http___mentor-coach.eu_HR_articles_okrivljavanje_zrtve.html_1.xml
1.1 1.2 2.1 2.2 3.1 3.2 3.3 4.1 4.2 4.3 4.4 4.5 4.6 4.7 5.1 5.2 5.3 5.4 5.5 5.6 6.1 6.2 6.3 6.4 6.5 6.6 7.1 7.2 7.3 7.4 7.5 7.6 7.7 8.1 9.1 9.2
When you read about people in trouble, or victims of violence or political circumstances... do you mentally find reasons why such things wouldn't happen to you? "I'd do differently in such a situation...", "In her place, I'd try to escape...", "That's just how those people are, why don't they fight against oppression...", or a popular idea among New Age groups, "They probably brought it onto themselves by their negative thoughts!" Blaming the victim is a common, automatic human defense strategy - an attempt to override our own fears and create a feeling that we are not another potential victim of circumstances. The feeling that we, too, might be out of control over our own lives is frightening and it's a natural need to try to avoid it, even if the logic required is extremely subjective. Sadly, the result is often subtle or not at all subtle blaming of the victims of violence (or sometimes even victims of an accident), while the responsibility of an aggressor can be ignored or even actively diminished. In our need to avoid fear, we don't want to give too much power or attention to an aggressor; we don't want to feel that in a similar situations, we would probably end up as a victim too. We want to feel that we would be stronger, more "special", so we seek ideas which would make us feel that a victim's fate was avoidable in a specific situation, but the person involved must have made some wrong decisions to end up like that. Sometimes, yes, victims make mistakes. But who doesn't make mistakes? Did you have situations in your life in which you could have been hurt, if people you trusted turned out to be untrustworthy? (I know I did.) Or if just a small detail of a situation turned out differently? How many times did you take a risk knowing you were taking it, but considering the chance for trouble small enough? Can you really live a full life if you always play it perfectly safe? Even when considering violence which is somewhat predictable and the victim has a choice, such as domestic violence, there are always plenty of circumstances people usually ignore, such as upbringing and early environment training. How many people are brainwashed, by religion, bed-time stories and such, that "love conquers everything", "self-sacrifice is noble" (sometimes it is, but not when there isn't enough responsibility from the other side), or that compassion equals appeasement? Many people develop "learned helplessness" syndrome through family role-models or experience of direct abuse. Many learn it's not acceptable to say "No". Can any of us claim that we have fully gotten rid of our own families' beliefs and traditions? For a person who grew up in an abusive family, abuse can appear normal and inevitable. And so, out of the need to avoid our own fears, we can bring even more suffering upon people who are already suffering enough. We can be arrogant to people who experienced injustice, betrayal or violence. "Couldn't you see the red flags?" Of course there were red flags, but who of us heeds every single red flag in our relationships with others? If we all did so, we'd avoid the rest of humanity most of the time. Even our doubts sometimes need to be doubted. We cannot avoid such psychological defense strategies, but we can recognize them for what they are. We can consciously give voice to the compassionate and responsible parts of us. Imagine, for example, that your son or daughter are in distress, or your love partner, best friend... how would you think then? What would you do? This kind of attitude can not only help us avoid hurting an unfortunate person even more, it can motivate us to make the world better. Victim blaming is easy. Compassion requires emotional maturity. Subscription: through contact form below © Kosjenka Muk. All rights reserved.
