http___www.galerijagalzenica.info_en_category_tags_guerilla-knitting-0.xml
http___galerijagalzenica.info_taxonomy_term_319_1.xml
1.1 4.1 5.1 5.2 6.1 6.2 6.3 6.4 6.5 7.1 8.1 9.1 10.1
guerilla knitting Textil{e}tronics - Yarn bombing in Velika Gorica In line with our announcement of several knit graffiti, guerilla knitting and yarn bombing events in the public spaces of Velika Gorica, as part of the Textil{e}tronics exhibition, we are proud to say that the first knit-crochet tagging took place in the afternoon of Mach 11. The participants of the first yarn attack on Velika Gorica were: Ana Dadić a.k.a. štrikAna, Vana Gaćina, Ivana Ivković, Maja Kalogera and Marijana Rimanić. Guerilla knitting, yarn bombing, and knit graffiti directions of knitting and crocheting were started by American textile artist Magda Sayeg because of her frustration with the huge amount of her unfinished knitting projects. Guerilla knitting is inspired by graffiti culture, hip hop and street art, as well as the desire to soften the vocabulary of the aforementioned urban cultures. In 2005 Magda Sayeg knitted around her first public-space object in front of her boutique, instigating the founding of Knitta Please group. Since then she has been travelling regularly, taking up invitations from various cultural institutions and tagging the architecture in capitals worldwide. As for the movement of guerilla knitting & yarn bombing, it has been spreading to the public spaces of the world through the contributions of countless anonymous guerrilla knitters. Guerrilla knitters: Una Bauer, Ana Dadić a.k.a. štrikAna, Vana Gaćina, Ivana Ivković, Antonija Letinić, Maja Kalogera, Marijana Rimanić, Maša Žarnić Funds for the 2012 exhibition programme were provided by the City of Velika Gorica, Zagreb county and The Ministry of Culture of Republic Croatia.
1.1 4.1 5.1 5.2 5.3 5.4 6.1 6.2 6.3 6.4 6.5 6.6 9.1 10.1 10.2 11.1 11.2 11.3 12.1 13.1 16.1 17.1 18.1 18.2 18.3 18.4 19.1 19.2 19.3 20.1 20.2 20.3 20.4 21.1 21.2 21.3 21.4 21.5 21.6 22.1 22.2 23.1 23.2 23.3 23.4 25.1 25.2 25.3 25.4 26.1 26.2 26.3 27.1 27.2 27.3 27.4 27.5 29.1 30.1 30.2 30.3 33.1 34.1 34.2 35.1 35.2 35.3 35.4 35.5 36.1 36.2 37.1 38.1 38.2 39.1 40.1 41.1 42.1 43.1 44.1 45.1 46.1 47.1 48.1 49.1 50.1 51.1 54.1 55.1 57.1 58.1 58.2 58.3 58.4 58.5 58.6 58.7 59.1 59.2 60.1 60.2 61.1 61.2 62.1 62.2 63.1 64.1 65.1 65.2 65.3 65.4 65.5 66.1 66.2 66.3 66.4 66.5 67.1 68.1 69.1 70.1 73.1 74.1 74.2 74.3 74.4 75.1 75.2 75.3 78.1 79.1 79.2 80.1 80.2 83.1 84.1 84.2 84.3 85.1 85.2 85.3 86.1 86.2 86.3 87.1 87.2 87.3 90.1 91.1 92.1 92.2 92.3 95.1 96.1 96.2 96.3 97.1 97.2 97.3 97.4
instalacija Svako drvo stoji i misli Jan Chudy, F.F. Coppola, Boris Cvjetanović, Darija Čičmir, Gradski muzej Virovitica, Ivan Ivanković, Ines Kotarac, D.H. Lawrence, Barbara Loden, Sara Malić, Hana Miletić, Ema Muža, Muzej Turopolja, Muzej grada Koprivnice, Vesna Parun, Barbara Radelja, Andrea Resner, Luka Rolak, Davor Sanvincenti, Martin Scorsese, Tamara Sertić, Sv. Ambrozije, Mladen Šutej, Zlatan Vehabović, Davor Vrankić, Magdalena Vuković Pod krovnim nazivom “UM – unutarnji muzej” krije se niz izložaba od kojih je prva posvećena fenomenu samoće. Čovjek je, slažu se gotovo sve društvene i prirodne znanosti, prije svega društveno biće. Socijalna