https___rivercityrevolution.wordpress.com_2009_11_02_jesus-vs-joel-osteen-sermon-notes-john-13_.xml
http___fra3.net_teologija-i-duhovnost_veliki-cetvrtak-iz-ivanova-kuta-1246_1.xml
1.1 2.1 3.1 3.2 4.1 5.1 7.1 7.2 7.3 7.4 7.5 7.6 7.7 7.8 7.9 7.10 7.11 7.12 8.1 8.2 8.3 8.4 8.5 8.6 8.7 8.8 9.1 9.2 9.3 9.4 9.5 9.6 9.7 9.8 9.9 9.10 9.11 9.12 10.1 10.2 10.3 10.4 10.5 10.6 11.1 11.2 11.3 11.4 11.5 11.6 12.1 12.2 13.1 13.2 14.1 14.2 14.3 15.1 15.2 15.3 15.4 15.5 15.6 16.1 16.2 17.1 18.1 19.1 20.1 20.2 21.1 21.2
Jesus vs. Joel Osteen (John 13) Churches have been known to throw down $10,000 to $40,000 for a speaker to give one speech! One church in Georgia brought in a motivational speaker for $15,000 because, according to one elder, the church had “the disease of the successful.” That is, a person or institution can hit the cultural mark of success and still feel empty. It is also true that everyone needs a motivational kick every once in a while. Yet, when Jesus is spending the last meal with his hand chosen leadership team, what does he do? 13:1 Now before the Feast of the Passover, when Jesus knew that his hour had come to depart out of this world to the Father, having loved his own who were in the world, he loved them to the end. 2 During supper, when the devil had already put it into the heart of Judas Iscariot, Simon’s son, to betray him, 3 Jesus, knowing that the Father had given all things into his hands, and that he had come from God and was going back to God, 4 rose from supper. He laid aside his outer garments, and taking a towel, tied it around his waist. 5 Then he poured water into a basin and began to wash the disciples’ feet and to wipe them with the towel that was wrapped around him. 6 He came to Simon Peter, who said to him, “Lord, do you wash my feet?” 7 Jesus answered him, “What I am doing you do not understand now, but afterward you will understand.” 8 Peter said to him, “You shall never wash my feet.” Jesus answered him, “If I do not wash you, you have no share with me.” 9 Simon Peter said to him, “Lord, not my feet only but also my hands and my head!” 10 Jesus said to him, “The one who has bathed does not need to wash, except for his feet, but is completely clean. And you are clean, but not every one of you.” 11 For he knew who was to betray him; that was why he said, “Not all of you are clean.” 12 When he had washed their feet and put on his outer garments and resumed his place, he said to them, “Do you understand what I have done to you? 13 You call me Teacher and Lord, and you are right, for so I am. 14 If I then, your Lord and Teacher, have washed your feet, you also ought to wash one another’s feet. 15 For I have given you an example, that you also should do just as I have done to you. 16 Truly, truly, I say to you, a servant is not greater than his master, nor is a messenger greater than the one who sent him. 17 If you know these things, blessed are you if you do them. 18 I am not speaking of all of you; I know whom I have chosen. But the Scripture will be fulfilled, ‘He who ate my bread has lifted his heel against me.’ 19 I am telling you this now, before it takes place, that when it does take place you may believe that I am he. 20 Truly, truly, I say to you, whoever receives the one I send receives me, and whoever receives me receives the one who sent me.” 21 After saying these things, Jesus was troubled in his spirit, and testified, “Truly, truly, I say to you, one of you will betray me.” 22 The disciples looked at one another, uncertain of whom he spoke. 23 One of his disciples, whom Jesus loved, was reclining at table close to Jesus, 24 so Simon Peter motioned to him to ask Jesus of whom he was speaking. 25 So that disciple, leaning back against Jesus, said to him, “Lord, who is it?” 26 Jesus answered, “It is he to whom I will give this morsel of bread when I have dipped it.” So when he had dipped the morsel, he gave it to Judas, the son of Simon Iscariot. 