http___finconomy.com_finconomy__d0_bf_d1_80_d0_b5_d0_b4_d1_81_d1_82_d0_b0_d0_b2_d1_8f_d0_bd_d0_b5-_d0_bd_d0_b0-_d0_b0_d0_bd_d0_b3_d0_bb_d0_b8_d0_b9_d1_81_d0_ba_d0_b0_d1_82_d0_b0-_d0_b8_d0_ba_d0_be_d0_bd_d0_be_d0_bc_d0_b8_d1_87_1.xml
http___ecriegel.blogspot.fr_2013_01_01_archive.html.xml
1.1 1.2 1.3 1.4 1.5 2.1 3.1 4.1 4.2 5.1 5.2 5.3 6.1 6.2 6.3 6.4 7.1 7.2 7.3 7.4 7.5 8.1 8.2 8.3 9.1 9.2 9.3 9.4 10.1 10.2 11.1 11.2 11.3 12.1 12.2 13.1 13.2 13.3 14.1 14.2 14.3 14.4 15.1 15.2 15.3 16.1 16.2 16.3 16.4 17.1 17.2 18.1 18.2 18.3 19.1 19.2 19.3 20.1 20.2 20.3 20.4 21.1 21.2 21.3 21.4 21.5 21.6 22.1 22.2 22.3 23.1 23.2 23.3 24.1 24.2 24.3 25.1 25.2 26.1 26.2 26.3 26.4 26.5 26.6 26.7 26.8 27.1 27.2 27.3 27.4 27.5 28.1 28.2 28.3 28.4 28.5 28.6 29.1 29.2 29.3 29.4 29.5 30.1 30.2 30.3 30.4 30.5 30.6 30.7 31.1 31.2 32.1 32.2 32.3 33.1 33.2 33.3 34.1 34.2 34.3 35.1 35.2 36.1 36.2 36.3 37.1 37.2 38.1 38.2 38.3 39.1 40.1 40.2 40.3 40.4 41.1 41.2 41.3 41.4 41.5 41.6 41.7 41.8 42.1 42.2 42.3 42.4 42.5 43.1 43.2 44.1 45.1 45.2 45.3 45.4 46.1 46.2 46.3 46.4 46.5 46.6 46.7 47.1 47.2 47.3 47.4 47.5 47.6 47.7 47.8 47.9 48.1 48.2 48.3 48.4 48.5 48.6 49.1 49.2 49.3 49.4 49.5 49.6 49.7 49.8 50.1 50.2 50.3 50.4 50.5 50.6 51.1 51.2 51.3 51.4 51.5 51.6 51.7 52.1 52.2 52.3 52.4 52.5 53.1 53.2 53.3 53.4 53.5 53.6 54.1 54.2 54.3 54.4 54.5 55.1 55.2 55.3 55.4 55.5 55.6 55.7 55.8 56.1 56.2 56.3 56.4 56.5 57.1 58.1 58.2 59.1 59.2 60.1 61.1 61.2 62.1 62.2 62.3 62.4 62.5 63.1
Австрийска школа, също известна като Виенска школа или Психологическа школа, е школа в икономическата мисъл, която се фокусира върху спонтанната организираща сила на ценовия механизъм или ценовата система. Икономистите от Австрийската школа твърдят, че комплексността на човешкото поведение прави математическото моделиране на развиващия се пазар изключително трудно или нерешимо, и подкрепят икономическия подход лесе-фер, включително идеята за „твърда ценова система“. Икономистите от Австрийската школа се застъпват за стриктното изпълнение на доброволно контрактувани споразумения между икономическите агенти и твърдят, че комерсиалните транзакции трябва да бъдат предмет на най-малкато възможно обременяване от сили, които те смятат за принудителни и насилни. В частност, те препоръчват поемането на изключително лимитирана роля от държавата, при която интервенциите в икономиката са минимални, особено в сферата на паричната емисия. Въпреки, че школата е с непрекъсната традиция от късния 19 век насам, тя се смята за “хетеродоксална” (не от мейнстрийма) и нейните последователи са най-често асоциирани с либертарианските политически перспективи, които произхождат от Института „Лудвиг фон Мизес“. История на Австрийската икономическа школа Историята на Австрийската школа води началото си от ХV век, когато последователите на Тома Аквински, пишещи и преподаващи в Университета на Саламанка, Испания, се опитват да обяснят цялостната гама от човешки действия и социална организация. Тези късни схоластици отбелязват наличието на икономически закон, неумолимите сили на причинно-следствената връзка, които действат подобно на останалите природни закони. В рамките на няколко поколения те откриват и обясняват законите на търсенето и предлагането, причината за инфлацията, действието на валутните курсове и субективния характер на икономическата стойност – ето защо Йозеф Шумпетер основателно ги нарича „първите истински икономисти”. Късните схоластици са привърженици на правото на собственост и на свободата на договаряне и търговия. Те възхваляват приноса на бизнеса към обществото, като същевременно упорито се противопоставят на данъци, контрол на цените и норми, които спъват предприемчивостта. Като морални теолози, те призовават правителствата да се подчиняват на етичните постулати срещу кражба и убийство и се придържат към правилото на Лудвиг фон Мизес: първата задача на един икономист е да каже на правителствата какво не им е позволено да правят. Първият общ трактат за икономиката – „Есе за природата на търговията”, е написан през 1730 г. от Ришар Кантийон, възпитаник на схоластичната традиция. Роден в Ирландия, той емигрира във Франция. Кантийон разглежда икономиката като независима област и обяснява формирането на цените с помощта на “мисловен експеримент”. Той разбира пазара като предприемачески процес, и се придържа към Австрийската теория за възникването на парите: те навлизат в икономиката “стъпка по стъпка”, като по пътя си подриват цените. Последвател на Кантийон е Ан Робер Жак Tюрго, про-пазарният френски аристократ и министър на финансите при стария режим. Неговите икономически трудове са малко, но задълбочени. В произведението си “Стойност и пари” той разкрива произхода на парите, както и природата на икономическия избор – изборът отразява субективното подреждане на предпочитанията на индивида. Tюрго разрешава прочутия парадокс „вода-диаманти”, който хвърля в недоумение по-късните класически икономисти, ясно формулира закона за намаляващата възвращаемост, и критикува законите за лихварството (деликатен момент при Късните схоластици). Той е привърженик на класическия либерален подход към икономическата политика, като препоръчва отмяната на всички специални привилегии, предоставяни на свързани с държавата отрасли. Tюрго е интелектуалният баща на дълга поредица от големи френски икономисти през ХVІІІ и ХІХ век, най-вече Жан Батист Сей и Клод Фредерик Бастиа. Сей е първият икономист, който навлиза по-дълбоко в икономическия метод. Той осъзнава, че икономиката не се състои в акумулирането на данни, а по-скоро във вербалното осветляване на универсални факти (като например, че потребностите са неограничени, а средствата са недостатъчни), и техните логически последствия. Сей открива теорията на производителността на ресурсното ценообразуване, ролята на капитала в разделението на труда, и “Закона на Сей”: на свободния пазар никога не може да се получи устойчиво “свръхпроизводството” или “недостатъчно потребление”, ако се даде възможност на цените да се приспособяват. Също като Бастиа той е защитник на laissez-faire и на Индустриалната революция. Като журналист на свободния пазар, Бастиа твърди още, че нематериалните услуги са обект на същите икономически закони като материалните блага. В една от многобройните си икономически алегории, Бастиа описва “заблудата на счупения прозорец”, популяризирана по-късно от Хенри Хазлит. Въпреки теоретичната задълбоченост на тази развиваща се пред-Австрийска традиция, британската школа от края на ХVІІІ и началото на ХІХ век се налага най-вече по политически причини. Британската традиция (основана на теорията за стойността от перспективата на обективните разходи и производителността на труда) в крайна сметка води до възхода на марксистката доктрина за капиталистическата експлоатация. Много по-късно господстващата британска традиция се сблъсква с първото си сериозно предизвикателство, когато през 1871 г. Карл Менгер публикува “Принципите на икономиката”. Менгер, основател на същинската Австрийска школа, възражда схоластичния френски подход към икономиката и го поставя на твърда основа. Заедно със съвременниците си Леон Валрас и Уилям Стенли Джевънс, Менгер разкрива субективната основа на икономическата стойност и за първи път изчерпателно обяснява теорията на пределната полезност (колкото повече единици от дадено благо притежава един човек, толкова по-малко той ще цени всяка отделна единица). Освен това Менгер посочва как са възникнали парите в условията на свободния пазар, когато най-продаваемата стока се търси не за потребление, а като разменна монета за други стоки. Книгата на Менгер се оказва един от стълбовете на “маргиналната революция ” в историята на икономическите науки. Когато Мизес заявява, че тя “го е направила икономист”, той има предвид не само теорията на Менгер за парите и цените, но и неговият подход към самата дисциплина. Неговите “Изследвания”, излезли 12 години по-късно, оборват Немската историческа школа, която отрича теорията и разглежда икономиката като събиране на данни в услуга на държавата. Като професор по икономика във Виенския Университет, а в последствие преподавател на младия, но злополучен престолонаследник Рудолф от династията на Хабсбургите, Менгер възстановява икономиката като наука за човешкото действие, основано на дедуктивната логика, и подготвя почвата за сблъсъка на по-късните теоретици с влиянието на социалистическата мисъл. Неговият ученик Фридрих фон Визер оказва силно