http___filmsociety.bg_filmi_balgarski-filmi_sofiya-film-fest-2017-hristo_1.xml
http___filmsociety.bg_english_hristo.xml
1.1 2.1 3.1 4.1 4.2 5.1 5.2 6.1 6.2 6.3 6.4 7.1 7.2 7.3 7.4 7.5 7.6 8.1 8.2 9.1 9.2 10.1 10.2 10.3 11.1 11.2 12.1 12.2 12.3 13.1 13.2 13.3 13.4 13.5 13.6 14.1 14.2 14.3 14.4 14.5
Материалът е изготвен с финансовата подкрепа на Национален фонд „Култура” Наскоро, докато чаках автобуса на минус сто по Целзий, една опърпана лелка с налудничав хилеж помоли да й услужа с телефона си. За домашар като мен това беше рядък шанс да застана толкова близо до някой привидно толкова далечен, да стоя до него няколко минути и да слушам цели изречения, каквито иначе не бих могъл да чуя. Инвестицията си струваше – жената проведе неочакван разговор, в който казваше на някой отсреща, че ще му прати пари в понеделник, а тя ще се оправи през седмицата, защото има един хляб и някой й е донесъл манджа. Накрая ме пита дали е говорила твърде дълго и обеща да ме черпи бира следващия път. Един от важните проекти на изкуството, струва ми се, е тъкмо този – да реализира близост. Да запознае с непознатото, да доближи далечното, да очовечи нечовешкото, да нормализира онова, на което е отказан достъп до нормата, да направи пресичане от онова, което обичайно е само разминаване. Стените стават прозрачни, вратите зеят отворени, чуждите дворове, кухни и спални са безопасно обозрими. Ето болест, ето кавга, ето убийство. Ето и Христо. Бърка в боклука, вика по улицата, спи под моста. Видян за секунда, той е нещо, което обществото ни е склонно да отмине, мимоходом етикирайки с готовото “мръсен циганин”. Всъщност спор няма – Христо е и мръсен, и е циганин. Но докато съм заедно с него в продължение на сто минути, по време на които той пренася кашони, пести за собствен шивачен цех, топли мусака в консерва, губи работата и квартирата си, зъзне в мрака, плаче над канала, прави неохотен секс със загоряла бездомничка, души пияница, вари спагети за свръхдозирал приятел, Христо става много повече от мръсен циганин. Или може би става по-малко, може би се изчиства и става просто човек, сложен човек, като всеки човек, с всичките му хубости и гадости, всичките му радости и неволи. Тези споделени сто минути като че ли са единствено възможни посредством киното, не само заради това, че евентуалният ми действителен обмен с Христо никога не би надвишил половин минута, не само заради разминаващите ни се маршрути, а и заради характерната нестабилност и непредвидимост на живота му – през цялото време той виси от ръба на обществото и аха да падне, било то защото наистина на всички им е през шапката за него, било то защото самият той се изтощава да се държи. Връзките между него и постройката на общността са хлабави и нетрайни и с изключение на тотално пропадналия му приятел Ванчо всички останали персонажи само минават и заминават – хазяин, работодател, чиновничка, дори майка му, която се появява веднъж, колкото да каже на Христо, че няма представа къде му е актът за раждане, и той да я напсува. “Христо” е обилен и настоятелен в показването на тези неподозирани и елементарни пречки пред човек, който се опитва да издрапа от дъното – небрежен расизъм, безчовечна бюрокрация, сива икономика, чиста каръщина… В крайна сметка, особено в няколкото пъти, когато изглежда, че Христо най-накрая ще се измъкне, ще започне начисто, ще тръгне нагоре, провалът му е обусловен не толкова от неговата непригодност към обществото ни, а от непригодността на обществото ни да му помогне да задейства потенциала си, да му подаде ръка, да му намери работа, да му изкара лична карта, да му обясни. От непрекъснатото натякване, било то и косвено, че е все едно дали Христо го има. Игралният дебют на Григор Лефтеров и Тодор Мацанов е важна капка във вълната от социално ангажиран трагикомичен реализъм, която се надига в българското кино. В същия регистър действат и скорошните “Слава” на Кристина Грозева и Петър Вълчанов и “Пощальонът” на Тонислав Христов. Всички те отправят безкомпромисна социална критика за безпомощните малки жертви на безхаберните големи проекти, но я поднасят със засилено внимание към увлекателното разказване – с периодични хумористични отдъхвания и харесваем в смотаността си централен персонаж, към когото и сценарият, и камерата се отнасят с уважение, съчувствие и грижа. За мен “Христо” е приятен и потапящ още заради ръчната камера на оператора Ненад Бороевич, заради цялата орда известни комици (Павел Попандов, Любомир Нейков, Димитър Рачков, Юлиян Вергов), до един поставени в епизодични роли на зли хазяи, началници и бизнесмени, и заради блестящата игра на Димитър Николов, който не просто изпълнява ролята, а създава жив, нетипичен образ, нашарен с допълнителни детайли, отвъд