпийски игри в Атланта, Джорджия.Али се появява през 1998 г. на финала на Австралийската футболна лига, където Антъни Прат го придумва да наблюдава играта. Той също така поздравява бегачите на стартовата линия в Лосанджелиския маратон всяка година.През 1999 г. Али получава специална eднократна награда от BBC на годишната церемония за награждаването на Спортна личност на годината на BBC, а именно наградата на BBC за спортист на века. В гласуването той получава повече гласове отколкото всички останали четирима кандидати взети заедно. Дъщеря му Лейла Али също става боксьор през 1999 г., въпреки предишните заявления на баща й срещу женския бокс през 1978 г.: „Жените не са създадени, за да бъдат удряни в гърдите и лицето... тялото им не е направено, за да бъде удряно тук [сочи гърдния си кош]. Да бъде удряно в гърдите... силно... и всичко останало.”На 13 септември 1999 г. Али е обявен за „Атлет на века на Кентъки” от Kentucky Athletic Hall of Fame в церемония в Голт Хаус Ийст.През 2001 г. е заснет биографичният филм „Али” с Уил Смит като Мохамед Али. Филмът получава смесени отзиви, а положителните са предимно към играта. Смит и поддържащият го актьор Джон Войт получават номинация за „Оскар”. До участието си във филма, Смит постоянно отказва ролята на Али, докато самият Мохамед Али го моли лично да приеме. Според Смит първото нещо, което Али му казал било: „Ти не си достатъчно красив, за да играеш мен.”Али получава Президентския медал на свободата на церемония в Белия дом на 9 ноември 2005 г. и престижния Златен медал за мир на Ото Хан на Германската асоциация на ООН в Берлин за своята дейност в американското движение за граждански права и в ООН (17 декември 2005).На 19 ноември 2005 г. (19-та годишнина от сватбата на Али) в Луисвил, Кентъки отваря врати некомерсиалният център “Мохамед Али”, построен за 60 милиона долара. Освен че излага предмети, свързани с боксовата му кариера, центърът се фокусира върху съществени теми като мира, социалната отговорност, уважението и личностното развитие.Според уебсайта на центъра “Откакто се е оттеглил от боксирането, Али се е посветил на хуманитарни проекти по целия свят. Той е отдаден сунит и пътува по цялата планета, като свързва името и появите си с облекчаването на глада и бедността, подкрепя образователните усилия от всички видове, подпомага осиновяването и насърчава хората да се уважават и да се разбират по-добре. Изчислено е, че той е помогнал за осигуряването на храни на стойност повече от 22 милиона за гладните. Али пътува средно повече от 200 дни годишно.”На 2 януари 2007 г. във Федекс Ориндж Боул Али е почетен капитан на Луисвилските кардинали, носи тяхната фланелка с №19. Придружаван е от голф-легендата Арнолд Палмър, който е бил почетен капитан на “Уейк Форест”, Димън Дийкънс и от звездата на “Маями Хийт” Дуейн Уейд.Един младежки клуб в родния град на Али отглежда вид роза (Rosa ali), която е кръстена на него.Понастоящем Али живее в Скотсдейл, Аризона с четвъртата си жена, Йоланда Али, Лони. Те притежават къща в Бериен Спрингс, Мичиган, която в момента се продава и от 9 януари 2007 г. са купили къща в източната част на Джеферсън Каунти за 1 875 000 долара. Място в историята на бокса тежка категория Сред историците на бокса има спорове за това кой е всъщност най-великият боксьор в тежката категория на всички времена. Една класация от 1998 г. на “Ринг Мегъзин” обявява Али за най-великият. Личен живот Мохамед Али се е женил четири пъти и има 7 дъщери и двама сина. Той се среща с първата си жена, която е сервитьорка, Sonji Roi, приблизително месец преди да се оженят на 14 август 1964 г. Възраженията на Рой по отношение на някои мюсюлмански обичаи и особено към облеклото на жените допринасят за разпадането на брака им и те се развеждат на 10 януари 1966 г.На 17 август 1976 г. Али се жени за 17-годишната Белинда Бойд. След сватбата тя сменя името си на Калила Али, следвайки мюсюлманската традиция, но все още е наричана Белинда от старите си приятели и семейството си. Двамата имат четири деца. Най-старата дъщеря на Али, Мариам, е родена през 1968 г. Близначките Джамила и Рашеда са родени през 1970 г. Единственият биологичен син на Мохамед Али, Мохамед Али младши, е роден през 1972 г. Междувременно обаче Али започва връзка с млада жена на име Вероника Порше през 1974 г. Тя е една от четирите момичета на плакатите, които обявяват боят в Заир срещу Джордж Форман. До лятото на 1977 г. вторият брак на Али е приключил и той се жени за Вероника. Докато се оженят, те вече имат момиче – Хана, и Вероника е бременна с второто им дете. Втората им дъщеря, Лайла Али, е родена през декември същата година.По-късно Лейла Али следва кариерата на баща си, като накрая става шампион в IBA, WIBA и IWBF.До 1968 г. Али и Вероника се развеждат.На 19 ноември 1986 г. Али се жени за четвъртата си жена, Йоланда Али, Лони. Двамата се познават от началото на 60-те години в Луисвил. Когато се срещат за първи път, Али е на 22, а Йоланда на 6. Майките им са близки приятелки, макар че Лони Али отрича популярното мнение, че някога Мохамед Али се е грижел за нея. Двамата имат един осиновен син, Асаад.Али има още две дъщери – Мия и Калиа, от извънбрачни връзки. Книги •King of the World – Биография от Дейвид Ремник, бестселър. •The Greatest-My Own Story от Мохамед Али с Ричард Дърам - 1975. •The Fight от Норман Мейлър - 1975 •Мохамед Али и един измислен негов син Мохамед Али младши са изобразени в японския манга сериаел New Grapprel Baki – В търсене на нашия най-силен герой. •GOAT (Най-великият на всички времена) е почит на “Ташен” от 800 страници към Мохамед Али, тежи 75 паунда; ограниченото “Шампионско издание” е с автограф от Мохамед Али и се придружава от скулптура на Джеф Куунс. •The Soul of a Butterfly – спомени за житейския път на Мохамед Али (заедно с Хана Ясмин Али) – 2004 г. •Superman vs Muhammad Ali: DC Comics – 1978 г., от Денис Онийл и Нийл Адамс. •The Untold Legacy of Muhammad Ali – 2005 от Томас Хаузър. Музика •През 1971 г. Нюйоркският певец Върнън Харъл издава албум за него, наречен “Muhammed Ali” като Върн Харъл. Така погрешно изписано името му е отпечатано на виниловите плочи.