http___mentor-coach.eu_HR_articles_Kontrola-krivnja.html_1.xml
1.1 1.2 2.1 2.2 2.3 2.4 3.1 3.2 3.3 3.4 4.1 4.2 4.3 4.4 4.5 5.1 5.2 5.3 5.4 5.5 5.6 5.7 6.1 6.2 6.3 6.4 6.5 6.6 6.7 7.1 7.2 7.3 7.4 7.5 7.6 7.7 8.1 8.2 8.3 8.4 8.5 8.6 9.1 9.2 9.3 9.4 10.1 10.2 10.3 10.4 10.5 10.6 11.1 11.2 12.1 13.1 13.2
Some of the tasks of responsible parents are to teach, direct, support and, in some situations, control their children. But if a person gets stuck in this role and applies this attitude to adults around them, they will create stress and conflicts for themselves and others, however good the intentions. Some people decide to have children partly because of the need to control somebody, to shape somebody in the way they consider appropriate. For such people, a child can be the only person on which they can exercise their need to control without obstacles. You will see them following every move of their child, shouting, statistically, about three criticisms per minute. Such behavior usually hides huge fear of losing control. We can presume that such fear has developed in chaotic and confusing childhood environment. Perhaps the person was, as a child, forced to take care of his parents or some other family member, in the age in which they were inexperienced, vulnerable and completely unprepared for such responsibilities. Perhaps they were watching parents who were obsessed with perfection and details, or were exposed to extreme traumas like abuse or war. Feeling the threat of chaos and becoming completely lost, such people will do everything to increase their sense of safety, neglecting feelings and needs of people around them as less urgently important. Such children usually grow up into very responsible but rigid people - perfectionists. Every dissonance with their habits and rules they will perceive as a threat. They will often try to impose their beliefs and lifestyle to others. They interpret disagreement as lack of respect, but perceive their own criticism and intrusive behavior as justified. They can be inclined to obsessive-compulsive behavior, emotional blackmail and manipulation. Very commonly, such people will treat other people as if they were children, especially people younger than them. They will not value your opinion enough to take it into consideration. They can perceive other people as weaker, less powerful, less reasonable and capable (perhaps their parents were truly like that). They can feel they have the right to break the rules they expect others to follow - just like many parents do with children. When other people disagree, they can perceive it as childish disobedience. Then they will often react with strong criticism and rage on the border of a childish fit. That is not surprising - because their fear originated in childhood. Are you a child or an employee of somebody like that? If you grew up with such a parent, you have probably developed a feeling that whatever you do is not good enough. More important, your opinion is easy to influence and sway, it's easy for people to convince you that you are wrong, because you have been trained not to trust your feelings and your inner voice. You might suffer from chronic guilt and chronic self-doubt. You might not be able to feel good with different opinions, habits and needs of other people. You might perceive differences as threatening. In the end, to avoid these problems, you might adopt the very behavior that caused your fear and guilt: rigidity and criticism. In such a situation, it's most important to learn to trust your inner voice and inner truth. It is that "gut feeling" that you often ignore and often regret ignoring. You also need to recognize when is your inner voice masked by fear, anger or hope, and distinguish one from another. A healthy feeling of inner truth is usually pleasant - some kind of warmth, peace and innocence. Perhaps your inner voice is underdeveloped because of neglect, or buried deep beneath layers of fear, guilt and false identities? It is not lost forever. You will need time and practice, but you can develop it again. If people around you try to make you feel guilty or manipulate you, you will need to keep reminding yourself of that feeling of innocence and inner peace. That center of peace might be the only firm point to lean on when you are accused of bad intentions and bad personality because of small mistakes. When we are children, we trust adults more than ourselves, even when their behavior is exaggerated and unjust. The consequences might remain with us even through adulthood. You need to keep coming back to your peaceful center, remind yourself of them when you feel lost and not good enough. This is the first step in supporting yourself and building self-esteem. Controlling, "parental" personalities will inevitably alienate most people, their own children in particular. They will end up frustrated, disappointed and blaming others. Recognizing their own mistakes feels like falling apart for them, because it threatens the firm and stable belief structure that appeared to enable survival and sanity in childhood. Admitting mistake might trigger literally existential fear. Such a person can change only if they really want it, not just because of others' demands (same as with other emotional issues), and if they work with their emotions intensely and continuously. If they don't, they will be able to see your point of view only in case of milder version of this pattern. In most cases, your efforts will be in vain. Unfortunately, sometimes the only thing you can do is to let go and decrease or discontinue contact with that person. It's important not to do it aggressively, but in a calm, yet firm way. Avoid reducing their motivation to take responsibility for their behavior. "Until you make the unconscious conscious, it will direct your life and you will call it fate." - C.G. Jung Subscription: through contact form below © Kosjenka Muk. All rights reserved.