interakcija u velikom dijelu određuje njegov karakter, njegovo djelovanje, njegove moralne vrijednosti. Od prvih kontakata s roditeljima ili skrbnicima, preko prvih prilagođavanja okolini (škola), do svrhovite participacije u zajednici, intersubjektivni odnosi ključni su za normalan razvoj čovjeka.Učenje jezika, otkrivanje društvenih obrazaca ponašanja, suosjećanje, inteligencija itd. samo su neka od svojstava koje doživljavamo pozitivnima i automatski povezujemo s društvenošću. Nasuprot tome, većinu devijacija u razvoju čovjeka od djeteta do odgovornog društvenog subjekta povezujemo s izostankom ili manjkom socijalizacije. Popularna kultura, poslovično sklona pojednostavljenju, tako ljude koji preferiraju samoću prikazuje kao čudake s klasnih, zemljopisnih, etičkih ili estetičkih rubova društva. Textil{e}tronics - Yarn bombing u Velikoj Gorici U skladu s našim prethodnim najavama da će u sklopu izložbe Textil{e}tronics biti izvedeno nekoliko knit graffiti, guerrilla knitting i yarn bombing događanja u javnim prostorima Velike Gorice, ponosno objavljujemo da se prvo štrikersko-heklersko tagiranje dogodilo 11. ožujka u poslijepodnevnim satima. Sudionice prvog vunenog napada na Veliku Goricu bile su: Ana Dadić a.k.a. štrikAna, Vana Gaćina, Ivana Ivković, Maja Kalogera i Marijana Rimanić. Guerrilla knitting, yarn bombing ili knit graffiti pravac pletenja i kukičanja pokrenula je američka tekstilna umjetnica Magda Sayeg frustrirana gomilom vlastitih nedovršenih pletenih stvari. Guerrilla knitting inspiriran je graffiti kulturom, hip hopom i uličnom umjetnošću te željom za omekšavanjem vokabulara tih istih urbanih kultura. 2005. godine prvi je puta 'zaštrikala' neki objekt u javnom prostoru ispred svog butika istodobno inicirajući pokretanje grupe Knitta Please. Od tada nadalje Magda Sayeg putuje redovito na poziv kulturnih institucija i 'tagira' arhitekturu svjetskih metropola, a guerrilla knitting & yarn bombing kao pokret počinje se širiti diljem planete u javnim prostorima doprinosima brojnih anonimnih guerrilla pletilja... Guerrilla knitterice: Una Bauer, Ana Dadić a.k.a. štrikAna, Vana Gaćina, Ivana Ivković, Antonija Letinić, Maja Kalogera, Marijana Rimanić, Maša Žarnić. Program Galerije Galženica u 2012. ostvaren je sredstvima Grada Velike Gorice, Zagrebačke županije i Ministarstva kulture RH. Recycle The Future! Aleksandrija Ajduković, Paul Matosic, Tonka Maleković, Tanja Perišić Nedavno je u jednom intervjuu, povodom pitanja o količini knjiga u vlastitoj biblioteci, Umberto Eco izjavio da baca u smeće većinu knjiga koje dobiva na poklon ili koje mu više ne trebaju. Za poslijeratnu generaciju takozvanog društva blagostanja, ova bi praksa uvaženog talijanskog pisca bila, međutim, itekako zazorna. Raspolagati proizvodima visoke kulture kao potrošnom robom sve donedavno značilo je ili da ste krajnje ekonomski nepromišljeni ili da gajite očiti prezir prema humanističkoj kulturi u cjelosti. Premda je praksa povezivanja ekonomskog i kulturnog kapitala – praksa koja je polovicom 20. stoljeća bila u početnom zamahu – i danas vrlo produktivna, osobito na području muzejske institucije i s tim povezane ideje umjetničkog originala, odnosno remek-djela, teško je ne primijetiti da se kruženje kulturnog kapitala danas ipak promijenilo. Ne