•През 1974 г. една песен за Али със заглавие “Черният супермен (Мохамед Али)” е записана от британската реге група “Джони Уокелин и Киншаса Бенд”. •Песента на Ар Кели World’s Greatest отдава почит на Мохамед Али и е включена в саундтрака на филма “Али”. През 2002 г. песента достига №34 в Билборд Хот 100 в САЩ и №4 в Англия. Видеото към песента включва архивни кадри на Али, както и почит към пожарникарите, правните власти и спешните медицински работници, които са сред най-големите герои в спасителните операции при събитията от 11 септември. •Британската денс банда “Фейтлес” записва песента “Мохамед Али”, която е издадена като сингъл на 23 септември 2001 г. Сингълът достига №29 в английската класация за сингли и е включена в албума им от 2001 г. Outrospecitve. Филми и телевизия “Когато бяхме крале” е документален филм за “Тътена в джунглата” – за легендарния бой от 1974 г. срещу Джордж Форман в Киншаса, Заир - от 1996 г., спечелил Оскар.Няколко личности са играли Али във филмови биографии, включително и самият Али. •Бъдещият победител в Amazing Race Чип Макалистър през 1977 г., във филма The Greatest (портрет на младежа Касиус Клей). •Мохамед Али през 1977 г., във филма The Greatest. •Дариус Маккрей през 1997 г., във филма на HBO Don King: Only in America. •Терънс Хауърд през 2000 г., във филма на ABC King of the World. •Аарън Мийкс през 2000 г., във филма на Fox Ali: An American Hero (портрет на младия Касиус Клей) •Дейвид Рамзи през 2000 г., във филма на Fox Ali: An American Hero! •Уил Смит през 2001 г., във филма “Али”.В допълнение Али се е появявал като себе си в редица филми и телевизионни серии, включително Requiem for a Heavyweighter (1962), Body and Soul (1981 версията с Леон Исак Кенеди) и Doin’ Time (1985), както и в тв-сериалите Vega$ (1979), Different Strokes (1979) и Touched by an Angel (1999). Али изпълнява бивш роб във Вирджиния в ерата на реконструкцията, който е избран в Сената на САЩ във филма на NBC от 1979 г. Freedom Road, който се основава на романа от 1944 г. от Хауърд Фаст.Али осигурява гласа си за основния герой в анимационната серия на NBC от 1977 г. I Am the Greatest: The Adventures of Muhammad Ali. Али се проявява забележително в няколко сериала по ESPN в чест на 65-ия му РД. Шоу програмите включват Ali Rap, Ali’s Dozen & Ali 65. Премиерата им е на 9 декември 2006 г. по ESPN. Али се появява в сериите по WGBH Say Brother, където говори за причините да не участва във войната във Виетнам. С пълното съдействие на Георги Иванов/givanov/! сап4ето!!!
1.1 1.2 2.1 3.1 4.1 5.1 5.2 6.1 7.1 8.1 8.2 8.3 8.4 8.5 9.1 9.2 10.1 11.1 11.2 11.3 11.4 11.5 11.6 12.1 13.1 14.1 14.2 14.3 15.1 15.2 15.3 15.4 15.5 15.6 15.7 16.1 16.2 16.3 17.1 17.2 17.3 17.4 18.1 18.2 19.1 19.2 19.3 19.4 19.5 20.1 20.2 21.1 21.2 22.1 22.2 23.1 23.2 23.3 24.1 24.2 24.3 24.4 25.1 25.2 25.3 25.4 25.5 25.6 25.7 25.8 25.9 25.10 26.1 26.2 26.3 27.1 27.2 27.3 28.1 28.2 28.3 28.4 28.5 28.6 28.7 28.8 28.9 28.10 28.11 29.1 29.2 29.3 29.4 29.5 29.6 29.7 30.1 30.2 30.3 30.4 30.5 31.1 32.1 33.1 34.1 34.2 35.1 36.1 37.1 37.2 37.3 37.4 38.1 38.2 38.3 39.1 40.1 41.1 41.2 42.1 43.1 43.2 44.1 45.1 46.1 47.1 48.1 49.1 50.1 50.2 50.3 51.1 52.1 52.2 52.3 52.4 52.5 53.1 53.2 53.3 53.4 54.1 55.1 56.1 57.1 58.1 59.1 60.1 61.1 62.1 63.1 64.1 65.1 65.2 65.3 65.4 66.1 67.1 67.2 67.3 67.4 68.1 69.1 70.1 71.1 71.2 71.3 71.4 72.1 73.1 74.1 75.1 76.1 77.1 77.2 77.3 77.4 77.5 77.6 78.1 79.1 80.1 81.1 81.2 81.3 81.4 82.1 82.2 82.3 82.4 83.1 83.2 83.3 84.1 84.2 84.3 84.4 84.5 85.1 85.2 85.3 85.4 85.5 86.1 86.2 86.3 86.4 86.5 86.6 87.1 87.2 87.3 87.4 87.5 88.1 88.2 89.1 89.2 90.1 90.2 90.3 90.4 90.5 90.6 91.1 91.2 91.3 92.1 92.2 92.3 92.4 93.1 94.1 94.2 94.3 94.4 94.5 94.6 94.7 94.8 95.1 95.2 95.3 95.4 95.5 95.6 95.7 95.8 95.9 96.1 96.2 96.3 96.4 96.5 96.6 96.7 96.8 96.9 96.10 96.11 97.1 97.2 97.3 98.1 98.2 98.3 99.1 99.2 99.3 99.4 99.5 99.6 99.7 99.8 99.9 99.10 99.11 100.1 100.2 100.3 100.4 100.5 101.1 101.2 101.3 102.1 103.1 104.1 105.1 105.2 105.3 105.4 106.1 106.2 106.3 106.4 107.1 107.2 107.3 107.4 107.5 108.1 108.2 108.3 108.4 108.5 109.1 109.2 109.3 110.1 110.2 110.3 110.4 111.1 112.1 113.1 114.1 115.1 116.1 117.1 118.1 119.1 120.1 121.1 121.2 121.3 121.4 122.1 123.1 123.2 124.1 125.1 125.2 126.1 127.1 128.1 128.2 129.1 130.1 131.1 132.1 132.2 132.3 133.1 133.2 134.1 134.2 134.3 135.1 135.2 135.3 136.1 136.2 137.1 138.1 138.2 139.1 139.2 139.3 140.1 140.2 141.1 142.1 143.1 144.1 144.2 145.1 146.1 147.1 148.1 149.1 150.1 151.1 151.2 151.3 151.4 151.5 151.6 152.1 152.2 152.3 152.4 152.5 153.1 153.2 153.3 153.4 153.5 154.1 154.2 154.3 154.4 154.5 154.6 155.1 155.2 155.3 155.4 155.5 156.1 156.2 157.1 157.2 157.3 157.4 157.5 157.6 158.1 158.2 158.3 158.4 159.1 159.2 159.3 159.4 159.5 160.1 160.2 160.3 161.1 161.2 162.1 162.2 162.3 162.4 162.5 162.6 163.1 163.2 163.3 163.4 163.5 164.1 165.1 165.2 165.3 165.4 165.5 166.1 166.2 166.3 166.4 166.5 166.6 166.7 166.8 167.1 167.2 167.3 167.4 168.1 168.2 168.3 168.4 168.5 168.6 169.1
I read once that they weren't just fighting for the heavyweight championship, they were fighting for the championship of each other These great champions were created for each other They were forged long ago in some fiery heavenly furnace and put here on Earth to do battle with each other. They brought out the very best and the very worst in each other They thrilled us, they captivated us and they enchanted us and we loved them for it all! Tuesday, June 07, 2016 Ali and Frazier By Randy De La O I read once that they weren't just fighting for the heavyweight championship, they were fighting for the championship of each other These great champions were created for each other They were forged long ago in some fiery heavenly furnace and put here on Earth to do battle with each other. They brought out the very best and the very worst in each other They thrilled us, they captivated us and they enchanted us and we loved them for it all! Muhammad Ali By Randy De La O Ali was free with advice and willingly shared his wisdom with us. I read years ago where Ali said (I'm paraphrasing) "If you want to fight