http___mentor-coach.eu_HR_articles_brak_ljubav_ili_duznost.html_1.xml
1.1 1.2 1.3 2.1 2.2 2.3 3.1 3.2 3.3 3.4 4.1 4.2 5.1 5.2 5.3 5.4 6.1 6.2 6.3 6.4 7.1 7.2 8.1 8.2 8.3 8.4 8.5 9.1 9.2 9.3 10.1 10.2 10.3 10.4 10.5 10.6 10.7 11.1 11.2 11.3 11.4 12.1 12.2 12.3 13.1 13.2 13.3 14.1 14.2 14.3 14.4 15.1 15.2 15.3 16.1 16.2 16.3 16.4 17.1 17.2 17.3 17.4 17.5 17.6 17.7 18.1 18.2 18.3 18.4 19.1 19.2 20.1 21.1 21.2
Most people enter marriage full of ideals of mutual love and respect "until death do us part" and happy, smart and cooperative children. Life, however, is not quite so tidy and organized, so it often faces us with challenges, as if saying, "Really? Well, let's see how you cope with this?" Almost everybody who is in a long-term relationship or marriage, sooner or later feels tempted to end that relationship and perhaps start a new one. This is a situation that often (and with good reason) causes arguments. On one hand, people who feel a stable, long-term relationship as an important life value, might perceive their own (and others') youthful decision in an overly absolute way, and judge themselves or others if they don't stick to a badly informed decision to the end of their lives. Religious people in particular can find themselves in a deep conflict between their values that require preservation of marriage, and the conclusion that they are married to an incompatible person, that they are not happy and they are not likely to ever be happy. Personally, I think it's almost insane to expect young, inexperienced people, strongly influenced by hormones and romantic dreams (not to mention transference), to make a choice they could stick to until the end of their lives. In every other area of life, reasonable adults expect young people to make mistakes and learn from them; mistakes are the fastest and the most efficient way to learn. And yet, young people are often expected to choose the most important person in their lives correctly from the first attempt, or to hold on to an uninformed, less-than-thoughtful decision forever. On the other hand, it's fairly common that people end potentially great relationships and marriages because they are not ready to invest effort in them, or they expect the other person to make them happy without giving much in return. Besides, children are often involved, as well as the question of financial security (which is less important from an ethical perspective, but might be greatly relevant from the practical point of view). As for compatibility, in theory most people can be compatible, if they both show tolerance, respect, responsibility and healthy communication. In reality, no matter how strongly they declare their love, people rarely give up their behavioral patterns, immature reactions, even simple habits. Love is obviously not enough for developing partnership skills. Add to this unrealistic expectations, childish emotions and biology (which is an immensely complex influence all by itself), and we get the kind of chaos that few people manage to skillfully navigate. Well-informed readers might say: why even defend the concept of marriage? Marriage was historically founded as an economic contract that controls people so that a family can increase material wealth and control who inherits it. Still, a stable family makes raising children easier, and many people do want to create a long-term relationship in which understanding, trust and respect would grow with time, rather than superficial short-term ones. When I talk about marriage, I have in mind such a quality long-term relationship, regardless if it's "legalized" or not. The purpose of this article is not to create some final conclusion, as I don't believe in simplifying life and forcing everyone into a same box. Yet I think it's important to approach this question from different points of view, so that some people might be helped in their decision making - or, even better, in preventing disappointments. Love is a particularly abstract word. It can include a variety of feelings, some superficial and based on hormones and projections, some based on one's relationship with