http___fontesistrie.eu_editorial_2.xml
http___fontesistrie.eu_hr_na_C4_8Dela_1.xml
1.1 1.2 1.3 1.4 2.1 3.1 4.1 4.2 4.3 4.4 4.5 4.6 4.7 5.1 6.1 6.2 7.1 8.1 9.1 10.1 11.1 12.1 13.1 14.1 15.1 16.1 16.2 16.3 17.1 17.2 17.3 17.4 18.1 19.1 19.2 19.3 20.1 20.2 20.3 20.4 20.5 20.6 20.7 21.1 21.2 22.1 22.2 23.1 24.1 25.1 26.1 27.1 28.1 29.1 30.1 31.1 31.2 32.1 33.1 34.1 35.1 36.1 37.1 38.1 38.2 39.1 40.1 41.1 42.1 43.1 44.1 45.1 46.1 47.1 48.1 49.1 50.1 51.1 52.1 53.1 54.1 55.1 56.1 57.1 57.2 58.1 58.2 59.1 59.2 60.1 60.2 61.1 62.1 62.2 63.1 63.2 64.1 64.2 65.1 65.2 66.1 67.1 68.1 68.2 69.1 69.2 70.1 70.2 71.1 71.2 72.1 72.2 72.3 72.4 73.1 73.2 74.1 74.2 75.1 75.2 76.1 76.2 77.1 77.2 78.1 78.2 79.1 79.2 80.1 80.2 81.1 81.2 82.1 82.2 83.1 84.1 84.2 85.1 86.1 87.1 87.2 88.1 88.2 88.3 89.1 89.2 90.1 90.2 91.1 92.1 93.1 94.1 95.1 96.1 97.1 98.1
One of the main disadvantages of the current state of Istrian source editing (ecdotics) is the fact that there is no single unifying set of editorial principles governing the editions of the sources. For example, the transcription principles of Vincenzo Joppi, the editor of some of the seminal sources for the history of medieval Istria, differ greatly from those of Antonio Stefano Minotto. Moreover, although working in the middle of the 19th century, the period in which scientific methods of source criticism were already established, Pietro Kandler relied on heavily outdated editorial principles; the historian from Trieste even took it upon himself to “correct” medieval authors by, for example, adding diphthongs to nouns and adjectives or even changing the tenses of verbs and their moods from indicative to subjunctive. From the present day's perspective, such editorial principles are atrocious and utterly unacceptable. Therefore, one of the key goals of the project is not only to collect all the editions of the primary sources pertaining to medieval Istria in one place, but also to edit the transcriptions according to a single set of editorial principles according to contemporary lege artis. Having consulted several seminal publications dedicated to editing medieval sources, such as Robert B. C. Huygens, Ars edendi: A Practical Introduction to Editing Medieval Latin Texts (Turnhout 2000), Jakov Stipišić, Pomoćne povijesne znanosti u teoriji i praksi [Auxiliary Sciences of History in Theory and Practice] (Zagreb 31991), Henry Ansgar Kelly, “Uniformity and Sense in Editing and Citing Medieval Texts,” Medieval Academy News 148 (Spring 2004): pp. 8-9, Alessandro Pratesi, “Una questione di metodo: l'edizione delle fonti documentarie,” in Pratesi, Tra carte e notai: Saggi di diplomatica dal 1951 al 1991 (Rome 1992), pp. 7-31, and, most notably, Paolo Cammarosano, L'edizione dei documenti medievali: Una guida pratica (Trieste 2011), the editorial principles have been set out as following: Every entry is given a unique signature, often (but not necessarily) consisting of a year plus two to three letters (e.g. 1210_OIV standing for the year 1210 and Emperor Otto IV). These entries are then chronologically sorted from the oldest to the youngest, from volume 1 to volume 6. The reason why the entries are not simply given a number, such as doc. 1 or doc. 78, lies in the fact that there are numerous unedited sources pertaining to the history of medieval Istria that will be systematically edited and entered into the database as part of the project. Therefore, adjacent entries today could in a matter of a year become quite distant from each other due to the editions of new, previously unknown sources. In order to avoid constantly having to renumber the documents every time new editions are published and introduced to the database, the current system of unique signatures is put in place, allowing for greater flexibility and consistency in citing the database entries. After having been assigned its unique signature, every entry is then edited according to these fields: - Era — gives the number of the chronologically ordered volume of the respective source edition, from