you have to do your roadwork. Don't wait til the morning to get your gear ready. If you have to start looking for everything in the morning it's just too easy to change your mind and go back to bed. Get everything ready the night before!" I know from experience that this is true. To this day, when I want to walk or run,these words pop into my head and I get everything ready the night before. Thank you Muhammad Ali! Muhammad Ali passed through this world like a comet or meteor blazing across the skies. Burning brightly and lighting the night with his passion. So brightly did he shine that when his career was over he was no longer the same. It seems like the darkness of his post boxing career was in direct proportion to his light. I think Ali gave his all to boxing and to his fans. There will be other heavyweight champions, maybe even some great heavyweight champions but we will never see the likes of Muhammad Ali again! Saturday, June 04, 2016 Remembering Muhammad Ali I am still trying to wrap my head around the fact that I woke up this morning to a world without Muhammad Ali. Ali, like Joe Frazier and my own father was a large part of why I fell in love with the sport of boxing. Although he had been made silent years ago, it is still hard to believe that the “Mouth that roared” will roar no more. I was six when Cassius Clay - as he was known then – won the Gold Medal at the Olympic Games in Rome, Italy in 1960. I was nine when he took the heavyweight title from Sonny Liston. He captured this boy's heart from the get go! I was never able to shake the belief that there something magical about this man. That he was no mere mortal.. Even as an adult I still look at him through a young boy's eyes. I think it was the same for all of us that came of age during the 1960's. Muhammad Ali is arguably the greatest heavyweight champion in the history of the sport. The list of greatest heavyweight champions is short and consists of two: Muhammad Ali and Joe Louis. They are both in good company. Ali had his own particular (and spectacular) style; he backed away from punches, he flicked his jab and he often crossed his legs. He did so many things wrong, a fact acknowledged by his late, great trainer Angelo Dundee, who once said, “Muhammad does everything wrong but he does it better than anyone else”. Ali's greatest weapons were his mind, his indomitable will, and a speed of hand and feet never before seen in the heavyweight division, The Ali Shuffle served as a distraction for his foes, maybe a way to break down their will but more than anything it was for his fans. Was there ever anything more beautiful? In the days when giants still roamed the Earth, and the heavyweight division was thick with competition, it was the self proclaimed “Greatest” that was King. Ali was a true champion and a true world champion taking his show to all corner of the planet and ducking no one. Ali fought them all in an era where even the contenders have become legends. Ali was one half of the two greatest heavyweights championship battles of all time, the other half of course, being Smokin' Joe Frazier, when they battled for heavyweight supremacy on March 8, 1971, in “The Fight of the Century” at New York's legendary Madison Square Garden. Frazier got the nod in this fight between the two undefeated heavyweight champions. Ali would avenge himself a few years later, on October 1, 1975, when after a terrific battle in the “Thrilla in Manilla” trainer Eddie Futch stopped the fight before the start of the 15th round. Neither fighter was ever quite the same after this fight. In a professional career that spanned the 1960's, the 1970's and the very early 1980's Muhammad Ali ducked no one and fought them all, winning most and losing a few. Here is a short list in no particular order; Joe Frazier, George Foreman, Sonny Liston, Ken Norton, Jimmy Ellis, Larry Holmes, Bob Foster, George Chuvalo, Ron Lyle, Ernie Shavers, Henry Cooper, Ernie Terrell, Oscar Bonevena, Jerry Quarry, Floyd Patterson, Archie Moore, Leon Spinks and so many others. On those days when the losses came, he showed the world how a true champion loses; he did not blame his trainer, he did not complain, he made no excuses went back into training and always found a way back and for the most part always won the rematch. He was a true champion and even more, he was a man. Ali was a boxer but he was so much more, a fighter against social injustice and civil rights, a man who took a stand against the war in Viet Nam. Consequences be damned he stood his ground on those things he believed in. On a personal note: Sometime in 1991 I was reading the book section of the Los Angeles Times when I saw a notice that Muhammad Ali and Thomas Hauser were going to be at the Book Soup in Hollywood. They would be promoting Hauser's book “Muhammad Ali: His life and times. When the day came I got up early and told the family, “Let's go, we're meeting Muhammad Ali today!” We were the at 6:00am. The store was closed, the street was deserted and I didn't care. I wasn't taking any chances. This is something I don't normally do but this was Ali. Little by little the crowd grew until it was in the thousands, although I didn't personally count them. I was told! It was around noon or so when a limo pulled up and Ali got out of the car. It was silent. He looked at the crowd. He was in the early stages of Parkinson’s and he was not speaking. Without a thought I yelled out “Ali!” I repeated it until it became a chant and then the entire crowd began to chant his name with me. He pointed at me and smiled then he walked through the door and into the store. I was beside myself. About a half hour later they let us in. We were led to the back of the store where Ali and Thomas Hauser were sitting behind a tall counter. I put my book on the counter top and Hauser placed a small sticker with Ali's signature on the book and handed it back to me. I did not want to seem unappreciative and presumptuous but I said “Would it be alright if he signed my book personally? Hauser gave me a quick “No, if you want