стереотипното и декламативното, които непрекъснато засилват усещането, че действително опознавам нещо непознато. От Димитър Крумов (в ролята на Ванчо), с когото се запознах съвсем случайно една вечер пред НДК, разбрах, че актьорите са прекарали много време сред бездомници и затворници като подготовка за снимките, откъдето навярно идва особената натуралност на персонажите. Въпреки че филмът трептеше на моя честота и през цялата прожекция бях погълнат до степен да не забелязвам недостатъци, за които си дадох сметка едва впоследствие, все пак гледането ми пострада от някои непренебрежими грапавини, предимно на сценарийно ниво. Преди всичко на няколко места се нарушаваше иначе добре намереният баланс между събитийно и безсъбитийно, между диалог и безмълвие, между движенето на сюжета и медитативните паузи – част от тези затишия между случките се проточваха прекалено дълго, темпото се забавяше до застой и това ме изкарваше от филма, изкарваше и хора от залата, и телефони от джобовете. Други моменти със същия разсейващ ефект бяха някои твърде лесни и нагласени сценарийни решения: трудно за вярване беше например, че шефът на шивашкия цех опря до новоназначения Христо да му намери нов работник, без да има никакви други канали – обстоятелство, което беше ключово за по-нататъшните събития, но което остави вкус на писателска безпомощност. Може би заради това вратата на Дом на киното хлопваше често. Или пък може би защото харесваемостта, която твърдя, че Христо притежава, е всъщност спорна. Той е работлив, целенасочен, безвреден и клет, но и груб, избухлив, лъжлив и често неразумен, като цяло тегава компания. Но както казва един писател: малкото състрадание съчувства само на добрите, а голямото състрадание съчувства и на злите. Така че при всички положения според мен стоте минути с Христо си струват инвестицията в голямото състрадание. За да може другия път, като го срещнем пак да бърка в боклука, да лежи в тъмното, да крачи ядосан по улицата, да ни е малко по-малко чужд. След прожекцията на входа на метрото подминах коленичил просяк. Върнах се, подадох му лев и потърсих погледа му. Приличаше малко на Ванчо. Не беше, но усетих, че и той би ме черпил бира. Следващия път.
1.1 1.2 2.1 2.2 3.1 3.2 3.3 3.4 4.1 4.2 4.3 4.4 4.5 4.6 4.7 4.8 4.9 5.1 5.2 5.3 6.1 6.2 6.3 7.1 7.2 7.3 8.1 8.2 8.3 8.4 9.1 9.2 9.3 9.4 9.5 9.6 10.1 10.2 10.3 10.4 10.5
Recently, while I was waiting for the bus at minus 100 degrees Celsius, a ragged lady with a crazy smile asked to borrow my phone. For a homebody like me, it was a rare opportunity to stand so close to someone so distant, to stay next to them a few minutes and hear sentences I wouldn’t otherwise be able to hear. It was a worthy investment: the woman had an unexpected conversation, saying to someone on the other side that she will send them money on Monday, and she’d be fine during the week, as she had a loaf of bread and someone had brought her some cooked food. The call ended and she asked me whether she’d talked for too long and promised to buy me beer next time. One of the important ongoing projects of art, I think, is this exactly: to achieve closeness. To introduce the unknown, to bring the distant near, to humanize the inhumane, to normalize what had been denied access to the norm, to make two lines that usually only pass by each other cross each other’s way. Walls become transparent, doors gape open, other people’s yards, kitchens and bedrooms are safely observable. Here is a sickness, here is a fight, here is a murder. Here is Hristo. He is digging in the garbage, screaming on the street, sleeping under the bridge. Seen for just a second, he is something that our society is inclined to pass by, quickly labeling him with the ready-made “dirty gypsy”. Actually there is no question: Hristo is dirty and he’s a gypsy. However, while we accompany him for a hundred minutes, during which he’s moving boxes, saving for his own production workshop, warming up a can of moussaka, losing his job and his room, freezing in the darkness, crying by the canal, having indifferent sex with a horny bum, strangling a drunkard, cooking pasta for an overdosed friend, Hristo becomes much more than a dirty gypsy. Or maybe he becomes much less, he gets rid of the labels and turns into a plain human, a complicated human, like every human, with all his virtues and vices, all his joys and mishaps. The sharing of these hundred minutes seems only possible through cinema, not only because an eventual real exchange with Hristo would never exceed half a minute, but also because his typical instability and unpredictability of life: all the time he is hanging from society’s edge, about to drop down any second, either because no one