влияние върху по-късните разработки на Фридрих фон Хайек. Съчиненията на Менгер си остават отлично въведение към икономическия начин на мислене. До известна степен, след Менгер всеки австриец се е смятал за негов ученик. Почитател и последовател на Менгер в Университета на Инсбрук, Ойген фон Бьом-Баверк взима тезата на Менгер, преформулира я и я прилага по отношение на множество нови проблеми, включително стойност, цена, капитали и лихва. Неговата “История и критика на теориите за лихвата”, появила се през 1884 г., е всеобхватен преглед на заблудите в историята на мисълта, както и непреклонна защита на идеята, че лихвеният процент не е изкуствено творение, а неотменна част от пазара. Той отразява универсалния факт на “времевото предпочитание,” склонността на хората да предпочитат удовлетворяване на потребностите си в настоящето, а не в бъдещето (теория, по-късно доразвита и застъпвана от Франк Фетер). “Положителната теория на капитала” на Бьом-Баверк демонстрира, че нормалната норма на икономическата печалба е лихвеният процент. Капиталистите спестяват пари, плащат на работниците и изчакват, докато се продаде крайния продукт, за да реализират печалба. Той демонстрира още, че капиталът не е хомогенна, а сложна и разнородна структура, която има времеви измерения. Една нарастваща икономика не е просто следствие от нарастването на капиталовите инвестиции, а и от все по-продължителните процеси на производство. Бьом-Баверк влиза в продължителна битка с марксистите относно теорията за експлоатацията на труда от капитала и опровергава социалистическата доктрина за капитала и заплащането далеч преди комунистите да дойдат на власт в Русия. Освен това Бьом-Баверк води семинар, който по-късно ще се превърне в модел за семинара на Мизес във Виена. Бьом-Баверк е привърженик на политика, която е съобразена с все по-утвърждаващата се реалност на икономическия закон. Той смята интервенционизма за атака срещу пазарните икономически сили, която в дългосрочен план е обречена на неуспех. През последните години от монархията на Хабсбургите той е три пъти министър на финансите, ратуващ за балансиран бюджет, стабилни пари и златен стандарт, свободна търговия, както и за отмяна на експортните субсидии и други привилегии за монополите. Именно неговите изследвания и съчинения затвърждават статута на Австрийската школа като единен начин на възприемане на икономическите проблеми и подготвят почвата за огромните следи, които оставя в англоезичния свят. Но една от областите, където Бьом-Баверк не доразвива анализа на Менгер, са парите – институционалната пресечна точка на “микро” и “макро” подхода. Това предизвикателство се поема от младия Мизес, икономически съветник на Австрийската търговска камара. В резултат на изследванията на фон Мизес се появява “Теория на парите и кредита”, публикувана през 1912 г. В нея Мизес обяснява как теорията на пределната полезност се прилага към парите и излага собствената си ” теорема на регресията”, като посочва, че парите не само произхождат от пазара, но и това винаги трябва да е така. Въз основа на Британската валутна школа, на теорията на Кнут Виксел за лихвените проценти, както и на теорията на Бьом-Баверк за структурата на производството, Мизес представя общите насоки на Австрийската теория за икономическия цикъл. Година по-късно Мизес е назначен във факултета на Виенския университет и семинарът на Бьом-Баверк посвещава цели два семестъра на обсъждане на книгата на Мизес. Кариерата на Мизес е прекъсната в продължение на четири години от Първата световна война. Той прекарва три от тях като артилерийски офицер и една като щабен офицер в икономическото разузнаване. В края на войната публикува “Нация, държава и икономика” (1919), където се застъпва за икономическите и културни свободи на малцинствата в току-що рухналата империя, и предлага теория на икономиката на войната. В същото време монетарната теория на Мизес става обект на внимание в САЩ чрез работата на Бенджамин М. Андерсън-младши, икономист в Чейс Нешънъл Банк. (Книгата на Мизес е остро разкритикувана от Джон Мейнард Кейнс, който по-късно признава, че не може да чете на немски език). В политическия хаос след края на войната, основен теоретик на вече социалистическото австрийско правителство е марксистът Ото Бауер. Познавайки Бауер от семинара на Бьом-Баверк, Мизес му обяснява икономиката нощ след нощ, като в крайна сметка го убеждава да отстъпи от идеите за болшевишки тип политика. Австрийските социалисти никога не му прощават това, повеждат война срещу него в академичната политика и успяват да му попречат да получи платена професура в университета. Безкомпромисен, Мизес се обръща към проблемите на самия социализъм и през 1921 г. написва хитовото си есе “Социализъм”, което през следващите две години превръща в едноименната книга. Социализмът не позволява частната собственост и пазар за средствата за производство, и следователно няма как да ресурсите да се използват по най-полезния възможен начин. Социализмът, прогнозира Мизес, ще доведе до пълен хаос и край на цивилизацията. Мизес предизвиква социалистите да обяснят от икономическа гледна точка как точно ще работи тяхната система – задача, която те избягват и до този момент. Дебатът между привържениците на Австрийската школа и социалистите продължава през следващото десетилетие, а и след това – до рухването на световния социализъм през 1989 г. – учените отдавна смятат, че е разрешен в полза на социалистите. Същевременно аргументите на Мизес в полза на свободния пазар привличат група отцепници от социалистическата кауза, включително Хайек, Вилхелм Рьопке и Лайънъл Робинс. Мизес започва да провежда частен семинар в офисите си в Търговската Камара, който се посещава от Фриц Maхлуп, Оскар Моргенщерн, Готфрид фон Хаберлер, Алфред Шютц, Рихард фон Стригл, Ерик Фьогелин, Пол Розенщайн-Родан, както и много други интелектуалци от цяла Европа. През 1920-те и 30-те години, Мизес води битки и на два други академични фронта. Той нанася решаващия удар на Немската историческа школа с поредица от есета в защита на дедуктивния метод в областта на икономиката, който по-късно нарича праксеология или логика на действието. Освен това основава Австрийския институт за изследване на икономическия цикъл и възлага ръководството му на ученика си Хайек. През тези години Хайек и Мизес правят много изследвания на икономическия цикъл, предупреждават за опасността от кредитната експанзия, и прогнозират предстоящата монетарна криза. Именно тези дейности се цитират от Комитета за Нобеловата награда през 1974 г., когато Хайек получава наградата за икономика. Докато работи в Англия и Америка, Хайек става основен противник на кейнсианската икономика с произведения за валутните курсове, теория за капитала и паричната реформа. Неговата популярна книга “Пътят към робството” помага за съживяването на класическото либерално движение в Америка след “Новия курс” и Втората световна война. И в серията “Право, законодателство и свобода” той доразвива подхода на късните схоластици към закона и го използва в критиките си към егалитаризма и такива „панацеи” като социалната справедливост. В края на 1930-те години, след ударите на световната депресия, над Австрия надвисва нацистко управление. Хайек вече е заминал за Лондон през 1931 г. по настояване на Мизес, и през 1934 г. самият Мизес се мести в Женева, за да преподава и пише в Института за международни изследвания, а по-късно емигрира в САЩ. Тъй като познават Мизес като заклет враг на националсоциализма, нацистите конфискуват всички материали от апартамента му и ги скриват, докато трае войната. По ирония на съдбата, именно идеите на Мизес, филтрирани през съчиненията на Рьопке и държавничеството на Лудвиг Ерхард, довеждат до следвоенните икономически реформи в Германия и изграждат страната отново. Впоследствие, през 1992 г., австрийските архивисти откриват откраднатите от Виена документи на Мизес при отваряне на архив в Москва. В Женева Мизес създава най-значимото си произведение “Национална икономика”, което след пристигането си в САЩ преработва, разширява и превръща в “Човешкото действие”, публикувано през 1949 година. Неговият ученик Мъри Н. Ротбард го нарича “върховото постижение на Мизес и един от най-съвършените продукти на човешкия ум в нашия век. Това е икономиката в завършен вид”. Тази творба е опорната точка на цялата история на Австрийската школа и тя си остава икономическият трактат, който дефинира Школата. Независимо от това „Човешкото действие” не се радва на добър прием сред икономическите среди, които вече са направили решителен завой към кейнсианството. Макар че Мизес никога не е заемал платен академичен пост, какъвто заслужава, той отново събира около себе студенти в Нюйоркския университет, както по-рано във Виена. Още преди Мизес да емигрира, журналистът Хенри Хазлит му става най-видният привърженик, публикува рецензии за книгите му в “Ню Йорк таймс ” и “Нюзуик” и популяризира идеите му в такива класически произведения като “Икономиката в един урок”. Хазлит обаче има собствен принос към Австрийската школа. Именно той разбива ред по ред “Общата теория” на Кейнс, защитава съчиненията на Сей и го възстановява на централно място в Австрийската макроикономическа теория. По примера на Мизес, Хазлит неотклонно се придържа към принципите си и поради това е заставен да се откаже от четири престижни позиции на журналистическото поприще. Семинарът на Мизес в Ню Йорк продължава до две години преди смъртта му през 1973 година. През тези години анти-кейнсианските разработки на У.