a personal autograph you'll have to go to the end of the line! He seemed bothered by me. I decided to ignore him and speak directly to Ali. “Mr. Ali, I'm the first one in line. My family got here at six in the morning just for you. I would like for you to autograph the book for me if you wouldn't mind. I put the book in front of him. He still had not spoken. Hauser started to shove the book back to me, and by now it was clear that he was irritated with me and just wanted to move on. Ali placed his hand on Hauser's and shook his head. He took the pen from my hand and signed my book. He stood up, reached over the counter and gave my wife and daughters a hug and kiss. He shook my son's hand and mine. I gave my wife the camera and pointed to my chin and said to Ali “Plant one here Champ!! He made that famous grimace, biting his bottom lip and tapped my chin with his right hand. I turned to my wife and said, “Did you get it? She said “No, just as I was going to take the picture a reporter from the Daily News started talking to me and when I turned back it was all over. It broke my heart but I wasn't going to ask him to do it again. We said our goodbyes to the champ and left the store. We will never forget the day we all met Muhammad Ali. Muhammad Ali belongs to history now. He was an original. I can say with absolute certainty that there will never another like him. Our family extends our sincerest condolences to the Ali family. Rest in Peace Champ, and please don't start up anything with Joe! Wednesday, August 19, 2015 Classic Photo: Ken Norton vs Muhammad Ali Ken Norton ad Muhammad Ali, I'm not 100% certain but I believe this is from their first fight at the Sports Arena in San Diego, California. This Ken Norton autographed photo was a Christmas gift back in 2009-2010 (?) by my pal Scott Gombrich, one of the truly great and long lasting friends to come out of my years with McDonnell Douglas and Boeing. Much appreciated! Tuesday, February 19, 2013 Time Magazine February 27, 1978: Muhammad Ali Cover Time Magazine from February 27, 1978. The title of the magazine is referring to Ali’s loss to Leon Spinks earlier that month., Of course, we know now that Ali would pull the rabbit out of the hat one more time, later that year, avenging his loss to Spinks with a 15 round unanimous decision, and making boxing history by becoming the first heavyweight champion to win the title a third time. Ali would fight twice after the second Spinks fight, Losing his fight with Larry Holmes when he was unable to come out for the 11th round in their scheduled 15 round title fight in October of 1980. In December of 1981 he would lose a 10 round decision to Trevor Berbick.. I remember there was talk at that time of Ali letting Spinks win the fight so he could come back and win the title for the third time. I never believed that. Looking at the photo of Ali, I see a picture of a beaten man. Ali remains one of my favorite all time fighters. Thursday, February 23, 2012 A New Look at The Greatest! "Muhammad Ali: His Life and Times" by Thomas Hauser Now an Enhanced Ebook ** Press Release ** Tweet/share this: A new look at The Greatest! "Muhammad Ali: His Life and Times" by Thomas Hauser now an enhanced ebook:bit.ly/y0pRd9 For Immediate Release NEWS FROM OPEN ROAD: February 14, 2012 ENHANCED EBOOK OF THOMAS HAUSER'S ACCLAIMED MUHAMMAD ALI BIOGRAPHY NOW AVAILABLE Enhanced Version of Muhammad Ali: His Life and Times Features Rare Video Footage, Audio Clips, and Photos Open Road Integrated Media, a digital publisher and multimedia content company, is proud to release the enhanced ebook of Thomas Hauser's definitive biography Muhammad Ali: His Life and Times, featuring rare video footage, audio clips, and photos authorized by Muhammad Ali Enterprises. This brilliant book weaves together Ali's own words and the memories of hundreds of family members, friends, rivals, and others who interacted with "The Greatest" over the years. These voices give new dimension to the boxer who changed forever our conception of what makes a champion. Hauser ultimately reveals the deeply spiritual, complex, and courageous man behind the controversial cultural icon. "What made him so great is his humanitarian, angelic way," says Ali's daughter, Hana. "Muhammad Ali was the most famous celebrity of my teenage years," recalls fellow heavyweight boxer George Foreman. "No one had ever heard an athlete speak - let alone brag. He said things that we'd never heard: I'm beautiful. I'm pretty.' We never heard men who looked like him say and boast about those things." "Eventually Ali moved from the sports pages to the front pages of the newspaper," says Hauser. "There was so much going on in the 1960s. Muhammad Ali was at the vortex of all those controversies as a matter of principle . Look at the whole journey that Ali has traveled, and then you'll get a true sense of the greatness of the man." The enhanced editions feature the following additional content: · Five video clips depicting highlights from Ali's career, including Ali's victory speech at a post-fight press conference and his iconic 1964 announcement of his name change and conversion to Islam · Eleven audio clips of Ali reciting some of his most famous poetry, including his "float like a butterfly and sting like a bee" comment · Twenty photographs including fight images as well as intimate, behind-the-scenes moments with Ali out of the ring In addition to the enhanced content, Open Road produced original, documentary-quality videos of interviews with Thomas Hauser, George Foreman, and Hana Ali available for sharing on the Open Road Media website. The enhanced editions are available in the Apple iBookstore, Barnesandnoble.com, and for Amazon Kindle AV Editions. The traditional ebook is available through all online retailers, including Google eBookstore/IndieBound, Kobo Books, Sony Reader Store, and OverDrive. Contact Open Road Media with questions, review copy requests, and for more information: Open Road Integrated Media 180 Varick Street, Suite 816, New York, NY 10014 About Open Road