http___matrixworldhr.wordpress.com_2011_09_06_dokaz-da-kozmicke-zrake-siju-oblake__1.xml
1.1 2.1 2.2 2.3 2.4 2.5 3.1 4.1 4.2 5.1 5.2 5.3 6.1 6.2 6.3 7.1 7.2 7.3 8.1 8.2 8.3 9.1 9.2 9.3 9.4 9.5 11.1 12.1 13.1 13.2 13.3 14.1 15.1 16.1 17.1 18.1 19.1 20.1 21.1 22.1 23.1 24.1 25.1
Note: Between flaccid climate sensitivity, ENSO driving “the pause”, and now this, it looks like the upcoming IPCC AR5 report will be obsolete the day it is released. From a Technical University of Denmark press release comes what looks to be a significant confirmation of Svensmark’s theory of temperature modulation on Earth by cosmic ray interactions. The process is that when there are more cosmic rays, they help create more microscopic cloud nuclei, which in turn form more clouds, which reflect more solar radiation back into space, making Earth cooler than what it normally might be. Conversely, less cosmic rays mean less cloud cover and a warmer planet as indicated here. The sun’s magnetic field is said to deflect cosmic rays when its solar magnetic dynamo is more active, and right around the last solar max, we were at an 8000 year high, suggesting more deflected cosmic rays, and warmer temperatures. Now the sun has gone into a record slump, and there are predictions of cooler temperatures ahead This new and important paper is published in Physics Letters A. – Anthony Danish experiment suggests unexpected magic by cosmic rays in cloud formation Researchers in the Technical University of Denmark (DTU) are hard on the trail of a previously unknown molecular process that helps commonplace clouds to form. Tests in a large and highly instrumented reaction chamber in Lyngby, called SKY2, demonstrate that an existing chemical theory is misleading. Back in 1996 Danish physicists suggested that cosmic rays, energetic particles from space, are important in the formation of clouds. Since then, experiments in Copenhagen and elsewhere have demonstrated that cosmic rays actually help small clusters of molecules to form. But the cosmic-ray/cloud hypothesis seemed to run into a problem when numerical simulations of the prevailing chemical theory pointed to a failure of growth. Fortunately the chemical theory could also be tested experimentally, as was done with SKY2, the chamber of which holds 8 cubic metres of air and traces of other gases. One series of experiments confirmed the unfavourable prediction that the new clusters would fail to grow sufficiently to be influential for clouds. But another series of experiments, using ionizing rays, gave a very different result, as can be seen in the accompanying figure. The reactions going on in the air over our heads mostly involve commonplace molecules. During daylight hours, ultraviolet rays from the Sun encourage sulphur dioxide to react with ozone and water vapour to make sulphuric acid. The clusters of interest for cloud formation consist mainly of sulphuric acid and water molecules clumped together in very large numbers and they grow with the aid of other molecules. Atmospheric chemists have assumed that when the clusters have gathered up the day’s yield, they stop growing, and only a small fraction can become large enough to be meteorologically relevant. Yet in the SKY2 experiment, with natural cosmic rays and gamma-rays keeping the air in the chamber ionized, no such interruption occurs. This result suggests that another chemical process seems to be supplying the extra molecules needed to keep the clusters growing. “The result boosts our theory that cosmic rays coming from the Galaxy are directly involved in the Earth’s weather and climate,” says Henrik Svensmark, lead author of the new report. “In experiments over many years, we have shown that ionizing rays help to form small molecular clusters. Critics have argued that the clusters cannot grow large enough to affect cloud formation significantly. But our current research, of which the reported SKY2 experiment forms just one part, contradicts their conventional view. Now we want to close in on the details of the