parents, and some deeper and more realistic. The concept if love is often twisted and manipulated in many ways. Most types of love include some kind of need or yearning, a pleasant expectation of receiving something that was missing in our lives. Such love usually dissipates with time. All the confusion and disappointment involved makes some people adopt a philosophical approach to love, which is based on the idea that love is a conscious choice, reflected in day-to-day effort and behavior. This philosophy sometimes includes the idea that we should stay with one person, no matter what temptations and circumstances might occur, dedicate our lives to that relationship even when we are unhappy and frustrated. The idea is that unhappiness and frustration are likely to happen in any relationship; if we stay with one person we at least have the chance to constantly deepen and improve that relationship, find new levels of learning and trusting; actively create happiness rather than search for it in the world around us. This is all beautiful and true - in some circumstances and for some people. Usually in ideal circumstances, when both people are at least moderately compatible, considerate and well-meaning. If a relationship is basically good, people can suppress and reject superficial desires and urges in favor of more important values their primary relationship fulfills. But what if such a choice demands suppression of deep, essential needs and values? What if all that effort and investment results in disappointment over and over again? With time, this will result in either depression, or bitterness, occasional explosions, or physical disease. Sometimes accumulated frustration can be expressed in indirect ways, for example towards children. Love could be described as a feeling of fulfillment, happiness, integrity, or perhaps as a desire for the other person to be happy. The latter is actually one of the better definitions, but countless testimonies I've heard show that you cannot really make another person happy and healthy, if they don't take that responsibility in their own hands, and especially if you do it at the expense of your own integrity and values. That would mean taking a parental role towards your partner, which damages not just the giver, but the receiver too. You cannot learn people's lessons instead of them. If it was so easy to love someone just because we choose so, then, in theory, we should be able to be happy with most randomly chosen passers-by. Even if we ignore biology, hormones and early childhood impressions (we fight those influences most of the time anyway) there is still the question of compatibility: compatibility of intellect, emotions, desires, needs and values. Even small incompatibilities and disappointments can accumulate and simmer inside given many years; how could we not expect it with significant incompatibility? Even biological incompatibility can be detrimental to a relationship: some people might be anxious and sensitive to stress while others seek excitement and risk; some people might be very physical while others live in their minds, some people can be emotionally sensitive and very empathetic, while others can lack either or both. Deep understanding and companionship is very difficult to achieve in such circumstances. And we didn't even start on all the emotional and behavioral patterns people learn in childhood. True, emotions are volatile and short-lived, influenced by biology and childhood memories (which are much more powerful than most people realize). Can we choose our emotions? Considering that emotions are created in the subconscious mind, I'd say that you don't choose what you feel; what you can choose is how you will respond to your emotions and what you will do with them. My suggestion is to seek balance, not extremes; explore what each of your inner voices is saying and why, and which of those is worth following; what do you want in the long term, not just temporarily. Reality is rarely so poetic and inspired as idealism, but in the end few people manage to escape it. It's rare that people give up on such a long-term