Х. Хът допълват тези на Мизес. Ротбард става най-продуктивният студент на Мизес. Наистина, неговата “Човек, икономика и държава” (1963 г.) е създадена по образец на “Човешкото действие”, а в някои области като теорията за монопола, полезността и благосъстоянието и теорията за държавата, дори изчиства и укрепва собствените възгледи на Мизес. Като прилага икономическата наука в рамките на теорията за естественото право на собственост, подходът на Ротбард към Австрийската школа е в непосредствено съзвучие с Късната схоластична мисъл. В резултат на това се оформя пълноценната защита на един капиталистически и бездържавен обществен строй, основан върху собствеността и свободата на сдружаване и договаряне. След икономическия си трактат Ротбард продължава с изследване на Голямата депресия, където прилага Австрийската теория за икономическия цикъл, за да покаже, че сривът на фондовия пазар и икономическият спад се дължат на предшестваща експанзия на банковия кредит. След това, в поредица проучвания на държавната политика, той създава теоретичната рамка за изследване на последиците от всички видове намеса на пазара. В зряла възраст Мизес става свидетел на началото на възраждането на Австрийската школа, което датира от появата на “Човек, икономика и държава” и продължава и до днес. Именно Ротбард утвърждава Австрийската школа и класическата либерална доктрина в САЩ, особено със “Заченати на свобода”, неговата четиритомна история на колониална Америка и откъсването й от Великобритания. Обединяването на теорията за естествените права и на Австрийската школа се осъществява във философския му труд “Етика на свободата”, като през цялото това време той пише поредица от научно-икономически материали, събрани в двутомното издание “Логика на действието”, публикувано в серията на Едуард Елгар “Икономистите на века”. Тези програмни произведения служат за свързващо звено между поколението на Мизес- Хайек и поддръжниците на Австрийската школа сега, които работят за разширяване на традицията. Всъщност, без стремежа на Ротбард да се изправи срещу интелектуалните тенденции на своето време, напредъкът в традицията на Австрийската школа можеше и да не се осъществи. Както се оказва, пространната му и задълбочена ерудиция, приветливият му характер, енциклопедичните му знания и оптимизъм вдъхновяват безброй студенти да се обърнат към каузата на свободата. Въпреки че от 1930-те години насам идеите на Австрийската школа са се утвърдили значително, Ротбард, подобно на Мизес преди него, не се радва на популярност сред академичните среди. Макар и в последните си години да оглавява катедра в Университета в Невада, Лас Вегас, той никога не заема преподавателска длъжност, която да му разрешава да ръководи дисертации. Независимо от това успява да набере голяма, активна и интердисциплинарна подкрепа за Австрийската школа. Създаването на Институт “Лудвиг фон Мизес” през 1982 г., с помощта на Маргит фон Мизес, както и на Хайек и Хазлит, открива редица нови възможности както за Ротбард, така и за Австрийската школа. С постоянен поток от научни конференции, въвеждащи семинари, книги, монографии, бюлетини, проучвания и дори филми, Ротбард и Институтът “Мизес” пренасят Австрийската школа в пост-социалистическия век. Ротбард е първият главен редактор на “Преглед на австрийската икономика” на Института “Мизес”, първият в света изцяло базиран на Австрийските идеи научен журнал (сега “Тримесечен журнал на австрийската икономика”), и води летните въвеждащи курсове на Института. На тях той представя много от изследванията си в областта на историята на икономическата мисъл. Тази дейност се увенчава с двутомната “Австрийска перспектива върху историята на икономическата мисъл”, която разширява историята на дисциплината, за да обхване трудове, създавани през вековете. Чрез студентските стипендии на Института “Мизес”, учебните ръководства, книгите, списанията, библиографиите, летните школи и конференции, Австрийската школа прониква до известна степен във всеки раздел на икономиката и социалните науки в Америка, както и в много други страни. Годишната конференция на учени-последователи на Австрийската школа от Обърнския Университет привлича учени от цял свят за обсъждане, дебатиране и прилагане на цялостната Австрийска традиция. Завладяващата история на това велико движение на мисълта, с неговите приливи и отливи, е историята за това как големите умове може да допринесат за развитието на науката и да се противопоставят на злото със съзидателност и смелост. Сега Австрийската школа е интелектуален знаменосец на свободното общество. Това е възможно благодарение на героичните и блестящи умове, които съставляват семейната история на Школата, както и на хората, които предават това наследство на бъдещето чрез Института “Лудвиг фон Мизес”. Икономическият цикъл и причините за икономическите кризи Спорът между Хайек и Кейнс от 30-те години за природата на икономическия цикъл и причините за икономическите кризи е може би най-значителният спор по макроикономика през ХХ в. Докато Кейнс твърди, че кризата е плод на несъвършенството на пазара и макро-икономическата политика е призвана да спаси капитализма, то Хайек се опитва да докаже точно обратното – кризата е резултат от “многото” държава и от разрушителната сила на икономическата намеса. За Кейнс икономическите кризи са резултат от липса на всеобщо търсене в икономиката и могат да се предотвратят чрез намаляване на данъците и увеличаване на разходите в публичния сектор. Теорията на Хайек описва икономическата криза като неминуем резултат от предишен подем, по време на който растежът е станал “небалансиран” – инвестиране и увеличаване на промишления капацитет и намаляване на спестяванията в икономиката; в този смисъл, рецесиите са начин за възстановяване на баланса между спестяванията и инвестициите. Според Хайек теорията на Кейнс не изяснява правилно ролята, която имат лихвения процент и структурата на капитала в пазарната икономика. В отговор на книгата на Кейнс “Обща теория на заетостта, лихвата и парите” (1936), която и до момента е книгата, оказала най-силно влияние върху икономическата политика на ХХ век, Хайек излага своята теза в “Чиста теория на капитала” (1941). Икономическите цикли се характеризират с “купчина грешки”. Кредитната експанзия в резултат на изкуственото понижаване на лихвения процент заблуждава предприемачите; те са подведени да се впуснат в инвестиране и разширяване на производството. Това води до нарастване на паричните доходи на населението, увеличаване на текущите разходи и намаляване на спестяванията. Намаляването на средства за потребление води до увеличаване на търсенето и повишаване на цените им. Този фалшив сигнал генериран, генериран от кредитната експанзия води до малкоординация на производствените планове и потребителските планове на икономическите агенти. Тази малкоординация първо се изразява в “подем”, а след него идва “спад”, до момента когато ходът на производството се “настрои” към хода на спестяванията и потреблението в икономиката. Изненадващо Кейнс хвали книгата на Хайек, въпреки че според него ако образовани и интелигентни хора управляват икономиката те могат лесно да попречат на нещата да излязат извън контрол. След смъртта на Кейнс обаче ентусиазмът на неговите последователи е толкова силен, че само след няколко години практически всички европейски страни се сдобиват с министерство на планирането. Дори