unexpected chemistry occurring in the air, at the end of the long journey that brought the cosmic rays here from exploded stars.” The new paper is: Response of cloud condensation nuclei (>50 nm) to changes in ion-nucleation” H. Svensmark, Martin B. Enghoff, Jens Olaf Pepke Pedersen, Physics Letters A 377 (2013) 2343–2347. In experiments where ultraviolet light produces aerosols from trace amounts of ozone, sulfur dioxide,and water vapor, the relative increase in aerosols produced by ionization by gamma sources is constant from nucleation to diameters larger than 50 nm, appropriate for cloud condensation nuclei. This resultcontradicts both ion-free control experiments and also theoretical models that predict a decline in the response at larger particle sizes. This unpredicted experimental finding points to a process not included in current theoretical models, possibly an ion-induced formation of sulfuric acid in small clusters. FULL PAPER LINK PROVIDED IN THE PRESS RERLEASE: https://dl.dropboxusercontent.com/u/51188502/PLA22068.pdf (open access PDF) LOCAL COPY: (for those having trouble with link above): Svensmark_PLA22068 (PDF) (h/t to “me” in WUWT Tips and Notes) Related articles - EcoAlert: “Milky Way’s Cosmic Rays Have Direct Impact on Earth’s Weather & Climate” (dailygalaxy.com) - Unexpected magic by cosmic rays in cloud formation (sciencedaily.com) - Danish experiment suggests unexpected magic by cosmic rays in cloud formation (phys.org) - Svensmark Effect Attacked: Study claims cosmic rays don’t effect clouds (junkscience.com) - Ten Year Anniversary of the Climate Change Paradigm Shift (americanthinker.com) - Spencer’s posited 1-2% cloud cover variation found (wattsupwiththat.com) Added: an explanatory video from John Coleman - And this documentary:
1.1 2.1 3.1 4.1 4.2 5.1 5.2 6.1 6.2 7.1 7.2 8.1 9.1 9.2 9.3 10.1 10.2 11.1 11.2 11.3 12.1 12.2 12.3 13.1 14.1 14.2 14.3 15.1 15.2 15.3 16.1 16.2 16.3 17.1 18.1
© Physics World – Oblaci i Sunce iznad Indijskog oceana. Prevela i uredila: Ljubica Šaran Matrix World Nakon što su fizičari iz Danske i Velike Britanije ispalili zraku čestica u komoru s oblacima, pokazalo se da kozmičke zrake mogu stimulirati formaciju vodenih kapljica u Zemljinoj atmosferi. Istraživači su izjavili da je ovo najbolji laboratorijski dokaz do sada o Sunčevom utjecaju na promjene klime tako što mijenja intenzitet toka kozmičkih zraka koji dosežu Zemljinu površinu. Sadašnji konvencionalni pogled na globalno zatopljenje, kao što je navedeno od strane Međuvladinog odbora o klimatskim promjenama, da je većina zagrijavanja u zadnjih 50 godina uzrokovana emisijama stakleničkih plinova koje su proizveli ljudi. Ali neki znanstvenici raspravljaju o tome da Sunce ima značajan utjecaj na promjene u Zemljinoj klimi, pokazujući da u proteklim stoljećima postoji bliska veza između globalnih temperatura i sunčane aktivnosti. Pa ipak, smatra se da su promjene sunčeve jakosti promijenile temperaturu na Zemlji za ne više od nekoliko stotinki stupnja u zadnjih 150 godina. Znanstvenici su zbog toga istraživali način na koji Sunce može indirektno modificirati zemaljsku klimu, jednu od hipoteza je iznio Henrik Svensmark sa Nacionalnog Instituta za Svemir u Copenhagenu, koji povezuje solarnu aktivnost sa tokom kozmičkih zraka. Prema Svensmarku, kozmičke zrake zasijavaju oblake u niskoj atmosferi koji reflektiraju nešto od solarne radijacije nazad u svemir, ali određen broj kozmičkih zraka dosežu Zemlju i to zavisi od jačine solarnog magnetskog polja. Kada je ovo magnetsko polje jače (što je dokazano većim brojem sunčevih pjega), tada je više tih zraka skrenuto i manje oblaka se formira tako da se Zemlja zagrijava; nasuprot situaciji kada je polje slabije, Zemlja se hladi. Stvaranje oblaka Posljednji eksperiment daje dokaze za glavnu komponentu njegove teorije – kako ionizacija povećava formiranje oblaka. Da bi se stvorile kapljice vode i da bi se formirali oblaci, vodena para u zemaljskoj atmosferi treba neku vrstu površine na koju će se kondenzirati, i to se obično događa