Integrated Media Open Road Integrated Media is a digital publisher and multimedia content company. Open Road creates connections between authors and their audiences by marketing its ebooks through a new proprietary online platform, which uses premium video content and social media. Open Road has published ebooks from legendary authors including William Styron, Pat Conroy, Jack Higgins, Alice Walker, James Jones, and Virginia Hamilton, and has launched new e-stars like Mary Glickman. Visit www.openroadmedia.com for more details. About Muhammad Ali Enterprises LLC Muhammad Ali Enterprises LLC ("MAE") is a California limited liability company. MAE is aggressively involved in a worldwide licensing and merchandising program, along with television, film, video, and Internet projects. For more information on MAE, visit www.ali.com. MAE is a subsidiary of CKX, Inc. Wednesday, February 15, 2012 Muhammad Ali , Joe Frazier and George Foreman: Rare BBC Interview in 1990 This is a great interview with some rare moments of friendship and openness between the former champions. As a boxing fan I came of age in the era of Muhammad Ali, Joe Frazier and George Foreman. This was, in my opinion, the real "Golden Age" of heavyweight boxing, especially when you throw in all the other heavyweights into the midst. Guys, like Ken Norton, Jerry Quarry, George Chuvalo, Ron Lyle, Ernie Shavers, and the list could go on and on. Today's heavyweights pale by comparison. A courtesy link to this video was sent by John Bardelli Monday, February 06, 2012 Muhammad Ali & Angelo Dundee Pizza Hut Commercial (Courtesy of John Bardelli) It's ironic that such a simple pizza commercial would make such fitting tribute to one of boxing's most beloved character. Angelo Dundee, a great trainer, no doubt but his greatest strength was as a cornerman, working the fight with his fighter, whoever he was with at the time, Muhammad Ali, Sugar Ray Leonard or Louis Burke. There was no greater motivator in the ring. He was also boxing's good will ambassador. He was boxing's version of Tommy Lasorda, a great, great spokesperson for boxing. Dundee was a throwback to an earlier Runyonesqque era of boxing. He will be missed. Tuesday, November 08, 2011 The Fight By Randy De La O I'm trying to find some kind of way to describe to a younger generation just how big the first fight between Joe Frazier and Muhammad Ali was. If ever there was a fight that could accurately be deemed “The Fight of the Century” this was the one. It is often, just simply called “The Fight”. No explanation is needed. Oh, there were other so called “Fights of the Century” but in terms of historic epic heavyweight fights, only Joe Louis vs Max Schmeling II, and perhaps Jack Johnson vs James J. Jeffries come close. But this fight had something that no other heavyweight fight before it had; two undefeated heavyweights, each with a legitimate claim to the heavyweight title, the biggest prize in all of sports, perhaps the biggest prize anywhere. Add to that all the media attention that was not available to those other fights. The timing was right. So big was the fight across the world that countries shut down and a war was put on hold – Joe Frazier and Muhammad Ali were going to fight. Celebrities, politicians, anyone and everyone wanted to be part of the act. Frank Sinatra himself was to cover the fight as the photographer for Life magazine (I have that issue). I was a junior in high school when this fight took place. When I think, talk or write about this fight, or either fighter, it is always through the eyes of a 16 year old boy, I can't help it. As I write this my eyes are welling up with tears as I remember. Both of these guys were my boxing heroes. It was hard for me to think of them fighting each other. If you have read anything I have written before you know that my heart sometimes-No, make that always-overrides my head. I wear my heart on my sleeves. There is no hiding who I like and who I dislike. So when it was announced that Frazier and Ali were going to fight, I was besides myself, trying to decide where to place my loyalty. Ultimately, I put my $5.00 weekly lunch money on Smokin' Joe (I didn't tell my parents). My father, a fighter in the army, was an old school fight fan and came from a time when fighters fought, not talked, and so he was not a fan of Ali. His guys were; Joe Louis, Rocky Marciano, Jerry Quarry and of course, Joe Frazier. Many from that generation could never quite warm up to Ali's bombastic style of boasting. I ate it up. I knew it was all an act. Still, Joe Frazier; stoic, fierce and with a determined scowl, pacing back and forth like a wild cat, anticipating his prey, really grabbed me. Ali had a way of getting inside a fighter's head. He would find out what another fighter's button was and than push it, and no one could push it like Ali. Frazier had built a wall around himself and Ali was never able to penetrate it. What we know now, that we didn't know then, or at least I didn't, was that Ali's words did hurt Joe. The “Uncle Tom” and “Gorilla” tags hurt Joe to the core of his being and he carried that resentment and anger throughout his life. Somehow, Joe was able to channel that anger inside the ring. Relentless, forward moving and constantly throwing punches, but always in control. Ali, as almost everyone already knows, was coming back from a three year exile. His last fight before he was stripped of the heavyweight title was a 15 round title defense against Zora Folley, stopping Folley in the 7th round and defending his WBA title. It would be three years before Ali would fight again. In his comeback Ali had taken on a new persona. He was now a genuine folk hero. He had taken a stance against the U.S. Government and the Viet Nam War and he won. As much as he was hated, or disliked before the exile, the political and social change that had swept the country made him bigger than ever. Not to say that there were no longer any Ali haters, but they were no longer the majority. Ali fought again on October, 1970 when a fight was finally secured