vol. 1 to vol. - Series — classifies the entry in one of the several series of sources, of which the principal ones are - Diplomata (for various acts of public and private nature such as imperial privileges, donations, etc.); - Scriptores (for excerpts from various narrative sources such as chronicles or hagiographies); - Leges (for legal sources such as statutes, ordinances, or tax rolls); - Acta Veneta (for documents of Venetian constitutional bodies such as the Senate or the Great Council); - Acta Patriarchalia (for the documents of the constitutional bodies of the Patriarchate of Aquileia such as the Friulian Parliament); - Acta notariorum (for the entries featured in notarial books of imbreviatures); - Acta potestatum (for the entries featured in the books of the rectors of Istrian communes); - Regesta (for the entries featured in historical collections of regesta such as the famed Thesauri claritas, the inventory of the documents of the Patriarchate of Aquileia composed in the last quarter of the 14th century). - Date — gives the dating of the document. Dating will always be provided in the following format: day (if known), month (if known), and year (according to the Common Era dating). Sometimes a relative date will be given if a more detailed dating is not possible (e.g. "between 575 and 582"). - Place — features the toponym of the place where the document was issued. This toponym will always follow the conventions of the country to which the place belongs to in the present day. For example, Civitas Austrie will be rendered as Cividale, not Čedad; Iustinopolis will be rendered as Koper, not Capodistria or Kopar; Mugla will be rendered as Muggia, not Milje, etc. Even the places that have an official English toponym (e.g. Venice for Venezia and Vienna for Wien) will not be excepted from this rule in this particular field. - Regesta — offers a brief summary of the document's contents. - Subjects — indexes key historical actors featured in the document in order to make them easily searchable throughout the database. For example, a donation charter issued by the Emperor Henry IV to patriarch Ulrich of Aquileia will feature both persons under this field; by clicking on the name of any subject listed under this field, the user will be taken to a list of all the documents that feature this particular historical subject. Without exceptions, the names featured in this field will always be written in Latin (e.g. Henricus IV, rex Romanorum, imperator Imperii Romanorum for King Henry IV; Wodalricus I, de domo comitum de Wimmare et Orlagemunde, marchio Carniolae, marchio Istriae, for Margrave Ulrich I of Weimar-Orlamünde; Iustinopolis, commune, for the Commune of Koper, etc.) - Source — features the physical location of the codex optimus, primary source upon which the transcription is made. Thus, the type of edition favored in the database is the so-called "best-manuscript edition" and not the "Lachmannian critical edition". If the document is fully preserved in the well-preserved, fully readable original, the field will not feature the locations of later copies; if the source is preserved only in later copies, the field will usually list only the most representative copies that are closest to the lost original. Originals are always marked and referred to as A, the copies as B, C, D, etc. Sometimes, especially with very old editions, locating the original is very difficult as editors would simply put "from the Archive in Vienna" or "from the Venetian archives" instead of providing more details. One of the goals of the project is to offer as detailed information as possible in this field, but it will take time before all the entries feature detailed information in this field. Also, some original sources have been lost since the times of 18th- or 19th-century editors. - Previous Editions — features the publication of the best edition of the document from which the transcription of the source is used and adjusted according to these editorial principles. The field will not necessarily