effort such as marriage for no good reason. In the background of divorce there are usually years of suffering and sacrifice that an external observer wouldn't notice. The nice philosophy I described in the beginning of this section presumes maturity, responsibility and effort from both sides. Reality is often different, and many people are immature and unwilling to cooperate and change. Our choices and our efforts do not automatically deepen a relationship, but the sense of fulfillment when the partner appreciates them and responds in similar ways does. If a relationship does not deepen and grow, can we still call it love? Besides, why would stability be more important than compatibility? Why would a relationship have to be "poisoned" with the idea that perhaps it won't last? Why should we have to bond someone to us till the end of our lives? There are relationships that can grow till the end of the couple's lives, and there are those who cannot last that long, but can be deep and fulfilling for some time. Why not end them with love and respect while we still can? The quality of a relationship is not necessarily measured by how long it lasts. People are different, and life is complex. To go back to integrity and important life values: if our essential values and needs are not fulfilled within a relationship, what can claim more importance? For some people, religious values can have priority over personal values. This is OK if you so choose, but it doesn't mean that different values are less respectable. Some people choose their values not on the basis of religion, but years of experience, thought, exploration and observing consequences. "Until you make the unconscious conscious, it will direct your life and you will call it fate." - C.G. Jung Subscription: through contact form below © Kosjenka Muk. All rights reserved.
1.1 1.2 1.3 2.1 2.2 2.3 3.1 3.2 3.3 3.4 4.1 4.2 5.1 5.2 5.3 5.4 6.1 6.2 6.3 6.4 6.5 7.1 7.2 8.1 9.1 9.2 9.3 10.1 10.2 10.3 10.4 10.5 11.1 11.2 11.3 11.4 11.5 11.6 11.7 11.8 12.1 12.2 13.1 13.2 13.3 13.4 13.5 14.1 14.2 14.3 15.1 15.2 15.3 15.4 15.5 15.6 16.1 16.2 16.3 16.4 16.5 16.6 17.1 17.2 17.3 18.1 18.2 18.3 18.4 18.5 19.1 19.2 19.3 19.4 19.5 19.6 19.7 19.8 20.1 20.2 21.1 21.2 21.3 21.4 21.5 22.1 22.2 22.3 23.1 23.2 23.3 23.4 23.5 23.6 24.1 24.2 24.3 24.4 24.5 24.6 25.1 25.2 25.3 25.4 25.5 25.6 25.7 26.1 26.2 26.3 27.1 27.2 27.3 27.4 28.1 28.2 29.1 29.2 29.3 29.4 30.1 30.2 30.3 30.4 31.1 31.2 31.3 31.4 31.5 31.6 32.1 32.2 32.3 32.4 32.5 33.1 33.2 34.1 35.1 36.1 36.2
Većina ljudi ulazi u brak puna ideala o uzajamnoj ljubavi i poštovanju "dok nas smrt ne rastavi" i veseloj, bistroj i dobroćudnoj djeci. Život, međutim, nije baš tako uredan i organiziran, te će nam često podmetnuti nešto kao da kaže: "Stvarno? Da vidimo kako ćeš izaći na kraj s ovim?" Gotovo svatko u dugogodišnjoj vezi ili braku prije ili kasnije će se naći pred iskušenjem da tu vezu završi i možda započne novu. Oko tog pitanja često se (i s razlogom) lome koplja. S jedne strane, ljudi kojima je stabilna, dugoročna veza značajna vrijednost mogu svoj (i tuđi) mladenački izbor doživjeti previše apsolutno, te osuđivati sebe ili druge ako se do kraja života ne drže odluke koja se pokazala nedovoljno promišljenom. Religiozni ljudi se posebno često mogu naći u dubokom konfliktu između svojih etičkih vrijednosti koje zahtijevaju održanje braka, i zaključka da su u braku s nekompatibilnom osobom, da nisu sretni i da je malo vjerojatno da će ikad biti sretni. Osobno, čini mi se suludim očekivati od mladih, neiskusnih osoba da pod utjecajem hormona i romantičnih snova (da ne spominjemo transfer) učine izbor kojeg će se držati do kraja života. U svim drugim područjima života, zdravi odrasli očekuju od djece i mladih da čine greške i uče iz njih; greške su najbrži i najefikasniji način učenja. A opet, često se od vrlo mladih ljudi očekuje da najvažniju osobu u svom životu odaberu ispravno od prve, ili da se drže nepromišljene, neinformirane odluke do u nedogled. S druge strane, često se događa da ljudi prekidaju potencijalno lijepe veze i brakove zato što nisu spremni uložiti trud u