http___hr.apg23.org_hr_Zajednica__C5_A0to_C4_8CinimoZa_C5_A1to_1.xml
1.1 2.1 3.1 3.2 3.3 3.4 3.5 3.6 4.1 4.2 4.3 5.1 5.2 5.3 6.1 6.2 6.3 7.1 7.2 8.1 8.2 9.1 9.2 9.3 10.1 11.1 12.1 12.2 13.1 13.2 13.3 14.1 14.2 14.3 15.1 15.2 15.3 16.1 16.2 17.1 17.2 17.3 18.1 18.2 18.3 19.1 19.2 20.1 20.2 20.3 20.4
What we do and why A brief history of the Community The ‘Association for the religious education of youth in need’ is legally established. In the 50s Father Oreste Benzi is committed to helping the young people of the Rimini diocese and tries to help them meet Christ in a good and positive way through summer camps. The activities of this association continue through the 60s with an increasing number of young participants. In 1968 a summer camp was held with the active participation of some young people with disabilities coming from both, institutions and private families. This life shared together creates an atmosphere of joy that continues also after the end of the camp. It is realised that ‘wherever we are, they will also be’, since ‘the parts of the body that seem to be the weakest are indispensable’ (see 1Cor 12:22) to the Church and society. The statutes of the ‘Association of Pope John XXIII for the religious education of adolescents’ are drawn up. This association is recognised as juridical body by the President of the Republic of Italy with decree no. 596 of July 5th 1972. The association can now start to act legally and civilly in Italy The first family home is opened. From now on the Community will continuously question itself about the new situations of marginalisation, social malaise and poverty that it meets along the way. As a result of this, the Community will spread in Italy and worldwide. The Community starts a more serious social commitment in order to remove the causes of marginalisation in a nonviolent way. It also tries to raise awareness among institutions and the general public on the issue of justice. The concept at the base of all its actions is, ‘you cannot give as charity what is in fact a due act of justice’. The first issue of ‘Sempre’, the Community monthly magazine, is published. This is one of the ways in which the Community tries to ‘give voice to the voiceless’. Following the experience of foster care started in 1977, the first emergency shelter for children is opened. This is a family home further characterised by the ability to answer promptly to emergencies. In this year the activities of social cooperatives also start. These aim at the social inclusion and creation of job opportunities for people with physical or mental disabilities. In the following years new educational and work cooperatives will be opened, cut to meet the needs of people with severe disabilities. Following a request made by Mgr Locatelli, Bishop of Rimini, the association’s attention is focused on substance abusers and the first therapeutic community is opened. The first emergency shelter for adults is opened, in order to give a prompt answer to emergencies. In the same year, following a request made by Mgr Denis Dejong, Bishop of Ndola, Zambia, the Community questions itself on whether to start its missionary action and, in 1986, the first family home is opened in Ndola, Zambia. In these years, some members of the Community start to visit prisoners on a regular basis, in order to understand their problems and needs. ‘There are some poor people who will never come to ask for help. We must go and look for them’. This is the intuition that led to the opening of the first ‘Bethlehem hut’, an emergency shelter where the homeless found in the streets are invited to stay. In the same year some people, moved by the Spirit, show the desire to lead a retired life of prayer and contemplation. As a consequence, in 1988 the first ‘House of prayer’ is opened. This will also allow many people to take part in this experience for a limited period of time. The Community starts to meet young people at concerts, in pubs, discos and other places where they usually hang out. It also continues to organise summer camps for them, who are always looking for answers to their lives. In this year the Community’s commitment to gypsies also starts. The Community realises the importance of being in the streets to help the women enslaved for the purpose of prostitution. In 1991 some centres of the Community start to be used as a valid alternative to juvenile prison. Some young conscientious objectors of the Community try to live out nonviolence in war areas. They also try to share their life with those who are forced to undergo violence in conflicts. This is how ‘Operation Dove’ started. The service for the protection of prenatal life and mothers in difficulty is initiated. It aims at helping pregnant women to give birth to their children, and not have an abortion. In order to raise awareness on this issue, and on the rights of unborn children, the Community starts to pray outside some hospitals on the days when abortions are performed. The Community realises that a great number of people – especially teenagers and women - fall into the snares of the occult and satanic sects, are physically and psychologically abused and can hardly escape them. As a consequence, the anti-occult sects is started in cooperation with the Italian State Police. In order to respond to the needs of the poorest of the poor, the Community of Pope John XXIII is continuously looking for new ways to share life directly. This is one of the reasons for the growth and spreading of the Community in the world. At present, the Community runs about 520 centres in the five continents. These centres have different characteristics and aims, although they are all based on the ‘family-home model’.