feature all the existing editions of the document, but only the editor's selection. - FIM Edition — states what type of edition is published in the database. These can be: - Diplomatic: an edition based on the original or best manuscript (the most common type of edition in FIM); - Reconstructive: a Lachmannian type critical edition whereby a lost original is reconstructed based on later manuscript traditions; - Adapted Replica: a copy of the edition referenced in the Previous Editions field edited according to conventions here outlined (only in those cases where the editor has not yet been able to find and/or consult the manuscript). - Transcription — features the transcription of the source's contents and follows these conventions: - Editor's interpolations are put inside square brackets [] - Parts of the text judged to be later interpolations are put inside chevrons ⟨⟩ - Text originally written on the margins of a manuscript is put inside angle brackets - Illegible part(s) of the text are rendered with three dots and put inside the square brackets [...] - If a part of the text is omitted from the edition, this is signaled by om. (omissa, omittitur) inside of square brackets [om.] - Empty spaces left between words in the manuscript are referenced by three consecutive underscores ___ - Absolute fidelity to the lexical, grammatical, and syntactical forms of the original; absolutely no “corrections” of the authors’ Latin whatsoever. - If dots appear in the manuscript, they are rendered as such in the transcription, but only up to five dots; anything upwards of five dots is always rendered as five dots. - The letter “u” or “v” is rendered as a “v” when standing for a consonant sound and as a “u” when standing for a vowel. - All the cases of “j” are rendered as an “i”. - All the cases of a “y” at the end of a word standing for “ii” are rendered as “ii”. - The numbers, where the editor can consult the original document, are not expanded and written out; IVor in the original standing for the cardinal number four (4) is rendered as “IVor”, just like XIIcima standing for the ordinal number twelfth (12th) is rendered as “XIIcima”. Arab numerals are also not expanded and written out. - Absolutely all the other contractions and abbreviations are expanded. - Words or passages written in capital letters or in litterae elongatae are placed between two double daggers: ‡verba in litteris elongatis scripta‡. - Standard graphical signs are rendered as follows: - “(S)” for a handwritten sign of the witnesses; - “(SN)” for a sign of the scribe or notary, - “(SC)” for a Chrismon or a sign of the cross; - “(SM)” for a monogram of a sovereign king or emperor; - “(SR)” for a signum recognitionis; - “(SI)” for an impressed seal (sigillium impressum); - “(SP)” for a hanging seal (sigillium pendens); - “(SI D)” for an impressed seal that subsequently fell off (sigillium impressum deperditum); - “(SP D)” for a hanging seal that subsequently fell off (sigillium pendens deperditum); - “(R)” for a papal rota; - “(BV)” for the papal Bene valete monogram; - “(+)” for the symbol designating the accepted proposals voted for in the Venetian councils. - Capitalization is regularized and follows present day conventions; titles of offices and ranks are not capitalized (e.g. imperator, rex, marchio, patriarcha, episcopus, etc.), but the titles of institutions and geo-administrative regions are capitalized (e.g. Imperium, Regnum, Marchionatus, Patriarchatus, Episcopatus, etc.); adjectives derived from proper nouns are capitalized (e.g. patriarcha Aquileiensis, denarii Veronenses, etc.); names of days and months are not capitalized (e.g. die veneris, undecima mensis madii); the noun Deus and all the nouns and pronouns standing for Deus and Iesus are capitalized (quod Deus avertat, anno Eius nativitatis, anno Dominice incarnationis, in nomine Patris, Filii et Spiritus Sancti, etc.); adjectives qualifying sainted or beatified persons are not capitalized (sancti Fortunatus et Hermagoras, sanctus Maurus, beatus Bertrandus, beata