njih ili očekuju da ih druga osoba treba usrećiti bez da obrate naročitu pažnju na njezine osjećaje i potrebe. Osim toga, tu su često i djeca, a obično se postavlja i pitanje materijalne sigurnosti (koje je možda manje značajno iz etičke, ali može biti itekako utjecajno iz praktične perspektive). Što se kompatibilnosti tiče, u teoriji je većina ljudi kompatibilna, pod pretpostavkom tolerancije, spremnosti na pregovore, međusobnog poštovanja i kvalitetne komunikacije. U praksi se, međutim, u pravilu pokazuje da ljudi, bez obzira na svu deklariranu ljubav, teško odustaju od vlastitih obrazaca, nezrelih reakcija, pa i vrlo jednostavnih navika. Ljubav očito nije dovoljna za razvoj partnerskih vještina. Dodajmo tome nerealistična očekivanja, dječje emocije i biologiju, i dobijemo kaos pred kojim bi i nuklearni fizičari često digli ruke. Upućeniji čitatelji reći će: zašto uopće braniti brak? Brak je osnovan kao ekonomski ugovor koji kontrolira ljude kako bi se proširilo materijalno bogatstvo porodice i definiralo tko ga naslijeđuje. Povijesno gledano, to je potpuno točno. Ipak, stabilna obitelj olakšava odgoj djece, a mnogi ljudi žele ostvariti odnos u kojem bi se razumijevanje, povjerenje i poštovanje uvećavalo s vremenom, umjesto kratkotrajne površne zabave. Zato kad govorim o braku, mislim na ideju takve dugoročne veze, bez obzira bila "legalizirana" ili ne. Svrha ovog članka nije donošenje nekog konačnog zaključka, jer ne vjerujem u pojednostavljivanje i ideju da jedno rješenje mora odgovarati svima. S druge strane, želim sagledati ovo pitanje sa svih mogućih aspekata, kako bi nekome to možda pomoglo u donošenju odluke - ili, još bolje, u prevenciji nezadovoljstva. Citirat ću (u prijevodu) jedan anonimni post (odgovor muškarcu koji je u braku, ali se zaljubio u drugu ženu, koja je također u braku) s jednog foruma vezanog za psihologiju, koji je toliko dobar da ću ga prenijeti gotovo cijelog. "Postoje tri različite razine ljubavi. Prva je: "volim te zbog onoga što radiš za mene". Takva ljubav nije snažna i neće izdržati teške periode. Druga je: "volim te zbog onog što jesi". Ovakva ljubav je jača, ali se može raspasti jer se ljudi razvijaju i mijenjaju s vremenom. Kakva je osoba bila prije 20 godina i danas, može biti potpuno različito. Takvu ljubav možeš osjetiti prema nekome tko je nov i različit. Možeš imati osjećaj da ti je popunjena praznina koju nisi niti znao da imaš. Treći i najsnažniji oblik ljubavi ne ovisi o ničemu izvan sebe. Takva ljubav kaže: "volim te jer tako odabirem." Točka. Kraj. Bez obzira jesi li toga svjestan ili ne, to je izbor koji si donio kad si se odlučio posvetiti svojoj supruzi dok vas smrt ne rastavi. Nažalost, mnogi ljudi danas ulaze u brak s idejom "da vidimo hoće li ovo funkcionirati" i preskaču ogradu čim im se čini da vide zeleniju travu negdje drugdje. Zatim nastavljaju preskakati ogradu jer se trava negdje dalje stalno čini zelenija. Stav koji bi brak trebao predstavljati je uzajamna odluka: "Učinimo ovo dobrim. Zaključajmo vrata, bacimo ključ, potpuno se posvetimo jedno drugome bez obzira u kakvim okolnostima se nađemo." Ne možete nadmašiti dubinu ljubavi koju možete postići ako oboje učinite taj izbor, obavežete se na njega svim svojim srcem i ponovno ga činite svako jutro kad se probudite jedno uz drugo. Iskušenje pred kojim se sad nalaziš čini se divno i čudesno na površini, ali garantiram da ako i ti i tvoja prijateljica odaberete jednostavno napustiti svoje brakove... to će otrovati vaš odnos. Oboje će vas mučiti pitanje: Što ako naiđe netko bolji i on/ona me napusti? Moj savjet tebi je: uzmi to kao lekciju. Nešto si naučio o sebi, pronašao rupu koju želiš popuniti. Sigurno i tvoja supruga osjeća rupe u svom srcu. Potrebe i želje koje ti ne ispunjavaš. Jesi li je pitao koje su? Savjetujem ti da ovo uzmeš kao priliku da se ponovno usmjeriš na svoju suprugu i naučiš kako se bolje povezati s njom. Možda neće biti lako, ali dubina u odnosu je i dalje vrlo moguća. Ništa što je dobro u životu ne dolazi lako; zapravo, možda ćeš shvatiti da je dubina koju možeš ostvariti sa svojom suprugom daleko moćnija upravo zbog napora koji