http___christiansonunm.org_1-john-19_.xml
http___fst.ba_view-more_content_123_part_0_1.xml
1.1 1.2 1.3 2.1 2.2 2.3 2.4 2.5
God is light, and in Him there is no darkness at all! Oh, how we love within His presence to dwell! In this light we enjoy a constant cleansing within – From every sin! In 1 John 1:9 we see that, ” If we confess our sins, He is faithful and righteous to forgive us our sins and cleanse us from all unrighteousness.” Hallelujah, God has provided the way for us to be forgiven. All we need to do is confess. Whatever we’ve done, it’s not a matter of promising to be better or feeling bad. We simply need to open to the Lord and confess to Him, then “He is faithful and righteous to forgive us our sins and cleanse us from all unrighteousness.”
1.1 1.2 1.3 1.4 1.5 1.6 1.7 1.8 1.9 1.10 1.11 1.12 1.13 1.14 1.15 1.16 1.17 1.18 1.19 1.20 1.21 1.22 1.23 1.24 1.25 1.26 1.27 1.28 1.29 1.30 1.31
U vremenu došašća jedna od važnijih priprema koju obavljamo pred Božić jest sakrament ispovijedi u kojem propitujemo sebe i svoju savjest. Kod mnogih katolika postoji jedno krivo i duboko uvjerenje o čistoj i nečistoj savjesti. Mnogi naime smatraju da je čista savjest ures dobrog vjernika i da je ponekad dovoljno reći Moja je savjest čista i da ta rečenica vrijedi kao potvrda vlastite bezgrešnosti. No, treba imati u vidu da je čista savjest najčešće uspavana savjest. U tom slučaju trebamo znati prema kome i prema čemu mjerimo čistoću ili nečistoću svoje savjesti. Ukoliko je mjerimo prema drugima ili prema nekim svojim kriterijima, možda je onda i možemo smatrati čistom, ali ako je stavimo u odnos prema Bogu stvari se uvelike mijenjanju, jer pred Bogom naša je savjest uvijek nečista. Ljudska je savjest najosjetljiviji organ duha. Kao i sve što je osjetljivo, tako je i savjest vrlo krhka. Lomljiva je toliko da ju je lako ušutkati i učiniti nijemom. Mi u svom prosječnom kršćanstvu olako povjerujemo da je savjest glas koji nam ne da mira i da nas naša savjest progoni nakon počinjenog zla. U stvarnosti, savjest nas progoni samo ako je mi ne prisilimo na šutnju. A sva je nesreća u tome što mi svoju savjest možemo ušutkati. Ona može zanijemiti, prestati govoriti, povući se pred našim opravdanjima i izgovorima. Kad je jednom ušutkamo, ona se poslije teško javlja i mi onda nijemu savjest zamijenimo mirnom. Stoga se zavaravamo i mislimo da nam je savjest čista. Znamo da nije lako pogledati u lice svojim pogreškama, svom zlu i svojim grijesima. No, kršćanstvo u svom srcu čuva pravilo odnosa prema Bogu koje je sadržano u Prvoj poslanici svetog Ivana apostola. U njemu stoji Reknemo li da grijeha nemamo, sami sebe varamo i istine nema u nama. Ako priznamo grijehe svoje, vjeran je on i pravedan: otpustit će nam grijehe i očistiti nas od svake nepravde. Pogledamo li malo oko sebe primijetit ćemo što su ljudi bolji to su svjesniji svojih grijeha. Vrijedi i obratno: što su gori savjest im je mirnija. To znači da s porastom naše zloće raste i nijemost savjesti, a s porastom dobrote raste njezina osjetljivost. Stoga je razumljivo kako to da najveći zločinci neprestano ponavljaju da se ne osjećaju krivim, da im je savjest mirna, a da sveci, s druge strane, neprestano vide svoju grešnost. Naravno, sve ovisi u kojem i čijem svjetlu promatramo svoj život. Promatramo li se u svjetlu Boga, vidjet ćemo nepremostivo razliku njegove svetosti i svoje grešnosti. Promatrati sebe pred Bogom znači ispitivati svoju savjest. Također treba imati u vidu da Bog nije sudac, nego Otac, da ne optužuje nego opravdava, da ne osuđuje, nego ljubi. Bogu nije stalo do naših grijeha. Njemu je stalo do nas i do istine, do toga da mi sebe vidimo u istini. Istinski odnos s Bogom počinje u trenutku spoznaje sebe pred Bogom, u trenutku u kojemu uviđajući svoj grijeh, da je Božja ljubav veća od našeg srca. Stoga nečista savjest nije znak udaljenosti od Boga, nego znak da smo obasjani njegovim svjetlom.