ulazeći na ovom mjestu u razloge promjene, situaciju možemo ukratko opisati i ovako: humanistička kultura je - kao donedavno povlašteno područje za rad sa simboličkim kapitalom određenog društva - postala tek jedan od ekonomskih sektora, bok uz bok turizmu, industriji zabave ili sportu. Drugim riječima, danas se više nego ikad piše, čita i objavljuje, više se slika, izvodi i izlaže, više se svira i nastupa. Kada se tome pridoda daljni rast proizvodnje u takozvanom primarnom, proizvodnom sektoru ekonomskog sustava, nije teško zaključiti kako veliki dio naših svakodnevnih aktivnosti odlazi na upravljanje obiljem raznovrsne robe. Ekološki aspekt tog upravljanja tema je zajedničkog rada Paula Matosica i Tonke Malekovic. Slično svojim prethodnim radovima, oni polaze od na licu mjesta dostupnih, odnosno odbačenih predmeta. Ovom prilikom Matosic i Malekovic rade sa zastarjelom i odbačenom informatičkom opremom. Njezin razmještaj u prostoru galerije umjetnici tretiraju kao site-specific instalaciju, pozivajući publiku da suočena s velikom količinom otpada, kroz izravnu tjelesnu, odnosno taktilnu proceduru, osvijesti razmjere suvremene robne proizvodnje. Aleksandriju Ajduković, pak, zanima robna trgovina. Zamolivši građane Republike Srbije - preciznije govoreći, kineske imigrante, s jedne strane, i domicilno stanovništvo s druge strane - da, reklamirajući nepostojeći kineski deterdžent, poziraju kao u nekoj promidžbenoj kampanji, ova je umjetnica - jukstaponirajući nacionalne stereotipe i marketinšku logiku - ukazala na komičnu stranu globalnog tržišta. Problem budućeg razvoja društva zasnovanog na neograničenoj proizvodnji i potrošnji tema je fotografskih montaža Tanje Perišić. Svijest o neodrživosti ovakvog društvenog razvoja danas se različito manifestira: od ekonomske, odnosno političke kritike neoliberalnog kapitalizma, preko iznalaženja novih, zelenih izvora energije, do alternativnih načina življenja. Upravo tu atmosferu neminovnog završetka jedne faze društvenog razvoja, jedne civilizacije posvećene prisvajanju ljudskog rada i prirode distopijski krajolici Tanje Perišić, čini nam se, najbolje predstavljaju. Štefančić) Razgovor s umjetnicima - na koji vas ovom prilikom pozivamo – održat će se u prostoru galerije na dan otvorenja izložbe 5 svibnja u 18.00 sati. Razgovor će biti snimljen i ubrzo u formi zvučnog zapisa dostupan na http://galzenica.posterous.com. Aleksandrija Ajduković rođjena je u Osijeku 1975. Diplomirala je na Akademiji umetnosti “Braća Karić”, na odsjeku za fotografiju. Student je postdiplomskih interdisciplinarnih studija na Univerzitetu umetnosti u Beogradu. Dobitnica je nagrade za fotografiju na beogradskom Oktobarskom salonu 2004. godine i Henkelove nagrade za mlade talente 2005. Tonka Maleković rođena je u Zagrebu. 2006. godine diplomirala je na Akademiji likovnih umjetnosti u Zagrebu. Od 2003. godine izlaže na samostalnim i skupnim izložbama u zemlji i inozemstvu. Dobitnica je nekoliko umjetničkih stipendija i rezidencija, nagrade Essl 2007. godine i nagrade Zagrebačkog salona 2009., a ove godine godine izabrana je za finalisticu nagrade Radoslav Putar. Živi i radi u Zagrebu. Paul Matosic vec je preko tri desetljeca aktivan na umjetničkoj sceni Britanije, Europe i Sjeverne Amerike. Njegov se umjetnički