1.1 1.2 2.1 2.2 3.1 3.2 3.3 4.1 4.2 4.3 4.4 4.5 4.6 5.1 5.2 5.3 5.4 5.5 5.6 6.1 6.2 6.3 6.4 7.1 7.2 7.3 7.4 7.5 7.6 7.7 8.1 8.2 9.1 10.1 11.1 11.2
Kada čitate o ljudima u nevolji, ili žrtvama nasilja ili političkih okolnosti... nalazite li razloge zašto se to ne bi dogodilo vama? "Ja bih drugačije učinio u toj situaciji", "Na njenom mjestu, pokušala bih pobjeći", "Takav je to mentalitet, zašto se ne pobune protiv izrabljivanja?", ili, popularno unutar New Age grupa, "Vjerojatno je to privukao svojim negativnim razmišljanjem." Okrivljavanje žrtve je uobičajen, automatski obrambeni mehanizam - pokušaj da nadvladamo vlastite strahove i postignemo osjećaj da nismo na milost i nemilost slučaju. Osjećaj da nemamo kontrolu nad svojim životima je zastrašujuć i prirodno je da se pokušamo obraniti od njega, čak i kad to zahtijeva vrlo subjektivnu logiku. Nažalost, često to rezultira suptilnim ili manje suptilnim okrivljavanjem žrtava nasilja (pa i nesretnog slučaja ponekad), dok se odgovornost nasilnika može ignorirati ili umanjavati. U svojoj potrebi da izbjegnemo strah, ne želimo pridati preveliku moć ili pažnju nasilniku; ne želimo osjećati da bismo u sličnim okolnostima i sami postali žrtva. Želimo osjećati da bismo sami bili snažniji, posebniji, pa tragamo za idejama zašto je žrtva mogla izbjeći svoj udes, ali zbog neke vlastite pogreške nije. Recimo da je točno da je žrtva napravila pogrešku. Tko od nas ne čini pogreške? Možete li se sjetiti situacija u kojima ste mogli biti povrijeđeni da su se ljudi kojima ste vjerovali ispostavili nedostojni povjerenja? Ili da je samo neki mali detalj situacije bio drugačiji? Koliko puta ste riskirali znajući da riskirate? Možete li zaista živjeti a da uvijek igrate na 100% sigurno? Čak i ako uzmemo u obzir nasilje od kojeg je lakše pobjeći, kao što je nasilje unutar braka, obično su prisutne okolnosti koje lako možemo ignorirati, kao što je prethodni odgoj i ispiranje mozga u ranom djetinjstvu. Mnoga djeca su indoktrinirana, putem religije, bajki i slično, da "ljubav sve pobjeđuje", da je samožrtvovanje plemenito (što ponekad i jest, ali ne i ako ne postoji dovoljno volje za odgovornosti s druge strane) ili da suosjećanje znači popuštanje? Mnogi ljudi razviju sindrom "naučene bespomoćnosti", bilo kroz roditeljski model ili vlastito rano iskustvo zlostavljanja. Mnogi nikad ne razviju osjećaj da je u redu reći "ne". Koliko ljudi može reći da se uistinu potpuno riješilo svojih obiteljskih tradicija i uvjerenja stvorenih u ranoj obitelji? Za osobu koja je odrasla u toksičnoj obitelji, zlostavljanje se može činiti normalno i neizbježno. I tako, iz potrebe da izbjegnemo vlastite strahove, možemo nanositi bol ljudima koji već dovoljno pate, ili indirektno dozvoljavati nasilje. Možemo biti arogantni prema ljudima koji su doživjeli izdaju, nepravdu ili bol: "Zar nije bilo znakova upozorenja?" Naravno da ih je bilo, ali da li i mi sami reagiramo baš na svaki mogući znak upozorenja u odnosima? Kad bi svi tako radili, uglavnom bismo samo izbjegavali jedni druge. Čak i sumnju ponekad treba tretirati sa sumnjom. Ne možemo izbjeći uključivanje obrambenih mehanizama, ali ih možemo prepoznati i podsjetiti se o čemu se radi. Možemo svjesno prizvati dijelove sebe koji su suosjećajni i odgovorni. Pokušajte, naprimjer, zamisliti da se određena nesreća dogodila vašoj kćeri ili sinu, bračnom partneru, najboljoj prijateljici... kako biste tada razmišljali? Što bi učinili? Ovakvim pristupom možda možemo ne samo izbjeći da naglas izgovorimo neodgovorne riječi, nego se možda i motivirati da učinimo nešto što bi smanjilo bol unesrećenih ljudi. Okriviti žrtvu je lako. Suosjećanje traži zrelost. "Dok god ne učinite podsvjesno svjesnim, ono će upravljati vašim životom i zvat ćete to sudbinom." - C.G. Jung Individualni rad i rad s parovima predbilježba: preko kontakt obrasca u dnu stranice © Kosjenka Muk. Sva prava pridržana.