si uložio da dođeš tamo. No, kako bi imao prijatelje, moraš prvo biti prijatelj. Sve te romantične stvari koje činiš za svoj odnos možda ne djeluju na nju onako kako bi na tebe. To su stvari koje ti želiš i trebaš, pa ih daješ njoj. Ali potrebno je prepoznati što ona želi i treba, i to joj dati. Način na koji ona komuncira ljubav može biti potpuno različit od tvojeg. Možda ćeš trebati naučiti nov jezik kad želiš pokazati ljubav svojoj supruzi. Što se tiče ideje "zašto ostati ako nisi sretan?" Ostaješ jer u SVAKOM odnosu ima trenutaka sreće i nesreće. Ako jednostavno odustaneš kad stvari ne idu po tvome, nikad nećeš stvarno pronaći sreću. Ljudi misle da je sreća cilj ili odredište. Da će se dogoditi ako samo... (popuni prazninu). Ali svoju sreću mi sami stvaramo, tako što ustrajemo kroz razdoblja u kojima se čini da nas je ona napustila. Sreća nije cilj ili odredište, ona je izbor i stanje uma - baš kao i ljubav." "Postoje tri različite razine ljubavi. Prva je: "volim te zbog onoga što radiš za mene". Takva ljubav nije snažna i neće izdržati teške periode. Druga je: "volim te zbog onog što jesi". Ovakva ljubav je jača, ali se može raspasti jer se ljudi razvijaju i mijenjaju s vremenom. Kakva je osoba bila prije 20 godina i danas, može biti potpuno različito. Takvu ljubav možeš osjetiti prema nekome tko je nov i različit. Možeš imati osjećaj da ti je popunjena praznina koju nisi niti znao da imaš. Treći i najsnažniji oblik ljubavi ne ovisi o ničemu izvan sebe. Takva ljubav kaže: "volim te jer tako odabirem." Točka. Kraj. Bez obzira jesi li toga svjestan ili ne, to je izbor koji si donio kad si se odlučio posvetiti svojoj supruzi dok vas smrt ne rastavi. Nažalost, mnogi ljudi danas ulaze u brak s idejom "da vidimo hoće li ovo funkcionirati" i preskaču ogradu čim im se čini da vide zeleniju travu negdje drugdje. Zatim nastavljaju preskakati ogradu jer se trava negdje dalje stalno čini zelenija. Stav koji bi brak trebao predstavljati je uzajamna odluka: "Učinimo ovo dobrim. Zaključajmo vrata, bacimo ključ, potpuno se posvetimo jedno drugome bez obzira u kakvim okolnostima se nađemo." Ne možete nadmašiti dubinu ljubavi koju možete postići ako oboje učinite taj izbor, obavežete se na njega svim svojim srcem i ponovno ga činite svako jutro kad se probudite jedno uz drugo. Iskušenje pred kojim se sad nalaziš čini se divno i čudesno na površini, ali garantiram da ako i ti i tvoja prijateljica odaberete jednostavno napustiti svoje brakove... to će otrovati vaš odnos. Oboje će vas mučiti pitanje: Što ako naiđe netko bolji i on/ona me napusti? Moj savjet tebi je: uzmi to kao lekciju. Nešto si naučio o sebi, pronašao rupu koju želiš popuniti. Sigurno i tvoja supruga osjeća rupe u svom srcu. Potrebe i želje koje ti ne ispunjavaš. Jesi li je pitao koje su? Savjetujem ti da ovo uzmeš kao priliku da se ponovno usmjeriš na svoju suprugu i naučiš kako se bolje povezati s njom. Možda neće biti lako, ali dubina u odnosu je i dalje vrlo moguća. Ništa što je dobro u životu ne dolazi lako; zapravo, možda ćeš shvatiti da je dubina koju možeš ostvariti sa svojom suprugom daleko moćnija upravo zbog napora koji si uložio da dođeš tamo. No, kako bi imao prijatelje, moraš prvo biti prijatelj. Sve te romantične stvari koje činiš za svoj odnos možda ne djeluju na nju onako kako bi na tebe. To su stvari koje ti želiš i trebaš, pa ih daješ njoj. Ali potrebno je prepoznati što ona želi i treba, i to joj dati. Način na koji ona komuncira ljubav može biti potpuno različit od tvojeg. Možda ćeš trebati naučiti nov jezik kad želiš pokazati ljubav svojoj supruzi. Što se tiče ideje "zašto ostati ako nisi sretan?" Ostaješ jer u SVAKOM odnosu ima trenutaka sreće i nesreće. Ako jednostavno odustaneš kad stvari ne idu po tvome, nikad nećeš stvarno pronaći sreću. Ljudi misle da je sreća cilj ili odredište. Da će se dogoditi ako samo... (popuni prazninu). Ali svoju sreću mi sami stvaramo, tako što ustrajemo kroz razdoblja u kojima se čini da nas je ona napustila. Sreća nije cilj ili odredište, ona je izbor i stanje uma - baš kao i ljubav." Ovo je sve prekrasno i istinito... u nekim okolnostima. Obično idealnim