gives a flip about him, or because he gets exhausted hanging in there. The connections between him and the structure of society are loose and short-lived. With the exception of his wretched friend Vancho, all the other characters only come and go: landlord, employer, clerk, even his mother that appears once, only to tell Hristo that she has no idea where his birth certificate is, then Hristo swears at her. Hristo is abundant and insistant in showing all of the unexpected and simple obstacles in front of a person trying to climb away from the bottom: careless racism, inhumane bureaucracy, grey economy, pure bad luck… The conclusion, especially during the few moments when it seems that Hristo will finally break away from misery, he’ll start anew and only go up from there, his failure is determined not so much by his not being able to fit in our society, but by our society not being able to help him realize his potential, to give him a hand, to find him a job, to issue an ID for him, to explain. By the constant emphasizing, be it direct or not, that it’s all the same if Hristo is or isn’t. The fiction debut of Grigor Lefterov and Todor Matsanov is yet another important drop in the wave of socially-engaged tragicomic realism that is rising in Bulgarian cinema. The recent Glory by Kristina Grozeva and Peter Valchanov and The Good Postman by Tonislav Hristov, too, share the same tone. They are all delivering an uncompromising social criticism, shedding light on helpless little victims of careless big projects, while paying much attention to entertaining storytelling: with recurring moments of comic relief and a likable central character, treated by both the screenplay and the camera with respect, compassion and care. To me, Hristo is a pleasant and absorbing experience also because of Nenad Boroevich’s hand-held camera, the horde of popular comedians (Pavel Popandov, Lyubomir Neykov, Dimitar Rachkov, Julian Vergov), all playing episodic roles of evil landlords, employers and businessmen, and also the magnificent acting by Dimitar Nikolov, who is not only delivering a performance, but is managing to create a living, untypical character, colored by additional details, far from the stereotypical and monotonous, that are all the time increasing the feeling that I am really getting to know something unknown. Dimitar Krumov (playing Vancho), whom I accidentally acquainted one night in front of the National Palace of Culture, told me that the actors had spent a lot of time among prisoners and homeless people as a preparation work before the shooting. That is probably where the specific naturalistic feel comes from. Although the film oscillates in my frequency and I was engulfed during the whole screening to the point of overlooking the narrative flaws (that I became conscious of only later on), nevertheless my viewing suffered from some unignorable defects, mainly at screenplay level. Most significantly, there were parts of the film in which the otherwise well-measured balance between action and stillness, between dialogue and silence, between plot development and meditative pause, was broken. Some of the pauses between events went on for too long, the tempo slowed down almost to a halt and this made me drift away from the story, it also made people drift away from the screening hall or at least take their phones out of their pockets. There were also some writing decisions, too easy and convenient, and therefore with the same distracting effect: it was difficult to believe, for example, that the workshop manager seemed to not have any other channels for finding working hands except Hristo (whom he’d just employed) — this circumstance was crucial for the story onwards, but it left an impression of a powerless writing. Maybe that is the reason why the screening hall door in Cinema House slammed now and then. Or maybe it is because the likability I claim Hristo possesses is actually disputable. He is hardworking, purposeful, harmless and miserable, but also rude, short-tempered, lying and often unreasonable, not the perfect company as a whole. But as one writer says: the little compassion only sympathizes to the good, but the big compassion sympathizes to the bad as well. So no matter what, the hundred minutes with Hristo are a worthy investment in the big compassion. That way, next time we see him digging through the garbage, laying in the darkness, walking in anger, he’ll be a tad less alien to us. After the screening I passed by a beggar kneeling by the subway exit. I went back to him, handed him a coin and searched for his eyes. He looked a little bit like Vancho. He wasn’t, but I felt that he would also buy me a beer. Next time.