virgo Maria, etc.); when standing for the community and not a specific building the noun Ecclesia is always capitalized. - Modern punctuation is introduced; reported speech is always preceded by a colon and put between quotation marks (Et dixit Vantus Iohanne: “Va con Dio.”). - In cases where a document is a mere derivative of an earlier source, the identical parts in the derived document are rendered in petite fonts, the missing parts are marked by a star (*) and the original parts are written in standard font. - Critical apparatus — gives various notes on the text of the manuscript and, in cases of a critical edition based on a number of different manuscripts, lists readings from other copies. The abbreviations used in the apparatus criticus are the following: add. – addidit / aditio man. – alia manus canc. – cancellavit cf. – confer coni. – coniecit / conicimus / coniectura def. – deficit des. – desinit dub. – dubitanter / lectio dubia – edidit / editio – emendavit / emendatio eras. – erasit ex corr. – ex correctione exp. – expunxit expl. – explicit in marg. (d. / inf. / sin. – in margine (dextra / inferiore / sinistra / superiore) incip. – incipit inf. (l) – infra (lineam) inv. – invertit iter. – iteravit lac. – lacuna lit. – litura / liturae leg. – legit / legimus lect. – lectio man. – manus recentior obsc. – obscurum (difficile legitur) – omisit (in) ras. – (in) rasura sec. – secundum – sequens (sequentes) fort. – fortasse sig. abbr. – signum abbreviationis sup. – supra (lineam) Vulg. – Vulgata Sacrae Scripturae interpretatio - Translation — provides either a published or (yet) unpublished translation of the document’s contents into English, Italian, and/or Croatian; the translation is planned only for documents of particular importance for the historical trajectory of Istria in order to make them accessible to a broader audience, such as pupils and students; the sources of published translations are always cited. - Mapped toponyms — displays the toponyms mentioned in the document on a contemporary map via Google Maps interface. - Medieval recollections — provides the texts of medieval regesta of the edited document or the narrative descriptions of the events featured in the document by medieval chroniclers. - Selected bibliography — lists key publications dealing with the edited source. - Editor’s notes — provide additional information regarding various aspects of the edited source. - How to cite — suggests one possible way of referencing the database entry in the critical apparatus. - Facsimile — displays the digital reproduction of the primary source upon which the edition is based. - Image source and info — gives detailed information on the source of the image and its copyright, as well as on all the additional markup done by the editor (usually a red line signaling the exact part of the manuscript folio that is transcribed).
1.1 1.2 1.3 1.4 2.1 3.1 3.2 4.1 4.2 4.3 4.4 4.5 5.1 6.1 7.1 8.1 9.1 10.1 11.1 12.1 13.1 14.1 15.1 16.1 16.2 16.3 17.1 17.2 17.3 18.1 19.1 19.2 19.3 19.4 19.5 20.1 20.2 20.3 20.4 20.5 20.6 20.7 21.1 21.2 22.1 22.2 23.1 24.1 25.1 26.1 27.1 28.1 29.1 30.1 31.1 32.1 33.1 34.1 35.1 35.2 35.3 36.1 37.1 38.1 38.2 38.3 38.4 38.5 38.6 38.7 38.8 39.1 39.2 39.3 40.1 41.1 41.2 42.1 42.2 43.1 43.2 44.1 44.2 45.1 46.1 46.2 47.1 47.2 48.1 48.2 49.1 49.2 50.1 51.1 52.1 52.2 53.1 53.2 54.1 54.2 55.1 55.2 56.1 56.2 56.3 56.4 57.1 57.2 58.1 58.2 59.1 59.2 60.1 60.2 61.1 61.2 62.1 62.2 63.1 63.2 64.1 64.2 65.1 65.2 66.1 66.2 67.1 68.1 68.2 69.1 69.2 70.1 71.1 71.2 72.1 72.2 73.1 73.2 74.1 74.2 75.1 76.1 77.1 78.1 79.1 80.1 81.1 82.1