27 Then after he had taken the morsel, Satan entered into him. Jesus said to him, “What you are going to do, do quickly.” 28 Now no one at the table knew why he said this to him. 29 Some thought that, because Judas had the moneybag, Jesus was telling him, “Buy what we need for the feast,” or that he should give something to the poor. 30 So, after receiving the morsel of bread, he immediately went out. And it was night. 31 When he had gone out, Jesus said, “Now is the Son of Man glorified, and God is glorified in him. 32 If God is glorified in him, God will also glorify him in himself, and glorify him at once. 33 Little children, yet a little while I am with you. You will seek me, and just as I said to the Jews, so now I also say to you, ‘Where I am going you cannot come.’ 34 A new commandment I give to you, that you love one another: just as I have loved you, you also are to love one another. 35 By this all people will know that you are my disciples, if you have love for one another.” 36 Simon Peter said to him, “Lord, where are you going?” Jesus answered him, “Where I am going you cannot follow me now, but you will follow afterward.” 37 Peter said to him, “Lord, why can I not follow you now? I will lay down my life for you.” 38 Jesus answered, “Will you lay down your life for me? Truly, truly, I say to you, the rooster will not crow till you have denied me three times. Notice, as Andy Stanley points out, that Jesus is the most powerful person in the room (in fact, largely unbeknownst to the disciples Jesus is the most powerful person in the universe), yet, what kind of example does he set in utilizing his power? He becomes a slave. Stripping down to one’s undies and washing another’s feet was only fit for a slave in the 1st century. In fact, a rabbi took his mother to court because she insisted on washing her son’s feet and the rabbi wanted precedent set stating that this was not appropriate work for anyone but a slave. Moreover, understand that people walked everywhere with their feet barely covered by awkward fitting leather sandals. The disciples’ feet would have been covered with sweat, sores, blisters, dust and feces. Yet, the eternal god in flesh humiliates himself by stripping down and scrubbing the crap off of his disciples feet. Furthermore, consider this, Jesus scrubs Peter’s feet and Jesus scrubs Judas’ feet. This is despite the fact that he knows that in only a few short moments, Peter will deny even knowing Jesus and Judas will betray him. He scrubs their feet anyway. Jesus’ spirit is “troubled” by this, which means his heart is breaking but it doesn’t stop him. Jesus is not afraid to be vulnerable or to be hurt. Such is the true Christian life. Jesus then goes on to state that this attitude evidenced by humble actions is how they are to act. The world is to know they belong to Jesus by behaving likewise. So, how is it that we have gone from that to paying motivational speakers $15,000 to give one speech at a church? Well, professional speakers and televangelists can push buttons but they tend to push buttons like ambition, greed, vanity and fear. In fact, if you recast John 13 in another contest and ran it by these speakers and “ministers” they would say that Jesus’ speech and actions are those of a loser. But you have to ask yourself what churches would look like if they were filled with “losers” like that? You have to ask what Portsmouth would look like of our churches were filled with “losers”? There are two different ways to do church, the “successful way” and the “Jesus’ way.” You have to choose.
1.1 2.1 2.2 2.3 2.4 2.5 2.6 2.7 2.8 2.9 3.1 3.2 3.3 3.4 3.5 4.1 4.2 4.3 4.4 4.5 4.6 4.7 4.8 5.1 6.1 6.2 6.3 6.4 6.5 6.6 7.1 8.1 8.2 8.3 8.4 8.5 8.6 8.7 8.8 8.9 8.10 8.11 8.12 8.13 9.1 9.2 9.3 9.4 9.5 9.6 9.7 9.8 9.9 9.10 9.11 9.12 9.13 10.1 10.2 10.3 10.4 10.5 11.1 11.2 11.3 12.1 12.2 12.3 12.4 12.5 12.6 12.7 12.8 12.9 12.10 12.11 12.12 12.13 12.14 12.15 12.16 12.17 12.18 12.19 12.20 12.21 12.22 12.23 12.24 13.1 13.2 13.3 14.1 14.2 14.3 14.4 14.5 14.6 14.7 14.8 14.9 14.10 14.11 14.12 14.13 14.14 14.15 15.1 16.1 17.1 18.1 19.1 20.1