1.1 1.2 2.1 2.2 2.3 2.4 3.1 3.2 3.3 3.4 4.1 4.2 4.3 4.4 4.5 5.1 5.2 5.3 5.4 5.5 5.6 5.7 5.8 6.1 6.2 6.3 6.4 6.5 6.6 6.7 7.1 7.2 7.3 7.4 7.5 7.6 7.7 8.1 8.2 8.3 8.4 8.5 8.6 9.1 9.2 9.3 9.4 10.1 10.2 10.3 10.4 10.5 10.6 11.1 11.2 12.1 13.1 14.1 14.2
Neki od zadataka odgovornih roditelja su podučavati, usmjeravati, podržati i, u određenim situacijama, kontrolirati svoju djecu. No ako se dogodi da čovjek zapne u toj ulozi i prenese takav stav na odrasle ljude oko sebe, takva osoba će i s najboljim namjerama stvarati i sebi i drugima stres i neugodnosti. Postoje ljudi koji rađaju djecu jednim dijelom zbog potrebe za kontrolom, kako bi mogli nekoga oblikovati u smjeru kakav smatraju ispravnim. Za takve ljude dijete može biti jedina osoba na kojoj mogu nesmetano prakticirati svoju potrebu za kontrolom. Vidjet ćete ih kako prate svaki pokret svog djeteta i izgovaraju, statistički gledano, oko tri zabrane po minuti. Ispod takvog ponašanja često se krije golemi strah od gubitka kontrole. Za očekivati je da se taj strah od gubitka kontrole razvio u kaotičnim i zbunjujućim uvjetima odrastanja. Možda je takva osoba kao dijete bila prisiljena brinuti se o vlastitim roditeljima ili nekom drugom članu obitelji, u dobi u kojoj je bila ranjiva, neiskusna i potpuno nespremna za takve odgovornosti. Možda je gledala roditelje opsjednute savršenstvom i detaljima, ili je prisustvovala iznimno traumatičnim okolnostima kao što je rat i nasilje. Osjećajući prijetnju kaosa i potpune izgubljenosti ako ne drži konce u rukama, činit će sve kako bi se osjećala sigurnija, zanemarujući pritom osjećaje i potrebe ljudi oko sebe. Takve osobe su najčešće vrlo odgovorne i pedantne, ali i krute - perfekcionisti. Svako odstupanje od uvriježenih pravila za njih predstavlja prijetnju. Često će nametati svoj način života i svoja uvjerenja drugima. Neslaganje će doživjeti kao nepoštovanje, no vlastitu nametljivost i kriticizam smatrati će opravdanima. Može naginjati opsesivno-kompulzivnom ponašanju. Bitna značajka takve osobe je da će se često i prema odraslim ljudima, posebno ako su mlađi od nje, ponašati kao prema djeci. Neće smatrati vaše mišljenje vrijednim razmatranja. Može doživljavati druge kao slabije, nemoćnije, manje razumne i sposobne (možda su njezini roditelji stvarno i bili takvi). Može i osjećati da ima pravo kršiti pravila koja nastoji nametnuti drugima, kao što to često rade roditelji s djecom. Takva osoba osjeća da je "jednakija od drugih", dakle, pravila koja vrijede za te slabe, nesposobne druge ljude ne vrijede i za sebe, jer u sebe se može imati više povjerenja. Neslaganje i suprotstavljanje drugih ljudi može doživjeti kao dječji neposluh. Tada će često reagirati snažnim kriticizmom i bijesom koji graniči s dječjim ispadima. To ne čudi – jer njezin strah potječe iz djetinjstva. Jeste li potomak ili zaposlenik takve osobe? Ako ste odrastali s takvim roditeljem, vjerojatno ste razvili osjećaj da što god učinite nije dovoljno dobro. Još važnije, vaše mišljenje je lako poljuljati, lako vas je uvjeriti da ste nešto skrivili, jer ste dresirani da osjećate da ne možete imati povjerenja