rad odvijao na brojim područjima (performans, film, skulptura, site-specific instalacije, kuriranje itd.), a dugi je niz godina radio i kao predavač na različitim umjentičkim školama. Dobitnik je pet britanskih umjetničkih nagrada za svoj rad. Tanja Perišić je 2006. diplomirala na zagrebačkoj Akademiji likovnih umjetnosti. Trenutno pohađa poslijediplomski studij na Piet Zwart institutu u Roterdamu. Dobitnica je više nagrada za svoj rad. Boravila je na stručnim usavršavanjima u Austriji, Belgiji, Njemačkoj, a izlagala najviše u Hrvatskoj, Mađarskoj, Italiji i Nizozemskoj. Njezin se dosadašnji interes najvećim dijelom koncentrirao na suodnos tehnologije, tijela i prostora koji nas okružuje. Kustosi: Sanja Horvatinčić, Nina Pisk, Klaudio Štefančić Na pomoći pri realizaciji izložbe zahvaljujemo MR servisu d.o.o. Mr servis je najveći servis informatičke opreme i potrošačke elektronike u regiji, te servis mobilnih telefona, koji radi s preko 20 renomiranih svjetskih proizvođača. Podupirući odupire ekološke inicijative u svom se svakodnevnom radu vrlo striktno odnose prema elektroničkom otpadu, poštujući sve direktive i zakone vezane za prikupljanje i oporabu takve vrste otpada. Interzone : networked S obzirom da funkcioniramo nomadski kao četiri performerice koje rade na skupnim međunarodnim projektima, internet je naša jedina čvrsta referentna točka, naš zajednički dom i pravo radno mjesto. Polazeći od vlastog iskustva, namjera nam je osvrnuti se na važnost interneta u društvu koje se mijenja i u tom se kontekstu same pozicionirati kao umjetnice. 18. svibnja četiri performerice s koferima, mobilnim telefonima i računalima ulaze u galerijski prostor. 18. svibnja one imaju četiri uvjeta potrebnih za rad: dobru bežičnu Internet mrežu, hranu, zaklon i vreću za spavanje. Kroz tih će četiri dana tri offline i jedna online performerica živjeti u Galeriji Galženica u pokušaju da obnove priredbu koju su održale u Njemačkoj, a koja je nekim čudom izbrisana iz njihove memorije, kao i s njihovih prijenosnih memorijskih uređaja. Pozvat će svoje prijatelje sa Skypea iz cijelog svijeta da im u tome pomognu. Tijekom boravka u galeriji međusobno će komunicirati isključivo putem Skypea, mejla i chata. Očajnički tražeći izgubljene podatke i vlastite identitete, pokušat će vas i zabaviti. Still Life je performance/instalacija koja kroz situaciju globalno povezanih umjetnica propituje svakodnevni umjetnički rad [2]. Kritički se osvrčući na aktualni diskurs migracije i identiteta u vremenu određenom Webom 2.0, performance u fokus stavlja dva elementa: auto-produkciju i prezentaciju te navodni gubitak kulturnog u zamjenu za globalno konstruirani identitet. Still Life je rezultat 730 sati on-line konferencijskih poziva, 120 sati jedan-na-jedan razgovora putem Skype servisa, 323 560 redaka internetskog chata, 234 mejla, dva korisnička računa na socijalnim platformama Weba 2.0, jednog bloga, jednog video korisničkog računa, 156 tekstualnih poruka i 576 sati provedenih u stvarnom prostoru zbog uvježbavanja izvedbe. Still Life dio je projekta Pandore Pop pod nazivom Sorry! ( stereo unplugged) Still Life će u formi performansa / plesne predstave biti predstavljen 20. i 21. svibnja 2009. od 20 sati. Koncept, peroformans i instalacija: Pandora Pop (Hertling, Trabert, Wirthmüller, Zanki) Glazba: Aaron Austin - Glen, Damir Šimunović, Petra Zanki Dramaturg: Roland Rödermund Medijski dizajn i dokumentacija: Mirco Winde Web video i instalacija: Stjepan Grbić a.k.a Rodion, Anna Hertling, Britta Wirthmüller Fotografijet: Damir Žižić, Rodion Produkcija: Plateaux Festival Mousonturm Frankfurt, Banana Gerila Productions Zagreb. Uz potporu: Goethe Institut Hrvatska, "Transwarp" foundation - EKS - scena, Zagreb; European Cultural Foundation - Step Beyond, City Council Zagreb, Studentenwerk Braunschweig, Galerija Galženica, Banana Gerila. Zahvale: Ružici Kovačević, Florianu Malzacher, Juliane Stegner, Jasni Žmak, djelatnicima ekscene, Palace Hotelu Zagreb, Damiru Žižiću, Rodionu i svim našim prijateljima. Linkovi: [1] http://www.pandora-pop.de [2[ http://www.myspace.com/stereounplugged Ana Hušman, "Po bontonu" Izložba Po bontonu video je instalacija koja se sastoji od tri loop projekcije, animacije i scenografije sa snimanja istoimenog filma. Kad razmišljamo o pravilima lijepog ponašanja, sjetimo se svih onih neugodnih situacija u kojima nismo znali kako se nositi s alatom čudnovatog oblika, kad nas je zatekla neumjerena količina raznorodnog posuđa ili zabezeknule vrste i podvrste staklenog asortimana… Ipak, ono čega se ja najviše sjećam je bonton koji je do mene došao sedamdesetih, kad sam kao dijete slušala svoju majku i njen krug, za ta vremena, slobodoumnih prijatelja kako se žale na manjak stila u odabiru odjeće djevojke iz Amerike koja je došla u posjet. Traper jakna u kombinaciji s dugom večernjom haljinom. "Ponudili smo joj da joj posudimo šal", govorili su. No ona je odbila. "Ne", rekla je "ja imam svoju traper jaknu". Amerikanka je, u stilu pravih Evropljana, dobila packu za nedostatak elegancije i svoje iskreno uvjerenje da je casual odijevanje prihvatljivo. Iz nekog razloga mi je slika te Amerikanke u večernjoj haljini i traper jakni ostala u sjećanju pored slike moje majke koju zamišljam u večernjoj haljini od ljubičastog baršuna i dugačkom ogrtaču bez rukava s vrištećim psihodeličnim uzorkom. Gdje žive pravila lijepog ponašanja? Tamo gdje vlada civilizacija. Gdje vlada civilizacija? U Evropi. Tko je neciviliziran? Svi ostali. Što njima treba? Civilizacija. Tko će im to dati? Tko smo mi? U knjizi Norberta Eliasa "O procesu civilizacije" nalazimo genealogiju pravila lijepog ponašanja i njihov razvoj od srednjeg vijeka do danas. Prema Eliasu, postupne promjene koje se dešavaju u poimanju srama i profinjenosti vezane su uz promjene društvene strukture tijekom vremena. Kako se usljed pritiska prema integraciji malih feudalnih posjeda u veće pacificirane društvene organizacije pomalo smanjuje broj malih dvoraca i njihovih gospodara, tako se postepeno unificiraju i pravila ponašanja. Elias ukazuje na iznenađujuću i očaravajuću povezanost postepenog formiranja države kao 'monopola primjene sile' i internalizacije prihvatljivih oblika ponašanja u organizaciji društva koja je sve više centralizirana (...). ( iz predgovora Nicole Hewitt) Ana Hušman je diplomirala 2002. na Odjelu za multimedije i na Nastavničkom smjeru Akademije likovnih umjetnosti u Zagrebu. Izlagala je na više samostalnih i skupnih izložbi te sudjelovala na filmskim i video festivalima u Hrvatskoj i inozemstvu. Dobitnica