okolnostima, kad su oboje ljudi barem donekle kompatibilni i oboje se trude oko odnosa. Ako je odnos u principu dobar, ljudi mogu potisnuti i odbaciti površne želje i porive u korist važnijih vrijednosti koje takav odnos ispunjava. No što ako ovakav izbor zahtijeva potiskivanje dubokih, temeljnih potreba i vrijednosti? Što ako sav taj trud i ulaganje stalno iznova rezultira razočaranjem? S vremenom, to će u pravilu rezultirati bilo depresijom, bilo gorčinom, povremenim eksplozijama ili bolesti. Ili se nagomilana frustracija može prazniti na neizravne načine, prema djeci na primjer. Ako je tako lako voljeti nekoga samo zato što tako biramo onda bi, teoretski, mogli biti sretni s većinom nasumično odabranih prolaznika, zar ne? Čak i ako zanemarimo biologiju, hormone i utjecaj rane obitelji (sa svime time se ionako borimo iz dana u dan), ostaje pitanje kompatibilnosti: intelektualne, emocionalne, kompatibilnosti želja, potreba i vrijednosti. Na rok od više godina, često i male nekompatibilnosti i razočaranja mogu se gomilati i gomilati i izazivati sve više frustracije; što je tek sa znatnim nekompatibilnostima? Točno je, emocije su nestabilne i prolazne, pod utjecajem biologije i dječjih sjećanja (koja su daleko moćnija nego što smo svjesni). Možemo li birati svoje emocije? S obzirom da emocije nastaju u podsvijesti, koja je puno brža od racionalnog uma, ja bih rekla da ne birate što ćete osjećati; ono što možete odabrati je kako ćete reagirati na svoje emocije i nositi se s njima. No pritom, savjetujem da težite ravnoteži, a ne ekstremima; istražite što vam govori svaki od unutarnjih glasova i što je od toga vrijedno poslušati; što želite dugoročno, a ne samo u ovom trenutku? Realnost je rijetko tako poetična i ne zvuči tako nadahnuto kao idealizam, ali na kraju joj rijetko tko izbjegne. Rijetko tko će odbaciti višegodišnji trud samo zbog hira; u pozadini razvoda u pravilu su godine truda i žrtvovanja koje vanjski promatrač ne primjećuje. Lijepe riječi u citiranom postu pretpostavljaju odgovornost, zrelost i trud s obje strane. Stvarnost je često drugačija, a mnogi ljudi su nezreli i nevoljni razvijati se i surađivati. Nisu naši izbori i naš trud ono što automatski produbljuje odnos, nego osjećaj ispunjenja kad i druga osoba odgovara i uzvraća na sličan način. Ako se odnos ne produbljuje i ne razvija, možemo li to i dalje zvati ljubavlju? "Ljubav" je zapravo preapstraktna riječ; može se definirati (i manipulirati) na mnoge načine. Citirani post ljubav opisuje kao odluku (racionalnu?); neki je mogu opisati kao osjećaj ispunjenja, sreće, integriteta, ili želje da druga osoba bude sretna. Želja da druga osoba bude sretna je jedna od boljih definicija, ali bezbrojna svjedočanstva koja sam čula pokazuju da ne možete stvarno učiniti da druga osoba bude sretna i raste, ako ona sama ne preuzima odgovornost za to, a pogotovo to nema smisla činiti na račun vlastitog integriteta. Tako nešto oštećuje ne samo davatelja, nego i primatelja. Osim toga, zašto bi stabilnost bila važnija od kompatibilnosti? Zašto bi odnos morao biti "otrovan" idejom da možda neće dugo trajati? Zašto bi trebali vezati nekoga uz nas do kraja života? Ima odnosa koji mogu rasti do kraja života, ali ima i onih koji ne mogu, ali mogu biti duboki i ispunjavajući na neko vrijeme. Zašto ih ne bi završili s ljubavlju i poštovanjem dok još možemo? Kvaliteta odnosa ne mjeri se nužno njegovim trajanjem. Vratimo se opet integritetu i važnim životnim vrijednostima. Ako naše bitne vrijednosti i želje nisu ispunjene unutar određenog odnosa, što može biti važnije od toga? Za neke ljude, religiozne vrijednosti mogu biti važnije od osobnih vrijednosti. To je u redu, ali to ne znači da su druge vrste vrijednosti manje dostojne poštovanja. Neki ljudi odabiru svoje vrijednosti ne na temelju religije, nego na temelju godina iskustva, razmišljanja, istraživanja i primjećivanja posljedica. "Dok god ne učinite podsvjesno svjesnim, ono će upravljati vašim životom i zvat ćete to sudbinom." - C.G. Jung Individualni rad i rad s parovima predbilježba: preko kontakt obrasca u dnu stranice © Kosjenka Muk. Sva prava pridržana.