британски консервативен премиер заявява “Сега ние всички сме кейнсианци”. Поради тази всеобща кейнсианизация Хайек посвещава книгата “Пътят към крепостничеството” “на социалистите от всички партии”. През 1945 година Хайек публикува в American Economic Review статията “Използването на знанието в обществото” (The Use of Knowledge in Society) – важен принос в разбирането за ролята на пазара и децентрализираният подход за вземане на решения. Колкото и правилна да би могла да бъде преценката на Хайек, този дебат се печели от Кейнс. Теорията, която той извежда през 1936 г. все още се използва от централните банки и правителствата за управление на макроикономиката, макар че аргументът на Хайек, че свръх инвестициите водят до кризи нито е напълно приет от икономистите, нито напълно отхвърлен. - Днешната кризи и натрупаните грешки Нека мислено си предсттавим, че сме в края на деветдесетте години на миналия век, а действието се развива в САЩ. Бумът при акциите на компаниите от интернет сектора (dot.com) е стремителен, a финансовият свят като че ли е на прага на невиждана технологична революция. Ера на икономически подем за американската икономика, с изгледи за колосални печалби за едно ново поколение технологични компании и, естествено: инвестиралите в тях … Само за 1998г., средната стойност на акциите, влизащи в технологичния индекс NASDAQ, се е покачила с 41 процента, а следващата година – пазарната им стойност се е удвоила … И все пак балонът се пука. С гръм и трясък. И, да, за нещастие на мнозина, оказва се, че действително става дума за финансов балон. От 2001г. до 2003г. следва спад на акциите с 40 на сто. Финансовите пазари са в паника. Инвеститорите, заложили милиони на компании без реален продукт, клиентска база и успешен бизнес модел, практически губят всичко. Логично е да последва рецесия. Тежка и драматична. Спадът е както в потребителското, така и в инвеститорското доверие. Но: О, чудо! Тежка рецесия просто няма. Икономическият продукт на страната намалява за кратко, при това слабо. Светът е намерил мъдрец, който ще оправи недостатъците на пазара. На сцената излиза фигурата на вездесъщия финансов гуру. Полубогът, разполагащ с най-голямата власт в целия свят, както не без основание твърдят съвременниците му. И, разбира се, магьоснически умения да контролира пазара. Една личност, имаща отговорността да определя паричната политика (предлагането на пари и нивата на краткосрочните лихвени проценти в икономиката) на най-могъщата за века си държава: Съедините Американски Щати. Това, както сигурно сте се досетили, е Алан Грийнспан или, както ще остане известен във финансовата история – Маестрото. За беда към срива на фондовия пазар се прибавя и терористичният атентат от 11 септември, 2001г., а ударът е право в сърцето на корпоративна и финансова Америка. Трябва да се действа решително. И Грийнспан го прави. И така, той намалява референтния лихвен процент по федералните фондове (процентът, с който търговските банки се финансират еднодневно една друга). Снижава лихвите с методичната решителност на опитен капитан на финансовия кораб, наречен Федерален Резерв. За справка: от 2000г. година до 2004г., лихвеният процент е намален от 6,5 на 1 процент. Финансовата система е залята от ликвидност. Практически Федералната Резервна Банка (ФЕД), създава от нищото парична маса, с която изкупува активи от финансовите институции, предлагайки изобилие от паричен ресурс, смъквайки по този начин цената му. Сиреч – лихвените нива в цялата икономика са изкуствено занижени. Следва очакван бум в кредитирането и икономическата активност. Привидно кризата е овладяна. Рецесията, както казахме, е незабележима. Изкуствено ниските лихви в икономиката обаче имат един перверзен ефект, който ще минира икономико-финансовото здраве както на САЩ, така и на целият останал свят за десетилетие напред. Точно така: балонът при недвижимите имоти. Изкуствените ниски лихви предизвикват бум на строителството, бум на кредитирането, а оттам и на цените на имотите. Банките използват като обезпечение имотите, чиято цена расте. Новите ипотечни и строителни кредити пък повишават цената на същите тези обезпечения, което предизвика вълна от още и още кредити – един очевидно самозахранващ се процес. Цените на имотите изхвърчат рязко – Ню Йорк, Бостън, Вашингтон, Маями, Лас Вегас, Лос Анджелис, Калифорния. Забележете: лихвени нива от 1 процент, при инфлация 2, дори 3 на сто… Отрицателната реална лихва е само едно от многото изкусителни предимства да се финансираш посредством дълг. Данъчни привилегии, ползите от финансовият лост при растящи цени на имотния пазар, данъчно облекчения за притежатели на ипотечен заем, държавна жилищна политика, за хора с по-ниски доходи от крайните квартали. Манията е тотална: хора с ниски или никакви доходи купуват със заеми по два-три, а някои и повече имоти. Често при плаваща лихва. Теглят се нови и нови рефинасиращи заеми на база на един и същи ипотекиран актив, само защото цената му расте. Само за второто тримесечие на 2003г., ипотечният пазар вече възлиза на 5 трилиона. Дали е много, питат се някои, има ли балон? Отговорът е, че до този момент ипотечният пазар не е минавал 1 трилион. Преценете сами. Населението налита и на трайни потребителските стоки: фризери, телевизори, бяла техника. Строят се семейни басейни, предприемат се круизи и ваканции до мечтани и екзотични дестинации, започват се основни ремонти. Силен е бумът и при покупките на нови коли – а американците, вместо да свиват потреблението си, страдайки рецесия, са по-„богати” отвсякога. Инвестиционните банки пък се специализират в изкупуването и препакетирането на ипотечните заеми от кредитора, създавайки с тях финансови инструменти, предлагащи висока доходност при наглед нищожен риск за инвеститорите. Финансовата алхимия е в апогея си. И купувачите на имоти, и търговските банки, и ипотечните брокерски къщи, печелещи пазарен дял, и инвестиционните банки, пакетиращи дълговете в ценни книги при тлъсти комисиони за посредничеството, и самите инвеститори, получаващи забележителна възвращаемост… Като че ли всички актьори са открили извора на изобилието или свещения граал. Купонът, тъй да се каже, е в разгара си. Впоследствие обаче, и за най-емоционалните обожатели на Маестрото става болезнено очевидно, че истеричната еуфория е само временна. Че пазарът на недвижимости е прегрял и балонизирал, а цените са изкуствено завишени. Десетки хиляди имотни проекти не могат да бъдат завършени. Множество фирми, сменили сферата си на дейност, за да участват в «големите печалби», заскрибуцват по ръба на финансовата пропаст.. За да изпуснат въздуха от балона Алан Грийнспан и компания се виждат принудени да повишат лихвените нива. И го правят – от 2003г. до 2006г. лихвите от 1 процент се завръщат на нива от 5.25 на сто. Метафорично казано: ФЕД “прибира пунша от масата”, точно когато опиянението започва да става застрашително, както сам твърди Грийнспан. Какво следва за спекулантите, теглили заеми с плаващи лихви, след личните подканяния на Маестрото, който обяснява наляво и надясно, че да се задлъжнява с плаващи лихви е по-изгодно при положение, че лихвените нива са толкова ниски? Та нали от самия него зависят тези лихвени проценти – щом той казва, значи опасност няма. След като цената на имотите се срива, а лихвите скачат чувствително – за голяма част от населението дължимото по заема става повече от стойността на имота. С други думи: неплатежоспобност. И връщане на ключовете от имота на банката – тя да се оправя. Десетки хиляди са буквално на улицата. Около 20-25 милиона американски семейства са практически закотвени за ипотеката си и, разбира се, лишени от предимствата на професионалната мобилност при търсене на нова работа. За да решава проблемите на световната финансова система на сцената излиза новият гуверньор на ФЕД, Бен Бернанке. Професор по икономика и стопанска история на Голямата Депресия, Бернаке изглежда точния човек в отвед на кризата. Е, не е успял да зебележи балона на недвижимите имоти до 2007 година, но все пак доверието към него е силно и до днес. http://www.youtube.com/watch?v=9QpD64GUoXw Под водата са: взелите ипотечни заеми при плаваща лихва; банките, приели за обезпечение имоти, чиято продажна цена се срива, изяждайки капитала на кредитните институции; инвестиционните банки със задръстени по каналите, непродадени кредитни деривати; инвеститорите в секюритизирани финансови инструменти, които зависят от паричните