in Atlanta, Georgia against popular and ever tough West Coast favorite, “Irish” Jerry Quarry. Ali would stop Quarry in the 3rd round. Officially the fight was a TKO due to cuts. His next bout was with Argentina's Oscar Bonavena in December of 1970, at Madison Square Garden, New York. Ali stopped Bonavena in the 15th round after knocking the Argentinian down three times in the final round. Ali had dominated the fight. Next up: Joe Frazier. In June of 1969, Frazier defeated Jerry Quarry – in Ring Magazine's fight of the year- to win the New York version of the heavyweight title by stopping Quarry in the 7th round of their scheduled 15 round fight. Next on Frazier's hit list was Jimmy Ellis, for the vacant WBC title, as well as the WBA heavyweight title, also at stake was Joe's NYSAC heavyweight title. Ellis had won his version of the heavyweight championship by defeating Jerry Quarry a year earlier to win the heavyweight tournament. Ellis would be TKO'ed in 5 rounds. The fight was scheduled for 15 rounds. Joe Frazier was now the Heavyweight Champion of the world. Joe made quick work of his next opponent, light heavy king, Bob Foster, as Foster attempted to take the crown from Frazier. Foster was knocked out in the 2nd round. Next up: Muhammad Ali. Back at school, as the fight was approaching, those that followed boxing, and even those that didn't typically follow the sport, were broken into two camps: Frazier or Ali. It wasn't just school though, it was like that everywhere. I stayed out of any arguments. Despite the fact that I had picked Frazier to win, I was still a fan of Ali. I picked Frazier because, at that time and from what I had seen. I thought him invincible. As far as my heart was concerned, I was loyal to both. I would say nothing bad about Ali. Both were the heavyweight champions. This was all taking place before cable and PPV television. So we had to depend on the news from the radio and of course, from the paper the next day. The fight took place at Madison Square Garden, in New York. The Garden and New York were still the epicenter of boxing in those days. The referee was Arthur Mercante. Joe Frazier beat Ali by unanimous decision and was now the absolute undisputed heavyweight champion of the word. Ali was down in the 15th round as a result of a Frazier left hook. I still have the newspaper from that day, forty plus years later. It's wrinkled, fragile and yellow now. It's in a box somewhere. The fight was front page news all across the globe. I had bragging rights at school, but really as happy as I was that Frazier had won the fight I was equally unhappy that Ali had lost. I was going to feel that way regardless of who won and lost. It's the price you pay for loving your fighters. Over the years I have seen the fight on rebroadcasts and later on Youtube (a boxing fans best friend). Ali seemed in control in the early rounds but Joe was smoking and he just was not going to lose. I never tire of watching it. They fought three times in total. Their last fight , in 1975, was “The Thrilla in Manilla” which might have even surpassed the first fight. That fight ended in the 14th round when trainer and cornerman, the late and great Eddie Futch refused to let Joe come out for the final round. It's said that both men were near death that day. Whether that's true or not, I couldn't say. What I do know is that both men damaged each other. They fought each other with every fiber of their beings. They took each other to a place that most of us will never see or imagine. Neither of them were never again the same. Their fights with each other were of epic, almost mythical proportion. They were giants. Their rivalry and trilogy was one for the ages. Their feud transcended the ring. In the last couple of years, they finally made peace with each other. Joe forgave Ali for the words, and belittlement. God Bless him for that. I was lucky to be a fight fan when giants still fought in the ring. Smokin' Joe Frazier, a fighter's fighter and a man's man. Goodbye Joe, I'll miss you! Tuesday, March 08, 2011 Fight of the Century: Muhammad Ali vs Joe Frazier I By Randy De La O On March 8, 1971 the world would literally stop to watch these two men do battle. Not since the days leading up to World War II and the rematch between Joe Louis and Max Schmeling had the world given this much attention to a championship fight. Lines were drawn and sides were chosen. Ali was considered the “People’s Champion” and Frazier had been relegated by Ali as an “Uncle Tom”, though nothing could have been further from the truth. I was a young teen when the fight took place, a junior in high school. I liked both Ali and Frazier but I honestly felt that “Smoking Joe” would win this fight. Frazier just had a way of plowing through his opponents and he owned what may be the greatest left hook in the business . I bet five bucks on Joe to win. I will always have a special place in my heart for both Smoking Joe and Ali. We may never again see their like in the ring again doing battle against each other. In my lifetime, Frazier and Ali were the two greatest heavyweights on the planet. There have been no close seconds. This fight will always be the yardstick by which I measure every other heavyweight fight. Over the years, Muhammad Ali has received the lion’s share of glory. He would also win the two rematches, including their final fight “The Thrilla in Manilla”, also one of boxing’s greatest heavyweight title fight. But on this night, when the world stood by with bated breath, it would be Joe Frazier that would emerge victorious. Forty years later, on this day, the glory belongs to Smoking Joe Frazier . He won the fight. The fight was a close and exhausting battle for both fighters but it was the knockdown in the final round (the 15th) that clinched it for Joe. Joe’s famous left hook came through when he needed it most. As my father, the late great Andrew De La O liked to put it “Ali won two out of three but Joe got the knockdown”. Their fights took a toll on both of them. They deserve to rest on their laurels. Where