Jedan od glavnih nedostataka trenutnog stanja objavljivanja istarskih povijesnih izvora (egdotike) je činjenica da ne postoji jedinstveni, unificirani komplet priređivačkih načela po kojemu bi se uređivale objave izvornog materijala. Na primjer, transkripcijska načela Vincenza Joppija, , priređivača nekih od ključnih izvora za povijest srednjovjekovne Istre, uvelike se razlikuju od onih Antonija Stefana Minotta. Štoviše, iako je radio sredinom 19. stoljeća, u periodu u kojem je već vladao znanstveni pristup kritici povijesnih vrela, Pietro Kandler Štoviše, iako je radio sredinom 19. stoljeća, u periodu u kojem je već vladao znanstveni pristup kritici povijesnih vrela, Pietro Kandler se oslanjao na izuzetno zastarijele priređivačke principe; tršćanski je povjesničar čak samovoljno dozvoljavao "ispravljati" srednjovjekovne autore tako što je, primjerice, dodavao diftonge imenicama i padežima ili čak mijenjao glagolska vremena ili načine iz indikativa u konjunktiv. Iz današnje perspektive, ovakva su priređivačka načela grozna i posve neprihvatljiva. Stoga je jedan od glavnih ciljeva projekta ne samo prikupljanje svih edicija povijesnih izvora koji se tiču srednjovjekovne Istre, već i uređivanje transkripcija prema jedinstvenom sustavu priređivačkih načela sukladno sa suvremenim načelima struke (lege artis). Nakon konzultacije nekolicine ključnih publikacija posvećenima priređivanju srednjovjekovnih povijesnih vrela, poput knjige Roberta B. Huygensa, Ars edendi: A Practical Introduction to Editing Medieval Latin Texts (Turnhout 2000), Jakova Stipišića, Pomoćne povijesne znanosti u teoriji i praksi (Zagreb 31991), članka Henryja Ansgara Kellyja, “Uniformity and Sense in Editing and Citing Medieval Texts,” Medieval Academy News 148 (2004): 8-9 i, najbitnije, priručnika Paola Cammarosana, L'edizione dei documenti medievali: Una guida pratica (Trst 2011), odlučena su sljedeća priređivačka načela: Svakom dokumentu je dodijeljena jedinstvena signatura, često (ali ne i nužno) sastavljena od godine i dva do tri slova (npr. 1210_OIV što bi stajalo za 1210. godinu i cara Otona IV.). Dokumenti se potom sortiraju kronološki od najstarijeg do najmlađeg i razvrstavaju u jedan od šest svezaka. Razlog zbog čega se dokumentima ne daje standardna, uobičajena signatura (npr. dokument br. 1, ili br. 78) leži u činjenici da postoje brojni neobjavljeni i dosada nepoznati povijesni izvori koji se tiču srednjovjekovne Istre koji će se sustavno priređivati i upisivati u bazu podataka putem projekta . Stoga, dokumenti koje se u jednom trenutku budu nalazili jedan do drugoga mogu već sljedeće godine biti podosta odvojeni poradi priređivanja novih, prethodno nepoznatih povijesnih izvora. Kako bi se izbjeglo učestalo renumeriranje upisanih dokumenata svaki put kada se naiđe na novi povijesni izvor, pribjeglo se opisanom sistemu dodjeljivanja jedinstvenih signatura koji omogućuje veću fleksibilnost i konzistenciju prilikom citiranja baze podataka u kritičkom aparatu. Nakon pripisane jedinstvene signature, svaki dokument priređen je prema sljedećim poljima: - Razdoblje — daje broj sveska, određen kronološki od 1. do 6., u koji dokument spada. - Serija — klasificira dokument u jednu od nekolicine serija od kojih su glavne - Diplomata (za raznolike javne i privatne isprave poput imperijalnih privilegija i darovnica, itd.); - Scriptores (za izvatke iz različitih narativnih vrela poput kronika i hagiografija); - Leges (za pravne izvore poput statuta, propisa i urbara); - Acta Veneta (za dokumente konstitucionalnih tijela Mletačke Republike, poput Senata ili Velikog Vijeća); - Acta Patriarchalia (za dokumente konstitucionalnih tijela Akvilejskoga patrijarhata, poput Furlanskog parlamenta); - Acta notariorum (za zabilješke iz notarskih knjiga imbrevijatura); - Acta potestatum (za zabilješke iz knjiga upravitelja istarskih komuna); - Regesta (za unose iz povijesnih zbirka regesta poput čuvenog djela Thesauri claritas, inventara dokumenata Akvilejskog patrijarhata sastavljenog u zadnjoj četvrtini 14. stoljeća). - Datum — donosi dataciju dokumenta u sljedećem formatu: dan (ukoliko je poznat), mjesec (ukoliko je poznat) i godina (ukoliko je poznata, uvijek prema sustavu Nove ere). Ponekad, ukoliko je nemoguće odrediti preciznije, dat će se samo relativna datacija (npr. "između 575. i 582. godine"). - Mjesto — daje toponim mjesta u kojemu je dokument izdan. Taj toponim je uvijek zabilježen prema konvencijama države u kojoj se mjesto danas nalazi. Na