потоци, представляващи месечните вноски на получилите ипотечният заем клетници, които се предполага, че следва да “захранват веригата”… А кашата, както виждаме, е пълна. Продължението е исторически факт и като такова е известно. Срив първо на рисковия (subprime) ипотечeн пазар, след него на „безрисковия” такъв (кавичките са неизбежни), а сетне и на всички по-веригата. Светът е на крачка от тотален финансов крах. А глобалната икономика влиза в най-тежката икономическа криза, след Голямата Депресия от ’30-те години на миналия век. Направихме този кратък исторически преход, за да онагледим с пример от реалността, концептуалната матрица, на която стъпва нашето разбиране за това какво предизвика финансовия крах и икономическата криза. Правим уговорката, че теоретичният корпус, на който са базирани разсъжденията ни, е достижение на австрийската школа в икономическата мисъл. Според авторите „австрийци” има разумна и логична причина: Всички активи – и реални, и финансови – да нарастват едновременно, (въпреки че някои покачват стойността си по-бързо от други, тоест “балонизират”); всички бизнеси – и добри, и лоши да генерират растеж, по-високи приходи и печалби, независимо, че едни предлагат услуги и продукти с по-високо качество, а други – с по-ниско. С една дума бумът в икономиката да е повсеместен и да изглежда, че историята е достигнала края си и човечеството е постигнало висшия предел на познанието си. След което обаче неизменно да следва: забавяне в темпа на икономическия ръст; паника и спукването на финансови балони; загуби и фалити на цели индустрии, бизнеси, банки и финансови компании; ръст на безработицата и спад при реалните заплати – шок, чийто магнитуд да варива по време и място, но шок, който става все по-глобален, по-чест и по-помитащ. Изникват логичните въпроси: Как така предприемачи, които са в бизнеса в конюнктурните прогнози, които буквално чувстват пулса на пазара и нуждите на потребителите. Как всички тези бизнесмени – почти без изключение, – ненадейно започват да инкасират загуби, да трупат грешки, отчитайки погрешни инвестиции в проекти, които не могат да завършат, наемайки персонал, от който, оказва се впоследствие, не се нуждаят? В тази поредица от няколко статии ще застъпим теза, че правителствата и централните банките не са лечителя, а причинителя на кризата. Тяхната експанзивна парична политика и мандатът, с който са овластени, пречат на пазарните сигнали и дават погрешната информация на участниците в пазарния процес. Грешните инвестиционни решения и финансовите кризи са само последствие. Стъпка по стъпка ще се опитаме да покажем как точно се разгръща проблемът, а картинката, обрисувана в началото на статията, ще получи по-ясно и интегрирано концептуално обяснение. Но да погледнем отблизо за какво точно става дума … - Източници
1.1 1.2 1.3 1.4 1.5 2.1 2.2 2.3 2.4 3.1 3.2 3.3 3.4 4.1 5.1 5.2 5.3 6.1 7.1 7.2 8.1 9.1 9.2 9.3 9.4 10.1 11.1 11.2 11.3 11.4 12.1 13.1 13.2 13.3 14.1 14.2 14.3 15.1 15.2 15.3 15.4 15.5 16.1 17.1 18.1 18.2 19.1 19.2 20.1 21.1 22.1 22.2 22.3 23.1 23.2 24.1 24.2 25.1 26.1 26.2 26.3 26.4 27.1 28.1 28.2 28.3 28.4 28.5 29.1 29.2 29.3 29.4 29.5 29.6 30.1 30.2 30.3 31.1 31.2 31.3 31.4 31.5 31.6 31.7 32.1 33.1 34.1 34.2 35.1 36.1 37.1 38.1 38.2 39.1 39.2 39.3 39.4 39.5 39.6 39.7 39.8 39.9 39.10 39.11 40.1 41.1 41.2 42.1 43.1 44.1 45.1 45.2 45.3 45.4 45.5 45.6 45.7 45.8 46.1 46.2 46.3 47.1 47.2 48.1 49.1 49.2 49.3 49.4 49.5 50.1 50.2 50.3 50.4 51.1 52.1 52.2 53.1 53.2 53.3 54.1 55.1 55.2 55.3 55.4 55.5 55.6 56.1 56.2 57.1 57.2 57.3 57.4 58.1 58.2 59.1 59.2 60.1 60.2 60.3 61.1 61.2 62.1 62.2 63.1 64.1 64.2 65.1 65.2 66.1 67.1 68.1 68.2 68.3 68.4 68.5 69.1 70.1 71.1 71.2 71.3 72.1 72.2 73.1 73.2 73.3 74.1 74.2 75.1 75.2 75.3 75.4 76.1 77.1 77.2 78.1 78.2 78.3 78.4 78.5 79.1 79.2 79.3 80.1 80.2 81.1 81.2 81.3 81.4 82.1
This series is going to be a gloss on a glyph of the Austrian School of Economics. The purpose is to make clear the agreements and disagreements between (the or an) VEN and ideas proposed and discussed by the Austrian economists. The glyph is the standard encyclopedia article presumed to be among the most official that appeared on the official von Mises Institute website. Words from the article will be in blue, mine in black as usual. I'm also including, at the end, all the notes that appeared in the original for those who would like to do further research. The Austrian School of Economics is a school of economic thought that derives its name from its Austrian founders and early supporters, including Carl Menger, Eugen von Böhm-Bawerk and Ludwig von Mises. Other significant Austrian writers and economists include Murray Rothbard, Nobel Laureate Friedrich Hayek and journalist Henry Hazlitt. Current research is produced by, among many others, scholars from the Ludwig von Mises Institute, and "Austrian" economists can now come from any part of the world. They are identified with the School through their shared views on the nature of economic science and its proper methodology. The Nobel Laureate reference is duly noted and discarded, as the entire integrity of the Nobel prize and its claims to authority or infallibility are disclaimed: the Nobel prizes have always been nothing but to showcase those whose efforts are blessed by the elites and nothing more. We aren't impressed and we don't care what rewards anyone has won, all we care about is the truth. As was the case with Ayn Rand, we aren't going to be following anyone's particular lead if it does not prove accurate or truthful. We will cherry pick as we go along. The [Austrian] school emphasizes the spontaneous organizing power of the price mechanism and holds that the complexity of subjective human choices makes mathematical modeling of the evolving market practically impossible and therefore its scholars eschew what they consider "naïve" and pointless mathematical modeling of the economy, considering much of mainstream economics a form of economic charlatanism.[1] We agree, so much so that several examples could well prove the point, but again we will need another post to discuss this. E. C. Riegel recognized the spontaneous organizing power of the price mechanism as “price relativity.” However, Riegel maintained that price relativity had nothing to do with the stability of the money, his “value unit” the actual yardstick we are at present forbidden by trademark to use his name for [Thanks, Laurence!], certainly would have maintained that price wobbles should not be affected by known causes of inflation. Its [the spontaneous organizing power of the price mechanism] proponents tend to advocate the strong protection of private property rights and the strict enforcement of voluntary contractual agreements between economic agents, We will also. They will all be called credit contracts and their terms and types will also be described in a future post. but otherwise advocate a laissez-faire approach to the economy and hold that the smallest imposition of coercive FORCE (especially government-imposed FORCE) on commercial transactions is the most effective way to We agree with this too. This is actually the way it reads on the website. I have corrected it here. Someone at the von Mises Institute should really get around to changing this as it leaves the wrong impression. In particular, they [the Austrian school economists] voice serious concerns about the distorting and damaging effects of government involvement in commerce, arguing that few government regulations in this area are necessary or desirable and often trigger a "ratchet effect" as problems associated with existing regulations are often blamed on the free market, thereby justifying further damaging, coercive incursions into the market. We recognize the phenomenon and have seen the cause, which the Austrian school fails to notice; the costs of regulation are meant to set up an artificial barrier to competition from below the level of the huge multinational limited liability corporations, supported by the too big to fail banks. The (or an) VEN would never allow the so called “public” corporation as a member, because we do not recognize or accept absentee ownership of any business as legitimate. And limited liability is likewise discarded as recognized as nothing more than a desire to get away with any damages the enterprise might cause. Neither of these will be allowed in (the or an) VEN to any of its members. They are particularly critical of long-standing governmental incursions into the area of private money production, advocating instead the immediate abolition of all coercive legal tender laws and the return to full reserve - or free - banking, where the financial system is decentralized and not dominated or controlled by coercive monopoly government or a monopoly central bank. Breaking it down: by long-standing governmental incursions into the area of private money production this could not equate better to E. C. Riegel's understanding of watering down legitimate money with illegitimate money created as we all know by government borrowing from a central bank at interest and then becoming the largest buyer in an economy purchasing what seems necessary to itself with secondary reference to the needs of the people. This practice will not happen in (the or an) VEN. All the money will be legitimate [despite whatever certain people like Laurence Gilbert might suppose to the contrary.]