ever they are today I hope they know that boxing fans are eternally grateful for all that they gave whenever they stepped into the ring. Joe Frazier and Muhammad Ali were giants! By the way, the guy never paid the five bucks! Related articles - 40 Years Later, Ali-Frazier Still An MSG Classic (newyork.cbslocal.com) - Remembering Ali-Frazier And The 'Fight Of The Century', 40 Years Later (sbnation.com) Sunday, January 17, 2010 Muhammad Ali Quotes "Float like a butterfly, sting like a bee." "A man who views the world the same at fifty as he did at twenty has wasted thirty years of his life." "If you even dream of beating me you'd better wake up and apologize." "It's lack of faith that makes people afraid of meeting challenges, and I believed in myself." "Life is a gamble. You can get hurt, but people die in plane crashes, lose their arms and legs in car accidents; people die every day. Same with fighters: some die, some get hurt, some go on. You just don't let yourself believe it will happen to you." "My toughest fight was with my first wife." "My way of joking is to tell the truth. That's the funniest joke in the world." "No one knows what to say in the loser's locker room." "Rivers, ponds, lakes and streams - they all have different names, but they all contain water. Just as religions do - they all contain truths." "Service to others is the rent you pay for your room here on earth." "There are more pleasant things to do than beat up people." "To be able to give away riches is mandatory if you wish to possess them. This is the only way that you will be truly rich." "We have one life; it soon will be past; what we do for God is all that will last." "When you are as great as I am it is hard to be humble." "When you can whip any man in the world, you never know peace." "A rooster crows only when it sees the light. Put him in the dark and he'll never crow. I have seen the light and I'm crowing." "Friendship... is not something you learn in school. But if you haven't learned the meaning of friendship, you really haven't learned anything." "Hating people because of their color is wrong. And it doesn't matter which color does the hating. It's just plain wrong." "I am the astronaut of boxing. Joe Louis and Dempsey were just jet pilots. I'm in a world of my own." "I hated every minute of training, but I said, "Don't quit. Suffer now and live the rest of your life as a champion." "I know I got it made while the masses of black people are catchin' hell, but as long as they ain't free, I ain't free." "I know where I'm going and I know the truth, and I don't have to be what you want me to be. I'm free to be what I want." "I never thought of losing, but now that it' s happened, the only thing is to do it right. That's my obligation to all the people who believe in me. We all have to take defeats in life." "I wish people would love everybody else the way they love me. It would be a better world." "He who is not courageous enough to take risks will accomplish nothing in life." "I am the greatest, I said that even before I knew I was." "I figured that if I said it enough, I would convince the world that I really was the greatest." “Champions aren´t made in the gyms. Champions are made from something they have deep inside them - a desire, a dream, a vision.” “Only a man who knows what it is like to be defeated can reach down to the bottom of his soul and come up with the extra ounce of power it takes to win when the match is even.” Happy Birthday Muhammad Ali Saturday, January 16, 2010 Muhammad Ali Muhammad Ali vs Sonny Liston II By Randy De La O What can I or anyone else say about Muhammad Ali that hasn’t already been said countless times in every language, in every country and medium imaginable. Muhammad Ali (then Cassius Clay) was the 1962 gold medalist at Rome. Muhammad Ali, three time Heavyweight Champion of the world, defeating Sonny Liston, George Foreman and Leon Spinks to win the heavyweight titles. Muhammad Ali, a Muslim, a member of The Nation of Islam and a civil rights activist, who was thrust into the turbulent political battlefield of the 1960’s when he refused to be inducted into the U.S. military. Muhammad Ali, one half of the greatest rivalry in boxing’s rich history, the other half of course, being “Smoking” Joe Frazier. Their trilogy may be the greatest rivalry in sports, period. I was just a kid but I knew who Muhammad Ali was early on, he was still Cassius Clay then. My father a former boxer in the U.S. Army was still a fan of the sport so I always picked up bits and pieces of the sport just by listening to him. I knew Ali was big when I saw a photo spoof of him and Sonny Liston on the back of a Mad Magazine. I mean, if you’re in Mad Magazine you have to be somebody, right? I thought so. I don’t know if my father actually hated Ali but he sure as hell didn’t like him. Not too many did back then. Ali, the master of bombastic verbal assault, could infuriate anyone within earshot. My father was old school and Ali was definitely something new. Ali was not afraid to say what was on his mind, whether it was about himself, boxing or race in America. In the ring Ali was something else. He was 6’ 4” and averaged around 220 pounds but he moved like a middleweight. His type of speed had never been seen before. If the truth be known, Ali never learned to box correctly, or as his long time trainer Angelo Dundee once said “Ali does everything wrong, he just does it better than anyone else”. The guy fought with his hands down, brought his feet together, pulled back from a hook and rarely slipped a punch, preferring to throw his head back to avoid them. Yet, he kept winning and he kept talking. At the time, 1962, I really didn’t understand the significance of Ali’s fight with Archie Moore. I didn’t know who Moore was other than another boxer, nor did I know that Moore was an old man when Ali fought him. Looking back, it was not one of Ali’s finest moments, I think he realizes that now. I know he has expressed some deep regret over much of his behavior during his career. He predicted he would