primjer, Civitas Austrie bit će naveden kao Cividale, ne kao Čedad; Iustinopolis kao Koper, ne kao Capodistria ili Kopar; Mugla kao Muggia, ne kao Milje, itd. - Regest — nudi kratak sadržaj dokumenta. - Subjekti — polje indeksira ključne povijesne sudionike koji se javljaju u dokumentu kako bi ih se moglo lako pretraživati kroz bazu podataka. Na primjer, donacijska isprava koju je izdao car Henrik IV akvilejskom patrijarhu Ulriku imat će obje osobe izlistane u ovom polju; klikom na bilo kojeg lika izlistanog u ovom polju korisnik pristupa posebnoj stranici na kojoj su indeksirani svi dokumenti u kojima se ta osoba pojavljuje. Bez iznimaka, imena izlistana u ovom polju uvijek su pisana na latinskom (npr. Henricus IV, rex Romanorum, imperator Imperii Romanorum za rimskog kralja i kasnijeg cara Svetog Rimskog Carstva Henrika IV.; Wodalricus I, de domo comitum de Wimmare et Orlagemunde, marchio Carniole, marchio Istrie, za markgrofa Ulrika I. Weimar-Orlamündea; Iustinopolis, commune, za koparsku komunu, itd.). - Izvornik — daje fizičku lokaciju na kojoj se nalazi codex optimus, izvor na temelju kojega se priređuje transkripcija. Stoga, privilegirana vrsta izdanja u ovoj bazi podataka je takozvana "priredba na temelju najboljeg rukopisa", a ne "Lachmannovska kritička priredba". Ako je dokument u potpunosti sačuvan u dobro očuvanom, potpuno čitljivom izvorniku, polje neće sadržavati mjesta kasnijih kopija; ako je izvor sačuvan samo u kasnijim prijepisima, u polju će se obično navesti samo najreprezentativnije kopije koje su najbliže izgubljenom izvorniku. Izvornici su uvijek označeni kao A, kopije kao B, C, D itd. Ponekad, naročito kod vrlo starih izdanja, lociranje originala je vrlo teško jer bi priređivački jednostavno napisali "iz arhiva u Beču" ili "iz mletačkih arhiva" umjesto detaljnijih navoda. Jedan od ciljeva projekta je i navođenje što je moguće više informacija u ovom polju, no bit će potrebno puno vremena prije negoli svakom unosu bude pripisane detaljne informacije u ovom polju. Također, neki su izvornici koji su bili dostupni priređivačima 18. i 19. stoljeća danas izgubljeni. - Prethodna izdanja — daje naslove publikacija u kojoj se nalaze najbolja dosadašnja izdanje dokumenta. Polje nužno ne sadrži sve postojeće edicije izvora, već samo urednikovu selekciju. - FIM izdanje — navodi koja je vrsta izdanja objavljena u bazi podataka. To mogu biti: - Diplomatsko: izdanje temeljeno na izvorniku ili najboljem rukopisu (najčešći tip izdanja u FIM-u); - Rekonstruktivno: lahmannski tip kritičkog izdanja u kojemu se izgubljeni izvornik rekonstruira na temelju kasnijih rukopisnih tradicija; - Prilagođena kopija: prijepis izdanja na koje se upućuje u polju Prethodna izdanja, uređen prema dolje navedenim konvencijama (samo u slučaju kada urednik još nije uspio pronaći i / ili pregledati rukopis). - Transkripcija — daje prijepis sadržaja izvornika i prati sljedeće egdotičke konvencije: - Interpolacije urednika stavljene su u uglate zagrade [] - Tekst izvorno pisan na margini rukopisa stavljen je u šiljaste zagrade - Nečitljivi dijelovi teksta iskazani su trotočjem unutar uglatih zagrada [...] - Posvemašnja vjernost leksičkim, gramatičkim i sintaktičkim formama izvornika; nikakva „ispravljanja“ latinskog jezika srednjovjekovnih autora. - Ukoliko se točkice (u formi trotočja) pojavljuju u rukopisu, one su prikazane kao takve u transkripciji, ali samo do pet točkica; sve iznad pet točkica prikazano je kao pet točkica. - Slovo „u“ ili „v“ transkribirano je kao „v“ kada stoji za konsonant te kao „u“ kada stoji za samoglasnik. - Svi slučajevi slova „j“ transkribirani su kao „i“. - Svi slučajevi slova „y“ na kraju riječi kada stoje za „ii“ transkribirani su kao „ii“. - Brojevi, u slučaju kada se konzultira sam izvornik, nisu razrješavani i ispisani. Primjerice, IVor u izvorniku koji stoji za glavni broj četiri je transkribiran kao „IVor“, baš kao što je XIIcima u izvorniku koji stoji za redni broj dvanaest transkribiran kao „XIIcima“. Arapske brojke također nisu ispisane. - Apsolutno sve ostale