. We also very clearly advocate the immediate abolition of all coercive legal tender laws. If parties to an VEN accepted credit contract involving the sale of any major capital item, a car, house, boat, farm, etc. they will all assume that all such legal tender laws are unlawful and not binding on them. In fact such language would be included in every legitimate credit contract to pass through an IE. We would accept only full reserve financing. The word banking itself is misleading, since one usually imagines one's money in a bank is always there, when under fractional reserve banking, it might not always be there. The control sites of (the or an) VEN will be known as exchanges, not banks. Each member will have an account and the money they have, also called exchange notes rather than bank notes, will always be there, there will not be any need to wait to make a simple transaction, nor will there be any need whatever for deposit insurance. The money in any account will always be there and belong to the member, not the exchange. The VEN financial system will be decentralized and not dominated or controlled by coercive monopoly government or a monopoly central bank. History While the Austrian School of Economics has connections as far back as the 15th century, it began with notable 19th century economists of Austrian origin. It is recognized to have emerged after the publication in 1871 of a trilogy of works (by Jevons, Walras, and Menger) which introduced the idea of the subjective theory of value and began what has been called “the marginal revolution” in economic thought.[2] Other early theorists of the Austrian School were Eugen von Böhm-Bawerk, Ludwig von Mises, Friedrich Hayek, and Friedrich von Wieser. Austrian economists no longer need be from Austria, and the term describes a particular school of economic thought rather than the nationality of its practitioners. Pre-Austrian Economists With noted contributions of earlier thinkers, like Nicole Oresme, the Austrian school traces its roots to the followers of St. Thomas Aquinas, writing and teaching at the University of Salamanca in Spain. These Late scholastics established the first modern economic theories and argued, in current terms, for free trade and property rights. Over the course of several generations, they discovered and explained the laws of supply and demand, the cause of inflation, the operation of foreign exchange rates, and the subjective nature of economic value. They were advocates of property rights and the freedom to contract and trade. We too are advocates of property rights and the freedom to contract and trade. We again wish to point out here that the so called legal tender laws stand directly against the freedom to contract and trade and are thus unlawful, only applicable under cover of law. "Austrians share the scholastic belief that there is no such thing as an economic science dealing with autonomous variables. Economic problems are aspects of larger social phenomena; and it is most expedient to deal with them as such, rather than to analyze them in some twisted separation."[3] We too would be relatively unimpressed by such mathematical modelling as proving nothing concrete about how real economies would behave. The first general treatise on economics, Essay on the Nature of Commerce, was written in 1730 by Richard Cantillon, a man schooled in the scholastic tradition. Born in Ireland, he emigrated to France. He saw economics as an independent area of investigation, and explained the formation of prices using the "thought experiment." He understood the market as an entrepreneurial process, and held to an Austrian theory of money creation: that it enters the economy in a step-by-step fashion, disrupting prices along the way. This is a simple theoretical idea that starts from observed phenomena, the prices of everyday items relative to how much money one has committed to buying, and extends the ideas in both directions; back to the issuance of the first legitimate money and forward into the future of prices and their relative stability in a properly functioning market. Cantillon was followed by Anne Robert Jacques Turgot, the pro-market French aristocrat and finance minister under the ancien regime, one of the Physiocrats. His economic writings were few but profound. His paper "Value and Money" spelled out the origins of money, and the nature of economic choice: that it reflects the subjective rankings of an individual's preferences. Turgot solved the famous diamond-water paradox that baffled later classical economists, articulated the law of diminishing returns, and criticized usury laws (a sticking point with the Late Scholastics). He favored a classical liberal approach to economic policy, recommending a repeal of all special privileges granted to government-connected industries. The diamond-water paradox is the idea that water being plentiful costs less than diamonds, being rare, therefore costs cannot be related to value since water is infinitely more valuable than diamonds. The paradox is supposedly solved by defining marginal and total utility and ranking them. This invites more probably pointless mathematical modelling. But there is another reason why we would approach this subject from a different perspective; (the or an) VEN seeks to discourage as far as possible, opportunities to speculate on future prices. We consider this as market manipulation by those who either have more at stake than anyone else in the market due to scale or have no direct interest in the market but to make money on money without providing value. We wont be having it. Turgot was the intellectual father of a long line of great French economists of the eighteenth and nineteenth century, most prominently Jean-Baptiste Say and Claude Frédéric Bastiat. Say was the first economist to think deeply about economic method. He realized that economics is not about the amassing of data, but rather about the verbal elucidation of universal facts (for example, wants are unlimited, means are scarce) and their logical implications. We will all be more concerned with the verbal elucidation of universal facts as participation in a truly free economy develops. But by the way, wants are unlimited, means are scarce tends to support the perception that everything is scarce and scarcity gives something its value. This only can apply at any given moment in time, not over the long run, someone's lifetime, etc. Certainly at any given moment in time, this statement tends to be true, but of what relevance is it to anyone in a local area at a particular time choosing between a dozen eggs or a hunk of cheese with the limited money allocated for spending? The world of everything that can or would be bought or sold is a world of information that simply cannot be gathered together for any useful purpose. The internet comes about as close to this as it is possible to get and yet maybe the best deals for similar items are in local free newspapers. Saying something obvious like wants are unlimited, means are scarce does not necessarily mean that it has any relevance to normal day to day economic activity. Say discovered the productivity theory of resource pricing, the role of capital in the division of labour, and "Say's Law": there can never be sustained "overproduction" or "underconsumption" on the free market if prices are allowed to adjust. Yes, we agree. He [Jean-Baptiste