http___crestwicke.org_luke-111-13-pastor-steve-west_.xml
http___fra3.net_rijec-o-rijeci_poput-oca-1278_1.xml
1.1 2.1 2.2 3.1 4.1 5.1 6.1 7.1 8.1 9.1 10.1 11.1 11.2 11.3 11.4 11.5 12.1 12.2 13.1 13.2 13.3 14.1 14.2 14.3
Luke 11:1-13 by Pastor Steve West One day Jesus was praying in a certain place. When he finished, one of his disciples said to him, “Lord, teach us to pray, just as John taught his disciples.” He said to them, “When you pray, say: “‘Father, hallowed be your name, your kingdom come. Give us each day our daily bread. Forgive us our sins, for we also forgive everyone who sins against us. And lead us not into temptation.’” Then Jesus said to them, “Suppose you have a friend, and you go to him at midnight and say, ‘Friend, lend me three loaves of bread; a friend of mine on a journey has come to me, and I have no food to offer him.’ And suppose the one inside answers, ‘Don’t bother me. The door is already locked, and my children and I are in bed. I can’t get up and give you anything.’ I tell you, even though he will not get up and give you the bread because of friendship, yet because of your shameless audacity he will surely get up and give you as much as you need. “So I say to you: Ask and it will be given to you; seek and you will find; knock and the door will be opened to you. For everyone who asks receives; the one who seeks finds; and to the one who knocks, the door will be opened. “Which of you fathers, if your son asks for a fish, will give him a snake instead? Or if he asks for an egg, will give him a scorpion? If you then, though you are evil, know how to give good gifts to your children, how much more will your Father in heaven give the Holy Spirit to those who ask him!” Audio clip: Adobe Flash Player (version 9 or above) is required to play this audio clip. Download the latest version here. You also need to have JavaScript enabled in your browser.
1.1 1.2 2.1 2.2 2.3 2.4 2.5 2.6 2.7 3.1 3.2 3.3 3.4 3.5 4.1 4.2 4.3 4.4 5.1 5.2 5.3 7.1 7.2 7.3 7.4 7.5 8.1 8.2 8.3 8.4 8.5 8.6 8.7 8.8 8.9 9.1 9.2 9.3 9.4 9.5 10.1 10.2
Preuzevši teret prvih kršćana – onih koji rekoše da su ekkλnσίa, zbor svetih te svakodnevno izgovarajući ovu Isusovu pluralnu molitvu žrtvujmo svu svoju sebičnost darivajmo jedni druge svakim dobrom. Poput Oca. Jednom je Isus na nekome mjestu molio. Čim presta, reče mu jedan od učenika: »Gospodine, nauči nas moliti kao što je i Ivan naučio svoje učenike.« On im reče: »Kad molite, govorite: Oče! Sveti se ime tvoje! Dođi kraljevstvo tvoje! Kruh naš svagdanji daji nam svaki dan! I otpusti nam grijehe naše: ta i mi otpuštamo svakom dužniku svojem! I ne uvedi nas u napast!« I reče im: »Tko to od vas ima ovakva prijatelja? Pođe k njemu o ponoći i rekne mu: ’Prijatelju, posudi mi tri kruha. Prijatelj mi se s puta svratio te nemam što staviti preda nj!’ A onaj mu iznutra odgovori: ’Ne dosađuj mi! Vrata su već zatvorena, a dječica sa mnom u postelji. Ne mogu ustati da ti dadnem...’ Kažem vam: ako i ne ustane da mu dadne zato što mu je prijatelj, ustat će i dati mu što god treba zbog njegove bezočnosti. I ja vama kažem: Ištite i dat će vam se! Tražite i naći ćete! Kucajte i otvorit će vam se! Doista, tko god ište, prima; i tko traži, nalazi; i onomu tko kuca, otvorit će se. A koji je to otac među vama: kad ga sin zaište ribu, zar će mu mjesto ribe zmiju dati? Ili kad zaište jaje, zar će mu dati štipavca? Ako dakle vi, iako zli, znate dobrim darima darivati djecu svoju, koliko li će više Otac s neba obdariti Duhom Svetim one koji ga zaištu!« Većini kršćana je dosta dobro poznato da su evanđelja kao i svi novozavjetni spisi napisani na grčkom jeziku, jeziku onodobnih pismenih ljudi. To bogoduho Pismo, od kojeg se poseban naglasak stavlja na evanđelja, uz to što je nadahnuto, nastalo je u određenom nezamjenjivom krugu ljudi. Taj svoj krug, tu svoju skupinu nazvali su ekkλnσίa (ekklesia – crkva). Etimološko značenje ove riječi je skup, zbor, zajednica. Čini mi se da ovaj ulomak evanđeoskog teksta govori nešto o tome nama, ovodobnoj toj istoj zajednici koja mora preuzeti breme toga što oni rekoše za sebe da su zajednica. Isus uči svoje moliti. Tu molitvu ne usmjerava prema sebi, iako je mogao – vjerujem da mu nitko ne bi previše zamjerio. Izgovara im molitvu Ocu u kojoj je zamjetan pluralni oblik molitve, tj. molitve u množini. Na taj se način ne moli samo za sebe, za svoje ponekad odviše i sebične želje. Evanđelist Matej će na početku ove molitve, za razliku od ovog Lukinog teksta napisati: »Oče naš« pomoću čega je lako spoznati da mi molitelji nismo samo individue nego da imamo s drugim moliteljima nešto zajedničko – Oca kojeg molimo. Da smo ipak pluralni. Da pripadamo istom krugu ljudi, istoj zajednici, s kojima smo dužni stupati u interakciju te poput oca koji dobrim dariva sina darivati druge. Ti drugi su nam, na neki način, upisani u naš genom te s njima trebamo biti u odnosu i upućivati jedni na druge. Poput Isusa koji upućuje na Oca. Isus ovdje govori nešto i o prijateljima. Moram priznat da je pitanjem: »Tko to od vas ima ovakva prijatelja?« isprovocirao da se zapitam: »Kome sam prijatelj poput Oca«. Oca koji nije sebičan, koji sve čini za druge. Za one koji od njega primaju, kojima nalazi i kojima otvara. I ne samo to, ne daje samo ove vremenite potrebe nego i Duha Svetog. Preuzevši teret prvih kršćana – onih koji rekoše da su ekkλnσίa, zbor svetih te svakodnevno izgovarajući ovu Isusovu pluralnu molitvu žrtvujmo svu svoju sebičnost darivajmo jedni druge svakim dobrom. Poput Oca.