Pred vama je razmatranje evanđeoskog navještaja u misi Večere Gospodnje Bijaše pred blagdan Pashe. Isus je znao da je došao njegov čas da prijeđe s ovoga svijeta Ocu, budući da je ljubio svoje, one u svijetu, do kraja ih je ljubio. I za večerom je đavao već bio ubacio u srce Judi Šimuna Iškariotskoga da ga izda. A Isus je znao da mu je Otac sve predao u ruke i da je od Boga izišao te da k Bogu ide pa usta od večere, odloži haljine, uze ubrus i opasa se. Nalije zatim vodu u praonik i počne učenicima prati noge i otirati ih ubrusom kojim je bio opasan.Dođe tako do Šimuna Petra. A on će mu: »Gospodine! Zar ti da meni pereš noge?« Odgovori mu Isus: »Što ja činim, ti sada ne znaš, ali shvatit ćeš poslije.« Reče mu Petar: »Nećeš mi prati nogu nikada!« Isus mu odvrati: »Ako te ne operem, nećeš imati dijela sa mnom.« Nato će mu Šimun Petar: »Gospodine, onda ne samo noge, nego i ruke i glavu!« Kaže mu Isus: »Tko je okupan, ne treba drugo da opere nego noge – i sav je čist! I vi ste čisti, ali ne svi!« Jer znao je tko će ga izdati. Stoga je i rekao: »Niste svi čisti.« Kad im dakle opra noge, uze svoje haljine, opet sjede i reče im: »Razumijete li što sam vam učinio? Vi me zovete Učiteljem i Gospodinom. Pravo velite jer to i jesam! Ako dakle ja – Gospodin i Učitelj – vama oprah noge, treba da i vi jedni drugima perete noge. Primjer sam vam dao da i vi činite kao što ja vama učinih.« Općepoznato nam je da se na Veliki četvrtak slavi spomen-čin posljednje večere. Taj dan se smatra danom ustanovljenja euharistije u kojoj svi sakramenti pronalaze svoju puninu. Međutim, jeste li ikada obratili pažnju na evanđelje koje Crkva stavlja pred nas taj dan? Ivanov izvještaj posljednje večere. Ali u tom izvještaju euharistija se i ne spominje, nego se govori o Isusovu pranju nogu učenicima. Potpuno neobično! Zašto Ivan ne donosi riječi ustanove te zašto je toliko važan taj sami čin pranja nogu?! U ovomu radu pokušat ću dati kratak komentar na zadano evanđelje. Svi evanđelisti donose izviješće posljednje večere, pa tako i Ivan, ali samo u Ivanovu evanđelju nalazimo, unutar toga izviješća, događaj pranja nogu (Iv 13, 1-15) kojim započinje drugi dio Ivanova evanđelja, koji neki bibličari nazivaju knjigom časa ili proslave, jer došao je čas, proslavlja se Sin Čovječji. Prvo što možemo neobično primijetiti kad pročitamo ovo izvješće o posljednjoj večeri jest činjenica da svi sinoptici donose riječi ustanove (Mk 14, 22-24, Mt 26, 26-28, Lk 22, 19-20) dok se kod Ivana te riječi i ne spominju, pa ni sami opis ustanovljenja euharistije. Ovdje ne treba pomisliti da ona za Ivana nije bitna. Itekako, on ju je smjestio u govor o kruhu života (Iv 6, 51-58). A budući da je Ivanovo evanđelje najmlađe, Ivan podrazumijeva riječi ustanove kao općepoznate za kršćane, stoga ih i „ne ponavlja“. U govoru o posljednjoj večeri on stavlja teološki naglasak na pranje nogu, oproštajni govor te velikosvećeničku molitvu. No mi ćemo se zadržati samo na ovomu evanđeoskom ulomku, činu pranja nogu. Neki autori navode da ovaj ulomak treba podijeliti na tri dijela: Uvod (1 – 3), pranje nogu (4 – 11) te tumačenje čina (12 – 17). Uvod započinje: Bijaše pred blagdan Pashe (Iv 13, 1). Pred blagdan Pashe označava predvečerje toga blagdana koji je bio 14. nisana, jer je kod židova dan započinjao zalaskom sunca, tako da se po Ivanu večera slavila 13. nisana. Ovdje također dolazi do razmimoilaženja između Ivana i sinoptika. Ivan smješta posljednju večeru pred blagdan dok sinoptici na blagdan Pashe. Ovdje je riječ o različitim teološkim naglascima. Postoji više tumačenja same riječi pashe, ali mi ćemo se zadržati kod tumačenja vezana uz Izl 12, 23 koji