kratice i kontrakcije su razriješene i ispisane. - Uobičajeni grafički znaci transkribirani su na sljedeći način: „(S)“ za rukoznak svjedoka; „(SN)“ za znak pisara ili notara, „(SC)“ za krizmon; „(SM)“ za monogram kraljeva i careva; „(R)“ za papinsku rotu (znak papinske kancelarije); „(+)“ za simbol koji označava prihvaćene prijedloge za koje se glasalo u mletačkim vijećima. - Kapitalizacija slova je standardizirana i prati suvremene konvencije. Titule i činovi nisu kapitalizirani (npr. imperator, rex, marchio, patriarcha, itd.), ali nazivi institucija i geo-administrativnih regija jesu (npr. Imperium, Regnum, Marchionatus, Patriarchatus, Commune, Episcopatus, itd.). Pridjevi nastali iz osobnih imenica također su kapitalizirani (npr. patriarcha Aquileiensis, denarii Veronenses, itd.). Imena dana i mjeseca u godini nisu kapitalizirana (npr. die veneris, undecima mensis madii). Imenica Deus i sve imenice i zamjenice u značenju riječi Deus i Iesus su također kapitalizirane (npr. quod Deus avertat, anno Eius nativitatis, anno Dominice incarnationis, in nomine Patris, Filii et Spiritus Sancti, itd.). Pridjevi koji kvalificiraju svetu ili blaženu osobu nisu kapitalizirani (npr. sancti Fortunatus et Hermagoras, sanctus Maurus, beatus Bertrandus, beata virgo Maria, itd.). Kada stoji u značenju zajednice, a ne specifične zgrade, imenica Ecclesia uvijek je kapitalizirana. - Suvremena punktuacija je uvedena. Izravni govor stavljen je iza dvotočke i unutar navodnih znakova (npr. Et dixit Vantus Iohanne: „Va con Dio.“) - U slučajevima kada je dokument jednostavni derivat ranijeg izvora, identični dijelovi izvedenog dokumenta prikazani su sitnim slovima (petit), dijelovi koji nedostaju označeni su zvjezdicom (*), a izvorni dijelovi derivata napisani su standardnim slovima. - Kritički aparat — daje različite bilješke o tekstu rukopisa i, u slučajevima kako se izdanje temelji na nekolicini rukopisa, prikazuje drugačija čitanja iz ostalih egzemplara. Kratice koje se koriste u kritičkom aparatu su sljedeće: add. – addidit al. man. – alia manus canc. – cancellavit – confer coni. – coniecit / conicimus def. – deficit des. – desinit dub. – dubitanter / lectio dubia – edidit / editio – emendavit / emendatio eras. – erasit ex corr. – ex correctione exp. – expunxit expl. – explicit in marg. / inf. / sin. / sup.) – in margine (dextra / inferiore / sinistra / superiore) incip. – incipit inf. (l) – infra (lineam) inv. – invertit iter. – iteravit lac. – lacuna lit. – litura / liturae leg. – legit / legimus lect. – lectio man. r. – manus recentior obsc. – obscurum (difficile legitur) – omisit (in) ras. – (in) rasura sec. – secundum – sequens (sequentes) fort. – fortasse sig. abbr. – signum abbreviationis sup. (l.) – supra (lineam) Vulg. – Vulgata Sacrae Scripturae interpretatio - Prijevod — daje (ne)objavljeni prijevod dokumenta na hrvatski jezik; prijevod je predviđen samo za dokumente od izrazite važnosti za povijesni tijek Istre kako bi se učenicima i studentima, ali i široj javnosti, omogućilo čitanje izvornika; publikacije iz kojih se doslovno preuzimaju prijevodi dosljedno se citiraju. - Mapirani toponimi — prikazuje toponime spomenute u dokumente na suvremenoj mapi preko Google Maps sučelja. - Srednjovjekovna prisjećanja — donosi tekstove srednjovjekovnih regesta uređenog dokumenta i narativnih opisa događaja o kojima svjedoči dokument iz pera kasnijih srednjovjekovnih kroničara. - Izbor iz bibliografije — izlistava naslove ključnih publikacija u kojima se o tom izvoru detaljnije raspravlja. - Opaske urednika — daje dodatne informacije o raznim aspektima priređenog povijesnog izvora. - Kako citirati — predlaže jedan mogući način kako citirati dokument iz baze podataka u kritičkom aparatu. - Faksimil — daje digitalnu reprodukciju slike izvornika na temelju koje je temeljena kritička priredba. - Informacije o slici — donosi detaljne informacije o izvoru slike i autorskih prava te o potencijalnim dodanim oznakama koje je unio urednik (najčešće crvene linije koje označuju dio rukopisa koji se transkribirao).