Say] was a defender of laissez-faire and the industrial revolution, as was Bastiat. As a free-market journalist, Bastiat also argued that non-material services are subject to the same economic laws as material goods. We also agree with all of this. In one of his many economic allegories, Bastiat spelled out the "broken-window fallacy" later popularized by Henry Hazlitt. Here's a link for this. Despite the theoretical sophistication of this developing pre-Austrian tradition, the British school of the late eighteenth and early nineteenth centuries won the day, mostly for political reasons. This British tradition (based on the objective-cost and labour-productivity theory of value) ultimately led to the rise of the Marxist doctrine of capitalist exploitation. We agree with this analysis too. The political reasons all involve power, empire, hegemony, etc. and have nothing to do with the needs of the indigent or the aspirations of the middle classes. I remind you all that the level of civilization in any country, in any region of the world, is directly proportional with the success of the middle classes and nobody else. Where the middle classes are weak or few, the level of civilization falls accordingly. As the numbers of the middle class grow, civilization improves. The rich, those above the level of the John Galts, are usually destructive of civilization and the poor are ... poor. We have identified (in the #18 John Galt series) a difference between the “pillar of the community,” the John Galt, who may be wealthy and the plutocrats of the gloabalist elites and their minions. We offer a solution for the poor. We have a solution for the pillars of their communities too. We have a solution for the middle classes. The plutocrats both in and out of government, are on their own. The First Austrians The dominant British tradition received its first serious challenge in many years when Carl Menger's Principles of Economics was published in 1871. Menger, the founder of the Austrian School proper, resurrected the Scholastic-French approach to economics, and put it on firmer ground. Together with the contemporaneous writings of Leon Walras and Stanley Jevons, Menger spelled out the subjective basis of economic value, and fully explained, for the first time, the theory of marginal utility (the greater the number of units of a good that an individual possesses, the less he will value any given unit). ... solving the diamond-water paradox. In addition, Menger showed how money originates in a free market when the most marketable commodity is desired, not for consumption, but for use in trading for other goods. Here is where we diverge from the Austrians. Do you see where this is going? What would become the most MARKETABLE commodity desired emphasis mine, not for consumption, but for use in trading for other goods? It could only be precious metals; gold and silver. We therefore say of these people directly, all the Austrian economists, that they have not understood the basic demonstrable and obvious nature and purpose of money AT ALL. Money exists to split barter and it is backed ONLY by what it buys. It does not require ANY intrinsic value to fulfil this function, period! Money must be a yardstick of value for everything else and be independent of any value in and of itself, otherwise it ceases to function as a reliable yardstick of value because it's value is determined ... by bullion brokers in London or New York. You cannot get around this. By accepting ANY commodity as a vehicle for trade (money to close split barter trades), one accepts that there will be fluctuations created by those who have enough of the commodity to rig the market. The prices for precious metals are set in the major national currencies in London or New York (they used to be set in Babylon and Jerusalem). We said in an earlier post that there was no reason why a farmer selling a dozen eggs need concern himself with the price of an oz. of gold or silver and we meant it. There is only one suitable purpose for the precious metals at this late date in the history of economic systems; as a means of exchange between the emerging Value Unit world and the crumbling worlds of the major currencies. If you were buying an oz. of gold with Value Units, its price would be affected by two things, 1) the price of gold at the inception of the Value Unit, which we said was 1,000 Value Units to the oz. and 2) whatever the manipulators of gold or silver prices had been doing since then and might be doing in the future (we said they needed to try and force the metals prices down, because if not, their paper system would look less attractive to investors; it will anyway). At the date this is written (30 January, 2013), an oz. of gold is cheaper in Value Units than at inception. How much cheaper? Around 3% cheaper; 971.82 Value Units instead of 1,000. You'd be interested to know that since the proposed inception of the Value Unit (on 2 November, 2011), this value has changed less than 5% and has usually remained within 3%, and usually in favour of the Value Unit; from a dollar perspective it takes more dollars to buy Value Units than at inception. If the Value Unit holds its value this well when assessing gold and silver, it can certainly be counted upon as sturdy enough to measure the value of a dozen eggs or anything else for that matter. Menger's book was a pillar of the "marginalist revolution" in the history of economic science. When Mises said it "made an economist" out of him, he was not only referring to Menger's theory of money and prices, but also his approach to the discipline itself. Like his predecessors in the tradition, Menger was a classical liberal and methodological individualist, viewing economics as the science of individual choice. His Investigations, which came out twelve years later, battled the German Historical School, which rejected theory and saw economics as the accumulation of data in service of the state. We believe that the German Historical School, which rejected theory and saw economics as the accumulation of data in service of the state is for the most part what academic economics has become and still is. They took great exception to his defence of "theory" and gave the work of Menger and his followers the derogatory name "Austrian school" because of their faculty positions at the University of Vienna. The term stuck.[4] As professor of economics at the University of Vienna, and then tutor to the young but ill-fated Crown Prince Rudolf of the House of Habsburg, Menger restored economics as the science of human action based on deductive logic, and prepared the way for later theorists to counter the influence of socialist thought. Indeed, his student Friederich von Wieser strongly influenced Friedrich von Hayek's later writings. Menger's work remains an excellent introduction to the economic way of thinking. Menger's admirer and follower at the University of Innsbruck, Eugen von Böhm-Bawerk, took Menger's exposition, reformulated it, and applied it to a host of new problems involving value, price, capital, and interest. Yes, interest. Anyone who views prices as having anything to do with interest, obviously accepts and believes in the present monetary system including usury. Identity is A = A. If one takes out a loan for A and must pay back A+X%(A), clearly A is no longer A. The extra was not created, therefore it must be taken from someone else. (Some refer to this as the eleventh marble.) No matter how much of this debt based money is issued, the end results are just the same, eventually the debt service starves the legitimate economy in a monetary environment where actual units of money are kept artificially scarce because there are fewer units loaned out then are demanded back. We do not quibble about any laws restricting interest rates, we view ANY interest on loans as usury. Yes, there are different prices for the same thing on the same day at a particular place and there are reasons for this that will be discussed, but E. C. Riegel contended that this simple mathematical fact (the eleventh marble that was not created that must be repaid) was the reason that any system built on usury would ultimately fail, every time, and history has shown that it has many times before this and will likely fail once again. In fact, there is no reason why continuing any monetary system allowing usury