govori o Jahvinu spasenjskom pothvatu u Egiptu kad je oslobodio potlačeni izraelski narod, a kaznio tlačitelje. Pasha bi bila spomen-čin (nije samo spomen na taj događaj nego aktualizacija toga događaja, jamac da će Bog i dalje pomagati Izraelu) svih Jahvinih spasenjskih djelā oslobođenja, koji su Izraelci trebali slaviti svake godine. Prvenstveno se odnosilo na oslobođenje iz egipatskoga ropstva. Kasnije je dobivalo dublji teološki smisao, pa se tako odnosilo i na oslobođenje iz babilonskoga sužanjstva, pa oslobođenje kao takvo od svakoga zla i zlih sklonosti, pri čemu bi Egipat i Babilon bili simboli svih tih zala, a malo prije Isusova vremena to se značenje proširilo na mesijanski i eshatološki smisao kad se iščekivao Mesija koji će u konačnici zauvijek pobijediti zlo. Upravo u tom ozračju shvaćanja Pashe evanđelisti pišu svoja evanđelja. Sinopticima je stalo da naglase kako je upravo s Kristom započela savršenija Pasha, koja sada postaje euharistija, u kojoj slavimo konačnu pobjedu nad zlom, dok Ivan želi staviti naglasak na Isusa kao pashalno janje koje se žrtvovalo na oproštenje grijeha. To janje koje je bez mane, kojem se nijedna kost ne smije slomiti, trebalo se žrtvovati u predvečer Pashe. Međutim, Krist sada postaje to pashalno janje, koji je po Ivanu upravo u predvečer Pashe na križu u punini uzeo na sebe sve naše grijehe, jednom zauvijek. „Isus je znao da je došao njegov čas da prijeđe s ovoga svijeta Ocu, budući da je ljubio svoje, one u svijetu, do kraja ih je ljubio.“ Sudeći po nekim autorima ova bi se rečenica mogla smatrati svojevrsnim uvodom u događaj muke, smrti i uskrsnuća. Ivan navodi kako je Isus znao da je došao njegov čas. Taj čas se spominje na više mjesta u Ivanovu evanđelju: U Kani Galilejskoj kada Isus govori majci: …još nije došao moj čas. (2, 4) te u 7, 30 i 8, 20 gdje se također navodi da nije došao njegov čas. Sada je napokon došao taj čas i Isus ga svjesno i slobodno prihvaća, čas proslave. Autor je htio naglasiti da Isusova sudbina muke i smrti nije bila neki neizbježni prirodni proces koji se nužno morao dogoditi, nego da je Isus tu suveren. Međutim, s druge strane, u tom času posljednju riječ nema smrt, nego je taj čas upravljen k Isusovu prijelazu k Ocu. Smrt je slobodan izbor na koji se Isus odlučuje radi spasenja onih koje je ljubio, dokraja ih je ljubio. Bibličari tvrde da je ovdje važna i riječ svoje. Ona stoji u blagoj suprotnosti s Iv 1, 11, gdje se kaže kako Isus: K svojima dođe, i svoji ga ne primiše. Ovdje se događa prevrat. Krist se predaje i za one koji ga ne primiše. Mogli bismo domišljato reći da je to svojevrsna Kristova osveta ljubavi. Dalje se pak govori o Judinoj izdaji. Naglašava se da je Juda zapravo bio pod utjecajem, nadahnućem sotone, koji je zarobio njegovo srce, a o čemu se piše i ranije u evanđelju (6, 70). Ivan želi naglasiti da izdaja Boga ne može biti samo čovjekovo djelo. Tako da su sotona i Isus glavni akteri radnje u ovoj situaciji. Počela je ona konačna borba. Idući redak opet želi istaknuti da je Isus slobodan u svojoj odluci kada kaže da je Isusu Otac sve predao u ruke i da je od Boga izišao te da k Bogu ide. Krist posjeduje svu vlast, napose vlast nad životom i smrti (to nije nešto u čemu bi udjela imao njegov Neprijatelj), nego on polaže svoj život za ljubljene da bi ga opet uzeo (10, 18). Sloboda i ljubav. Vratimo se na večeru. Događa se nešto što je silno zaprepastilo njegove učenike. Krist, Učitelj i Gospodin, prekida večeru. Mora biti nešto važno, a to je pranje nogu. Isus usta od večere, odloži haljine, uze ubrus i opasa se. Nalije zatim vodu u praonik i počne učenicima prati noge i otirati ih ubrusom kojim je bio opasan. Odlaže haljine (ovdje se misli na ogrtač) kako bi lakše učinio ono što je naumio. Zatim uzima ubrus kojim su se služile sluge za takav posao i opasuje se da ne isprlja haljinu. Ulijeva vodu u umivaonik koji je također služio za tu svrhu i