je nekoliko nagrada (Visura aperta/Momiano, Momjan 2003. i 2004.; Gastro film fest, Beograd 2003; Osijek 2004; 15.Dani hrvatskog filma, Zagreb 2006; 28. Salon Mladih, Zagreb). Asistentica je na odjelu za animirani film na Akademiji likovnih umjetnosti u Zagrebu. Linkovi: (1) http://www.filmski.net/vijesti/kratki-film/2557/eksperimentalni_film_14._dhfa (2) http://www.cunterview.net/index.php?option=com_content&task=view&id=75&Itemid=66 (3) http://www.kulturaplus.com/k/program_view.asp?p=1666&c=18&g=1 Ivan Fijolić Ivan Fijolić (1976) jedan je od najprominentnijih mladih hrvatskih suvremenih umjetnika. Pripada onoj generaciji umjetnika, koja se na samom početku novog stoljeća okrenula potrošačkoj svakodnevnici i u dotada zaštićeno polje visoke umjetničke kulture intenzivno počela unositi elemente popularne kulture, "trash" estetike, kiča i sl. Teško je izdvojiti Fijolićev dominantni interes, no trenutno se njegov umjetnički rad kreće na graničnom području između slike i objekta/skulpture, odnosno na području na kojem se isprepliću različiti kulturalni znakovi, uglavnom s područja popularnog filma i stripa. Jedan je od najzastupljenijih autora u rastućoj kolekciji suvremene umjetnosti Filip Trade-a i vjerojatno, najšire poznat po nedavnoj izvedbi skulpture Bruce Lee-ja u Mostaru. Diplomirao je na ALU u Zagrebu. Izlaže od 1999. u zemlji i inozemstvu. Dobitnik je Nagrade ALU u Zagrebu za diplomski rad i autor je nekoliko javnih radova u Vrsaru (Park skulptura), Zlinu (Češka) i Mostaru. Mario Mišković, "Mrtva priroda" Mario Mišković (1977), također, je jedan je od predstavnika mlade generacije suvremenih umjetnika, koja je (post)modernističku suvremenu umjetnost, u Hrvatskoj često obilježenu zaokupljenošću umjetničkom formom kao prvim i posljednjim pitanjem svake umjetničke prakse, zamijenila usmjerenjem prema svijetu društvene svakodnevnice, te osobito svijetu popularne kulture. Izložba u Galeriji Galženica naglašenog je ambijentalnog postava u kojem niz fotografija, različito prezentiranih u prostoru, formira narativnu strukturu, prostornu priču, koja se na rubovima sasvim privatnih znakova i značenja referira i na suvremeno postsocijalističko društvo. Mario Mišković je diplomirao 2002. na zagrebačkoj Akademiji likovnih umjetnosti, gdje je pored slikarskog, pohađao i multimedijalni odjel. Izlaže od 1998. u zemlji i inozemstvu. Željko Kipke, "U snovima je zapisano sve" Željko Kipke jedan je od najpoznatijih hrvatskih slikara srednje generacije i umjetnik koji je krajem 70-ih najprije počeo raditi u mediju eksperimentalnog filma i videa, da bi se početkom 80-ih u vrijeme transavangarde potpuno posvetio slikarstvu. Pored slikarstva Kipke se već dugi niz godina bavi i književnim radom, među kojim su umjetnička kritika i esejistika najpoznatiji. Krajem prošle godine zagrebačka izdavačka kuća Duriex objavila mu je knjigu, odnosno dnevnik "Od veljače do veljače", u kojem je pojava osoba iz hrvatskog umjetničkog i kulturnog života izazvala nemali skandal. U Galeriji Galženica, Kipke je, na neki način, realizirao dvostruki projekt: umjetnički i književni. U prostoru galerije postavio je video-instalaciju posvećenu snovima, a povodom izložbe i umjesto kataloga izdao je knjigu svojih snova, koje je zapisivao točno godinu dana, od veljače