wouldn't assuredly cause the collapses to become more frequent. There IS a workable solution that will be covered in a future post too. So, unlike the Austrians, who you will see view usury laws as mistaken because they interfere with a right to set terms of contracts based on risk, the E. C. Riegel camp would see that differences in price reflect the buyer's ability to pay with available money. The Austrians have a fancy name for this. They call it “time preference.” His History and Critique of Interest Theories, appearing in 1884, is a sweeping account of fallacies in the history of thought and a firm defense of the idea that the interest rate is not an artificial construct but an inherent part of the market. It reflects the universal fact of "time preference," the tendency of people to prefer satisfaction of wants sooner rather than later (a theory later expanded and defended by Frank Fetter[5]). Böhm-Bawerk's Positive Theory of Capital demonstrated that the normal rate of business profit is the interest rate. Capitalists save money, pay laborers, and wait until the final product is sold to receive profit. This concept, that the normal rate of business profit is the interest rate can be expressed differently in terms that remain true to A = A while dismissing the concept of interest entirely. Price differentials are related to time of course, but they are principally related to money available to the buyer at the time of sale. Elements of risk as well as savings rates are influenced by choices involving buying on credit vs. saving for later purchases. In addition, he [Böhm-Bawerk] demonstrated that capital is not homogeneous but an intricate and diverse structure that has a time dimension. A growing economy is not just a consequence of increased capital investment, but also of longer and longer processes of production. Böhm-Bawerk engaged in a prolonged battle with the Marxists over the exploitation theory of capital, and refuted the socialist doctrine of capital and wages long before the communists came to power in Russia. Böhm-Bawerk also conducted a seminar that would later become the model for Mises's own Vienna seminar. We may look into this. Böhm-Bawerk favored policies that deferred to the ever-present reality of economic law. He regarded interventionism as an attack on market economic forces that cannot succeed in the long run. If the goals are price stability, or full employment, interventionism by FORCE does not work, produces unforeseen consequences, etc. But the entire cavalcade of problems including governments being principle buyers in most societies, the debt basis of money everywhere, fractional reserve banking, central banking, all of it, make prospects for anything better quite dismal. In the last years of the Habsburg monarchy, he [Böhm-Bawerk] three times served as finance minister, fighting for balanced budgets, sound money and the gold standard, free trade, and the repeal of export subsidies and other monopoly privileges. Balanced budgets are possible only when governments are not allowed to go into debt to pay for their excesses and must face the electorate for taxes directly. Sound money is a loaded concept refuted by E. C. Riegel and others. The only backing money has is what it buys, period, end of story. Any other proposition is a LIE. The gold standard as we have also indicated only benefits those who control the gold and the same goes for silver. We do not plan on making use of precious metals for anything beyond getting people with capital out of the crumbling debt based currencies and into Value Units. We are probably the only people on earth who have a genuine idea about how to foster genuine free trade, and we'd certainly support repeal of export subsidies and other monopoly privileges. Mises and Hayek It was Böhm-Bawerk's research and writing that solidified the status of the Austrian School as a unified way of looking at economic problems, and set the stage for the School to make huge inroads in the English-speaking world. But one area where Böhm-Bawerk had not elaborated on the analysis of Menger was money, the institutional intersection of the "micro" and "macro" approach. The young Ludwig von Mises[6], economic adviser to the Austrian Chamber of Commerce, took on the challenge. The result of Mises's research was The Theory of Money and Credit, published in 1912. He spelled out how the theory of marginal utility applies to money, and laid out his "regression theorem," showing that money not only originates in the market, but must always do so. Let's read that again; money not only originates in the market, but must always do so. This is almost exactly what E. C. Riegel would say. He expresses it as being issued by those who need to trade with others with the understanding that they will accept the same money in payment for their goods or services. Drawing on the British Currency School, Knut Wicksell's theory of interest rates, and Böhm-Bawerk's theory of the structure of production, Mises presented the broad outline of the Austrian theory of the business cycle. A year later, Mises was appointed to the faculty of the University of Vienna, and Böhm-Bawerk's seminar spent a full two semesters debating Mises's book. Mises's career was interrupted for four years by World War I. He spent three of those years as an artillery officer, and one as a staff officer in economic intelligence. 1919, at war's end, he published Nation, State, and Economy, arguing on behalf of the economic and cultural freedoms of minorities in the now-shattered [Austria-Hungarian] empire, and spelling out a theory of the economics of war. Meanwhile, Mises's monetary theory received attention in the U.S. through the work of Benjamin M. Anderson, Jr.[7], an economist at Chase National Bank. (Mises's book was panned by John Maynard Keynes, who later admitted he could not read German.[citation needed]) Which probably means Keynes didn't even read it. In the political chaos after the war, the main theoretician of the now-socialist Austrian government was Marxist Otto Bauer. Knowing Bauer from the Böhm-Bawerk seminar, Mises explained economics to him night after night, eventually convincing him to back away from Bolshevik-style policies.[citation needed] The Austrian socialists never forgave Mises for this, waging war against him in academic politics and successfully preventing him from getting a paid professorship at the university. Socialism was the brain child of certain people who had in mind exactly what Rand claimed for them; a successor to the failed spiritual mysticism of the past, which demanded of its adherents the same kind and degree of fanatical belief. This is also a fundamental trait of ideologists. They begin with a mystical idealized view of the world -an idealism- and then there are just two camps of people; those who support it and those that oppose the belief. Socialism was also being propagated and paid for by the banking elites from behind the scenes and many of the journalists involved in selling socialism to the masses were their agents. This is all by this time very well documented. Undeterred, Mises turned to the problem of socialism itself, writing a blockbuster essay in 1921, which he turned into the book Socialism over the next two years. Socialism permits no private property or exchange in capital goods, and thus no way for resources to find their most highly valued use. Socialism, Mises predicted, would result in utter chaos and the end of civilization. It did in certain places end civilization, killed a lot of people too, but the key words here concerning socialism are that it permits no private property or exchange in capital goods thus making these economies inherently stagnant or non functioning. As we will see in a future post, the key to it all concerns finance, as without finance, much that falls under private property and capital goods could not trade. There are doubtless some out there who right now are going to jump to the conclusion that interest rates are necessary. We can show how differences in price for the same thing on the same day are really reflected differently based solely on how much money one has to make the purchase. To the Austrians, “time preference” is the buyers and determines how much he is willing to pay over what period of time to secure private property or capital goods. To be continued . David Burton