stop “Moore in four” and he did. Ali had a much stiffer test the following year in a tough fight with Henry Cooper, when Coop knocked him down in the fourth round before he was stopped on cuts in the next round. They would fight again a few yews later, this time Ali would stop him in the sixth round, again on cuts. I don’t think anyone gave Ali a chance against Sonny Liston. Despite his gold medal and a string of victories leading up to his challenge, no one took him serious. This fight would change everything. The fight was stopped in the seventh round when Liston remained on his stool. Ali displayed skills and a maturity in the ring that no one, especially Sonny Liston, expected. Ali stopped Liston in the first round of their rematch. Ali ran up a string of victories over Floyd Patterson, the always tough Canadian, George Chuvalo, Henry Cooper, Karl Mildenberger, and “The Big cat” Cleveland Williams before fighting Ernie Terrell in February of 1967, at the Astrodome in Houston, Texas. Again Ali showed his penchant for cruelty to an opponent when he punished Terrell over 15 rounds, for refusing to recognize him as Muhammad Ali. For some reason, Terrell refused to recognize him as Ali, instead he referred to him as Cassius Clay. I listened to the fight that night on the radio with my father. In 1967, Ali refused induction into the U.S. Armed Forces and was subsequently arrested, tried and found guilty of draft evasion. He was stripped of his title and his boxing license was revoked. Ali did not fight again until 1970 when he defeated “Irish” Jerry Quarry and Oscar Bonavena, setting up “The Fight of the Century” with Smoking Joe Frazier, who had become heavyweight champion by beating everyone that mattered in the heavyweight division. Frazier was no mere token champion waiting for Ali to return. He was the real deal, a legitimate champion and he was eager to prove it to Ali, the world and to anyone who doubted him. Frazier got his chance on March 8, 1971 when he won a hard fought decision against Muhammad Ali at New York’s Madison Square Garden. It was the pinnacle of Joe Frazier’s career, his finest moment. The fight is one of the greatest in the heavyweight division and one of my personal favorites. Ali was far from through though, he would fight Ken Norton twice, splitting a pair of split decisions, the first a loss, in which Ali suffered a broken jaw, the second ended in a controversial win for Ali. He had one more tune-up fight with Rudi Lubbers, winning a 12 round decision, before fighting Joe Frazier for the second time. Ali vs. Frazier II seemed to lack the excitement of the first fight, neither fighter was undefeated now, and no title was on the line, with Frazier having lost his title to George Foreman and much of his invincibility with it. Still, whenever the two met there was magic in the air, even if it was just in anticipation. Ali got the nod and a shot at George Foreman’s title. The fight which was to take place in Kinshasha, Zaire in Africa was billed as “The Rumble in the Jungle” As with his first fight with Sonny Liston, no one gave Ali a chance. Who could blame them? George Foreman was knocking everyone out and had won the Heavyweight title in a devastating fashion by knocking Frazier down six times before the referee stopped the fight. Ali won the title from George Foreman by knocking him out in the eighth round, using his now famed rope a dope tactic to wear down the hard punching Foreman. Foreman never left room for a plan B, in the event he did not knock out Ali early and it cost him his title. Ali again shocked the world. Foreman would shock the world himself when he won the championship from Michael Moorer on November 5, 1994, twenty one years after losing his title to Ali. The heavyweights of that era were exceptional! Ali KO’ed Jean Pierre Coopman in five and remained undefeated in his next five fights, posting victories over the likes of Jimmy Young (a controversial win), Richard Dunn, a third win over Ken Norton, Alfredo Evangelista and Ernie Shavers before facing the lightly regarded Leon Spinks in defense of his title on February 15, 1978. This one caught everyone off guard. Spinks, a member of the 1976 Olympic team and a gold medal winner had only seven fights prior to his challenging Ali, none of them against quality opponents, yet, due to circumstances and Ali’s declining physical condition, Spinks won this fight. Ali would regain the title the following September winning a 15 round decision. Ali never won another fight. His next two fights were losses against Larry Holmes and Trevor Berbick, two fights that never should have happened. The night that Ali lost to Spinks, on February 15, 1978, my wife Jeri and I were busy moving into our house in Whittier, my friends, Ken Robledo, Mike Teran and Sergio Billings came by after the fight to help. When they told me that Ali had lost to Spinks, I was in complete disbelief. We all were. With the exception of the period when Ali was stripped of his title and came back to defeat George Foreman to regain the heavyweight title, Ali had been the heavyweight Champion for most of my childhood, my teen years and all my adult years up to that time. It seemed that Ali would be champion forever. It was tough finding out that he was human, just like the rest of us. Well, maybe not exactly like the rest of us, Ali was an extraordinary human being but he was human nonetheless. I still miss those days. In 1991 I met Ali. He signed his book Muhammad Ali: His Life and Times and we had a chance to speak with him. He was decent to my family, hugging my wife and kids and planting a (soft) right hand on my chin. I consider it an extraordinary day in my life and my family has never forgotten it. There was a time when Muhammad Ali roared like a lion, a king of his domain. Muhammad Ali is quiet now. Silenced by Parkinson’s disease. He talked a lot of smack and he backed up everything he ever said. He ducked no one in his career. Love him or hate him, Ali was unlike any heavyweight champion before him. Subscribe to: Posts (Atom)