do veljače. Par mjeseci nakon objave dnevnika, Kipke je tako povodom izložbe u Velikoj Gorici objavio pandan svojem dnevniku - svojevrstan noćnik. Željko Kipke (1953.) diplomirao je slikarstvo na ALU u Zagrebu 1976. Slike mu se nalaze u slijedećim zbirkama suvremene umjetnosti: Zbirka Peter Stuyvesant u Amsterdamu, Zbirka FRAC u Toulouseu, Muzej moderne umjetnosti u Beču i Muzej suvremene umjetnosti u Zagrebu. Predstavljao je Republiku Hrvatsku na Venecijanskom bijenalu 1993., a dvije godine i na Kairskom bijenalu. Piše kritiku i eseje s područja umjetnosti i eksperimentalnog filma. Od 1997. član je Međunarodnog udruženja likovnih kritičara (AICA). Objavio je šest knjiga: "Iluminatori novog ciklusa" (Zagreb, 1989), "Vodič kroz subteranneus" (Zagreb, 1992), "Čuvajte se imitacija" (Zagreb, 1993), "Od izobilja do Mjeseca" (Zagreb, 1998), "Svaka sličnost sa stvarnim ljudima i događajima je namjerna" (Zagreb, 2004), "Od veljače do veljače" (Zagreb, 2005). Ksenija Turčić, "Pušenje" "Pušenje" je ambijentalni rad u kojem je, s jedne strane, video snimka koja prikazuje samu autoricu kako bezglasno puši u prostoru vlastite sobe, sve dok je dim cigarete poptuno ne prikrije, a s druge, tekst otisnut na zidovima galerije, koji u formi anegdote ili kratke priče govori o nizu nesporazuma izazvanih pušenjem, odnosno o problematičnosti pušenja u suvremenom društvu, s naglaskom na razlici između američkog i hrvatskog društva. Ksenija Turčić (1963) diplomirala je 1987.na ALU u Zagrebu, nakon čega je pohađala studij crtanja kod Josepha Kosutha u organizaciji Fundacije Antonio ratti u Comu (Italija). Nastupala je na brojnim samostalnim i skupnim izložbama u zemlji inozemstvu i boravila na studijskim boravcima u Washingtonu, Cimelicama (Češka) i New Yorku. Dobitnica je međunarodnih i domaćih nagrada za umjetnički rad od kojih treba izdvojiti Nagradu 20. salona mladih 1988. i Godišnju Vjesnikovu nagradu za likovne umjetnosti "Joisp Račić" 2001. godine. Branko Lepen, "Krovovi" Branko Lepen (1957) se na umjetničkoj sceni započeo formirati krajem 70-ih i početkom 80-ih godina, no za razliku od transavangarde umjetničke prakse, koja je područje svoga djelovanja pronalazila i na ne-umjetničkom području (Irwin, NSK, NEP), Lepen se u svom kiparskom radu okrenuo kompleksnom i labilnom fenomenu postmoderne skulpture. Razlažući njezinu modernističku sintaksu, uvijek iznova uspostavljao je privremene cjeline, skulpturalne tekstove, potvrđujući njihovu ovisnost o dominantnim društvenim i kulturnim oblicima. U Galeriji Galženica postav triju gotovo identičnih, gigantskih skulptura, proširuje polje Lepenovog rada na ambijentalni aspekt kiparstva. Branko Lepen diplomirao je 1883. na Fakultetu građevinskih znanosti u Zagrebu. Skulpture mu se nalaze u zbirkama Muzeja suvremen umjetnosti u Zagrebu, u Muzeju moderne i suvremen umjetnosti u Rijeci, u Modernoj galeriji u Zagrebu, Gliptoteci HAZU i Zbirci Modriaanhuis u Amersfortu (Nizozemska). Izlaže od 1981. godine, a za svoj rad dobitnik je nekoliko nagrada od kojih treba izdvojiti Nagradu na 18. i 19. salonu mladih (1986., 1987.) i Nagradu 6. trijenala hrvatskog kiparstva 2000. godine. Autor je tri skulpture u javnom prostoru: u SRC Mladost u Zagrebu, u Gliptoteci HAZU i u dvorištu Graditeljske škole u Čakovcu.