na već postojećim malim oformljenim vodenim česticama koje su prisutne u atmosferi, uključujući i emisiju iz zrakoplova. Svensmark teorija sugerira da kozmičke zrake pojačavaju proces ionizacije molekula u atmosferi koje onda privlače molekule vodene pare sve dok one nisu dovoljno velike da postanu kondenzacijska površina. Da bi napravio takav proces u laboratoriji, Svensmark i njegove kolege su napunile komoru od nehrđajućeg čelika zapremine 0,05 metara kubičnih sa mješavinom plinova koji predstavljaju idealiziranu atmosferu – kisik i dušik i vodenu paru u tragovima, sumporni dioksid i ozon. Tada su na tu smjesu usmjerili ultraljubičastu svjetlost da bi generirali molekule sumporne kiseline oko kojih se mogu stvoriti vodene molekule, i tada su ozračili tu smjesu s zrakom od 580 Mega elektron Volta (MeV), elektrone su dobili od Univerziteta Aarhus i njihovog ASTRID skladišnog prstena. Nakon što su izvadili uzorke iz komore i nakon što su izmjerili tvorevine plinova koji su bili najmanje veličine od 3 nano metra, istraživači su otkrili da je zraka napravila značajno povećanje tvorevine plinova. Izjavili su da elektroni isto kao i kozmičke zrake u pravoj atmosferi, ioniziraju molekule u zraku i tako uzrokuju da se molekule vode spajaju. Nadalje, istraživači su otkrili da se ovi efekti događaju kada koriste radioaktivni natrij kao izvor koji proizvodi gama zračenje, i za te tvrdnje im neće biti potrebna mjerenja u skupom akceleratoru. Učesnik tima Jens Olaf Pepke Pedersen sa Nacionalnog Instituta za Svemir na Danskom Tehničkom Univerzitetu, objašnjava da bi se dokazale poveznice između kozmičkih zraka i formacije oblaka da će trebati napraviti eksperiment u većem sudu i da bi eksperiment trebalo napraviti na duže vrijeme. To bi dokazalo da li skupine plinova rastu po 100 nanometara, jer u toj točci one bi bile dovoljno velike da djeluju kao jezgra kondenzacije oblaka. On je rekao da je komora koju je CERN koristio u eksperimentu CLOUD, imala zapreminu od 26 metara kubičnih, i da bi za ovaj eksperiment to bila sasvim dovoljna zapremina. Znanost o oblacima Prema izjavama Pedersena, može se vidjeti da skupine plinova dosežu veličinu mikormetara, Svensmarkova hipoteza je na takav način dokazana. On objašnjava da bi bilo potrebno pronaći značenje efekta iz eksperimenta. „Postoji toliko toga što još nije poznato o formaciji oblaka, tako da je moguće da bi ovo mogla biti važna komponenta globalnog zatopljenja.“ Rekao je Pedersen. Pa ipak, postoji problemi sa hipotezom kozmičkih zraka. Jedna je ta da iako postoji jasna poveznica između globalnih temperatura i intenziteta kozmičkih zraka koje dosežu zemaljsku površinu (kako se mjeri sa neutronskim mjeračima) prije 1970., ta korelacija je oborena u zadnjih 40 godina. Postoji još jedan problem sa tvrdnjom da kozmičke zrake utječu na globalni pokrov od oblaka – što se vidi iz snimaka iz satelita – a što su iskoristili mnogi znanstvenici koji propituju Svensmarkovu teoriju, koji su u stvari otkrili da se korelacija između oblaka i kozmičkih zraka može potvrditi samo iznad određenih regija u vremenu i prostoru. Chris Folland Klimatolog istraživač iz Meteorološkog Ureda Velike Britanije kaže da nije jasno do kolikog stupnja kozmičke zrake mogu utjecati na formaciju oblaka, naročito ako se uzmu u obzir velike količine čestica koje nastaju prirodnim putem u atmosferi kada oblaci djeluju kao jezgra za kondenzaciju oblaka. On je također rekao da ako i postoje primjetni efekti na stvaranje oblaka, da bi ti efekti bili pozitivni ili negativni, te raspravlja o tome da bi se moglo očekivati da kozmičke zrake imaju veće učinke na oblake na velikim visinama, koji griju planet tako što sprječavaju bijeg radijacije u svemir. „Niski oblaci obično hlade površinsku klimu, ali nije jasno zašto bi oni bili periferno afektirani od strane kozmičkih zraka.“ Dodao je, „uzimajući u obzir da postoje neki efekti u svim oblacima.“ Ovo istraživanje publicirano je u Geophysical Research Letters. Pročitajte još članaka Matrix World-a o utjecaju Sunca na Zemlju i ljude.