u svoje osjećaje i svoj unutarnji glas. Takve ljude muči kronična krivnja i kronični osjećaj sumnje u same sebe. Oni možda neće biti sposobni osjećati se dobro s različitim mišljenjima, stavovima i potrebama drugih ljudi. Mogu doživljavati razlike kao ugrožavajuće. Na kraju, moguće je da kao obranu od tih osjećaja preuzmu upravo ono ponašanje koje je te poteškoće izazvalo – perfekcionizam i krutost. Najvažniji zadatak u tom slučaju je naučiti vjerovati svom unutanjem glasu i osjećaju za istinu. To je onaj "osjećaj u trbuhu", kojeg obično ne slušate i obično požalite što ga niste slušali. Potrebno je također naučiti prepoznati kad je taj unutarnji glas zamaskiran strahovima, nadama ili ljutnjom, te raspoznavati jedno od drugog. Zdrav unutarnji osjećaj istine obično je povezan s ugodnim osjećajima – nekom vrstom topline, mira i nevinosti, odnosno dobrih namjera. Možda je vaš unutarnji glas "zakržljao" od nekorištenja ili je pokopan pod slojevima strahova i maski? Niste ga zauvijek izgubili. Trebat će vam vremena i upornog vježbanja, ali možete ga opet razviti. Možda ćete se morati stalno podsjećati na tu nevinost i taj osjećaj unutarnjeg mira, u trenucima kad vam okolina nastoji nametnuti krivnju ili vas pokolebati. Taj osjećaj unutarnjeg središta mira i nevinosti može biti jedina čvrsta točka na koju se možete osloniti kad vas se optužuje za loše namjere i loše osobine na temelju sitnih grešaka. Kao djeca, vjerujemo odraslima više nego sebi – tako smo preživjeli kao živa bića i kao vrsta – uključivši vjerovanje da nas oni bolje poznaju nego mi sami sebe, čak i kad su njihove reakcije pretjerane ili nepravedne. To može ostati s vama i u odrasloj dobi. Potrebno je stalno se vraćati u svoje istinske osjećaje, podsjećati se na njih u trenucima izgubljenosti i sumnje u sebe. To je prvi korak u izgradnji podrške sebi i samopoštovanja. Kontrolirajuće, "roditeljske" osobnosti neminovno će prije ili kasnije udaljiti većinu ljudi od sebe, posebno vlastitu djecu. Bit će frustrirane, razočarane, te će kriviti druge. Prepoznati vlastite pogreške za njih je ravno raspadu sustava, jer se u sumnju dovodi čitava sigurna i stabilna struktura uvjerenja koja im je, naizgled, omogućila preživljavanje. Priznavanje pogreške u takvoj osobi može izazvati doslovce egzistencijalnu paniku. Takva osoba može se promijeniti samo ako to istinski želi zbog sebe, a ne zbog zahtjeva drugih (kao, uostalom, i kod većine emocionalnih problema), te ako radi na svojim osjećajima kontinuirano i intenzivno. Možete joj objasniti svoje stajalište samo ako se radi o blažem obliku ovog obrasca. U većini slučajeva, trud će biti uzaludan. Ponekad je, nažalost, jedino rješenje odmaknuti se i smanjiti ili prekinuti kontakte s takvom osobom. Važno je da odnos ne prekinete u svađi i optuživanju, nego čvrsto, ali smireno. Dozvolite joj šansu da preuzme odgovornost za svoje ponašanje. "Dok god ne učinite podsvjesno svjesnim, ono će upravljati vašim životom i zvat ćete to sudbinom." - C.G. Jung Individualni rad i rad s parovima predbilježba: preko kontakt obrasca u dnu stranice © Kosjenka Muk. Sva prava pridržana.