1.1 2.1 2.2 3.1 3.2 4.1 4.2 4.3 5.1 5.2 5.3 6.1 6.2 7.1 8.1 8.2 8.3 9.1 10.1 10.2 10.3 11.1 11.2 12.1 12.2 13.1 14.1 14.2 15.1 16.1 17.1 17.2 18.1 18.2 19.1 19.2 20.1 20.2 20.3
Što činimo i zašto Korijeni Zajednice Papa Ivan XXIII i put preko susreta i najznačajnijih izbora koji su izgradili Zajednicu do danas: 1958.g.,ustanovljuje se kod bilježnika „Udruga za religioznu izgradnju mladih u potrebi“. 50-tih godina don Oreste Benzi slijedeći na poseban način mlade u biskupiji Rimini, pokušava za njih organizirati „simpatičan susret s Kristom“ preko ljetnih kampiranja. Ova glavna aktivnost udruge slijedi kroz sve 60-te godine,sa sve većim sudjelovanjem mladih i adolescenata. 1968.god. odlučuje se uključiti aktivno,na jednom ljetnom kampiranju, i mlade sa hendikepom koji su dolazili iz obitelji i iz ustanova. Odmah se zapaža da ovi trenutci zajedništva među mladima rađaju jedan intenzivniji život sudjelovanja i radosti koji se još više razvija za vrijeme cijele godine, „primjenjuje se koncept tamo gdje smo mi tu su i oni“, zapažajući da “oni udovi tijela koji izgledaju slabiji,potrebniji su crkvi i društvu“(1.Kor.12,22) 1972.god.: piše se statut udruge za religioznu izgradnju adolescenata Papa Ivan XXIII, koja iste godine sa dekretom predsjednika republike(Italija) br.596 od 05.07.1972.g. G.U.br.271,priznata je kao pravno tijelo. Na taj način može započeti djelovati na civilnom i zakonskom planu u cijeloj Italiji. 1973.god.: rađa se prva obiteljska kuća. Od ovog trenutka Zajednica Papa Ivan XXIII stalno se pita u vezi s novim situacijama marginalizacije,odbačenosti od društva,siromaštva i napuštenosti s kojima se susreće. Kao posljedica toga stanja zajednica će se proširiti najprije po cijeloj Italiji zatim na sve kontinente. 1976.god.:zajednica se počinje ozbiljno zauzimati u socijalnoj dimenziji društva, jednom ne nasilnom akcijom, u svrhu uklanjanja uzroka koji stvaraju marginilizaciju,pokušavajući senzibilirati javnost i ustanove na temu pravednosti. Osnovni koncept je “ne činiti iz karitativne ljubavi ono što se mora činiti zbog pravednosti“. Zbog ovih motiva,da bi dali glas onome tko ga nema, 1977.god. izlazi prvi broj mjesečnih novina zajednice, Sempre. Iste godine započinje, povjeravanje obitelji, koje će1979.god. dovesti do otvaranja prve pomoći djeci, to jest jedne strukture koja ima stil obiteljske kuće u kojoj se pokušava spremno odgovoriti potrebama djece u stanju napuštenosti ili koja dolaze iz obitelji koje u tom trenutku nisu u stanju odgajati ih. Paralelno u 1979.god. započinje aktivnost radnih zadruga s kojima se uključuju u svijet rada osobe sa fizičkim ili psihičkim poteškoćama. U slijedećim godinama, za vrlo teške slučajeve otvoriti će se radne zadruge samoodgojnog ili miješanog tipa t.j. i radnog i odgojnog tipa. U 1980.god.: potaknuti od biskupa mons.Locatelli-ja iz Rimini-ja,stavlja se pažnja na osobe sa ovisnošću i iste godine otvara se prva terapijska zajednica. 1984.god.: otvara se prva kuća prve pomoći za odrasle osobe,kako bi se spremno odgovorilo njihovim teškim situacijama. U isto vrijeme zajednica se pita da se otvori i misijama, potaknuta od mons. Denis de Jong-a biskupa iz N-Dol-a,Zambija. 1986.god.,otvara se prva obiteljska kuća u N-Dol-i u Zambiji. Iste godine neki članovi zajednice počinju posjećivati zatvore da bi mogli shvatiti problematike zatvorenika. 1987.god.: shvatilo se da neki siromašni neće nikada doći da pitaju našu pomoć i tada se odlučuje ići k njima.S ovom idejom u Rimini-ju se otvara prva(capanna di Betlemme)struktura u koju se pozivaju beskućnici koji se susreću na željezničkim kolodvorima ili na drugim mjestima na kojima nalaze utočište. U istom periodu, Duh je u nekim osobama probudio želju da se povuku u život molitve i kontamplacije,dopuštajući drugima da provedu vrijeme i prožive ovaj tip iskustva. 1988.god. rađa se prva kuća molitve. 1989.god.: odlučuje se ići u susret mladima,uvijek u traženju odgovora u njihovom životu, ne samo pozivajući ih na ljetna kampiranja nego idući da ih se upozna na mjesta koja posjećuju kao diskoklubovi,kafiće i druga mjesta zabave,koncerte. Također započinje se zauzimati za Rome. 1990.god.: naslućuje se važnost da se bude prisutno na ulicama,da bi se pokušalo osloboditi žene koje su postale robkinje i prisiljene na prostituciju. 1991.god.: neke strukture zajednice postaju zamjena za zatvor za maloljetnike. 1992.god.: zbog ratnih sukoba u bivšoj Jugoslaviji neki mladi(prigovarači savjesti) iz zajednice pokušavaju živjeti ne nasilje u zoni rata i podijeliti život s onima koji su prisiljeni podnositi nasilje sukoba. Tako zaživljava Operazione colomba(golubica) 1997.god.: rađa se servis, majčinstvo u poteškoćama: cilj je pomoći ženama da rode dijete koje su začele, pokušavajući pomoći da ga ne pobace. Da bi se senzibiliralo na ovu temu i u svezi s dostojanstvom novorođenih,počinje se moliti ispred bolnica u danima kada se prakticira pobačaj. 2002.god.: zapaža se da puno osoba,pogotovu adolescenti i žene, upadaju u svijet okultnih i satanski sekti i ne uspjevaju izaći, trpe psihičko i fizičko nasilje. Odlučuje se dakle,aktivirati službu protiv okultnih sekti i u suradnji sa državnom policijom. Da bi odgovorili na potrebe najugroženijih, Zajednica Papa Ivan XXIII, u stalnom je traženju novih oblika izravnog dijeljenja. Ova zauzetost sigurno je pridonijela širenju zajednice u svijetu. Trenutno, Zajednica Papa Ivan XXIII, ima oko 520 struktura na svim kontinentima, različitog tipa i svrhe, iako se sve mogu svesti ili nalaze svoj izvor u konceptu obiteljske kuće.