stane učenicima prati noge. Pranje nogu se uobičavalo prije objeda kako bi se uzvanicima izrazilo gostoprimstvo. Ali vidimo da se to ovdje događa u sredini objeda, čime se naglašava važnost samoga čina. Zatim, nikada domaćin, gospodar, ne bi vršio tu službu nego rob, ili pak u širem smislu sin ocu ili žena mužu, ali nikako Učitelj, Gospodar, svojim učenicima. Stoga je u potpunosti opravdana Petrova reakcija kada se silovito usprotivio protiv takva čina. Ovaj i još neke dijelove bibličari nazivaju „ivanovski nesporazum“ koji se javlja na još mjesta u evanđelju (Nikodem 3, 3, Samarijanka 4, 10-14, Toma 14, 5), a radi se o nerazumijevanju smisla Kristovih riječi. Međutim, Isusove misli su uperene prema onozemaljskom, stoga i govori Petru da ne shvaća, ali da će kasnije shvatiti, jer još ne bijaše sišao nad Petra i ostale apostole Duh Istine koji će ih poučiti svim stvarima i podsjetiti na sve što im je Isus rekao (Iv 14, 26). Nadalje, nakon Isusova odgovora da neće imati djela s njim ako ga ne opere, Petar postupa poput maloga djeteta. On pod svaku cijenu želi ostati u prijateljstvu s Isusom, zato traži da ga u potpunosti opere. Na ovaj zahtjev Isus odgovara da Tko je okupan, ne treba drugo da opere nego noge – i sav je čist! Oko ove rečenice postoje različita tumačenja. Jedni smatraju da ovu rečenicu treba smatrati kao govor o fizičkoj čistoći, a tek kasnije prošireno o duhovnoj čistoći apostola. Naime, kada bi se dolazilo na neke svečanosti gosti bi se redovito okupali, bili bi čisti, a jedino bi im se noge isprljale od pijeska. Drugi drže da se ovdje radi o dvije stvarnosti: jedna je krštenje (pod riječju okupan misli kršten) a druga je opraštanje grijeha (pod riječju oprati odnosi se na prakticirano opraštanje grijeha). Treći pak da se spasenje koje Isus nudi može postići samo u cjelini, a ne djelomično. Ono što je ključno je to da nijedno od ovih tumačenja nije kontradiktorno. Nadalje nastavlja: Niste svi čisti. Ovdje je smjerao na Judu. Također neki navode ovo kao dokaz da pranje nogu nije obred očišćenja nego samo primjer, jer je Isus i Judi oprao noge, a on ipak nije čist. Nakon drugoga dijela slijedi tumačenje čina (12 – 17). Isus se vraća i pita učenike razumiju li njegovu gestu? On koji je Gospodin i Učitelj postao je radi njih sluga, onaj koji je najmanji. Na tragu prije rečenoga gostoprimstva, ovim svojim činom pokazuje da prihvaća, ljubi i poštuje sve, pa i onoga koji će ga izdati (13, 11). S druge pak strane ovo je Isusov čin-primjer kako se učenici trebaju vladati jedni prema drugima. Ne radi se samo o primjeru, nego o primjeru koji obvezuje. Primjer sam vam dao da i vi činite kao što ja vama učinih (13, 15). Zbog Isusova primjera učenici moraju nastaviti djelo služenja, jer nije sluga veći od gospodara niti poslanik od onoga koji ga posla (13, 16). Ne odnosi se ovo na doslovno pranje nogu, nego na svaku vrstu služenja. Ovo je jedan od najboljih primjera Isusove poniznosti, a ujedno i najbolji odgovor učenicima koji su se prepirali tko je najveći među njima (Mk 9, 34). Isus izvrće ljudski red vrednovanja. Počinje obrnuta logika, ali logika kojoj je kriterij sam Krist. Zadnja rečenica je jamac Učiteljeve nagrade ukoliko njegov zahtjev bude uslišan: Ako to znate, blago vama budete li tako i činili! Što bi ovo drugo bilo nego da će imati dijela s Njim, a imati dijela s Njim znači biti dionici njegove nebeske proslave. Ovo se odnosi i na nas, pa blago i nama budemo li tako činili. Literatura koju sam pri radu upotrebljavao: -Ivan DUGANDŽIĆ, Evanđelje ljubljenog učenika, Kršćanska sadašnjost, Zagreb, 2012. -Joachim GNILKA, Teologija Novoga zavjeta, KS, Zagreb, 1999. -Felix PORSCH, Ivanovo evanđelje, KS, Zagreb, 2002. -Augustin AUGUSTINOVIĆ, Povijest Isusova (Povijesna sinopsa evanđelja), Teološka biblioteka Sarajevo i KS, Sarajevo, 1984. -Adalbert REBIĆ, Biblijski i crkveno-povijesni vidovi euharistije i križa, KS, Zagreb, 2005.