http___md-tm.ba_clanci_mostar-prezbitersko-redenje-0_1.xml
1.1 2.1 3.1 3.2 3.3 3.4 4.1 4.2 4.3 4.4 5.1 5.2 5.3 5.4 5.5 5.6 5.7 5.8 5.9 6.1 7.1 7.2 7.3 7.4 7.5 7.6 7.7 7.8 8.1 8.2 8.3 9.1 9.2 9.3 9.4 9.5 9.6 10.1 10.2 10.3 10.4 10.5 11.1 11.2 11.3 11.4 11.5 11.6 11.7 11.8 12.1 12.2 12.3 12.4
The lips of the righteous feed many, but fools die for lack of sense. The second line of this proverb literally says, "but fools die for lack of heart." The human race has a heart problem. The problem with the human heart is that it will not receive the words of God its king. The human heart will listen to many voices, but the one voice it shuts out is the voice of the Lord. The first line of this proverb literally says, "The lips of the righteous shepherd many." While feed is an acceptable translation of the Hebrew, it loses the connotation that shepherds not only feed the sheep, but also protect the sheep. It loses the royal connotation of this proverb, since shepherds were pictures of ideal kingship in the Old Testament. Psalm 23 is the classic example: "The Lord is my shepherd, I shall not want." The key issue of life and death for the human race has always involved listening. To whom will we listen? Will we listen to the Lord or the serpent? Will we receive the words of the Lord or will we refuse his words? This was the question at issue in the garden, and it was a wisdom issue. Eve rejected the word of the Lord, because she thought she would receive wisdom apart from it (Genesis 3:6). Instead, she became a fool, and lost the divine life within. Man, post-fall, lives in the famine of a world that lacks the word of God, and, therefore, lives in death. Man, as Kitchen writes, "is dying from the inside out."[1] Jesus, the good Shepherd, emphasizes the need of hearing the words of God: "The sheep hear his voice, and he calls his own sheep by name and leads them out. When he has brought out all his own, he goes before them, and the sheep follow him, for they know his voice. A stranger they will not follow, but they will flee from him, for they do not know the voice of strangers. I am the good shepherd. I know my own and my own know me, just as the Father knows me and I know the Father; and I lay down my life for the sheep. And I have other sheep that are not of this fold. I must bring them also, and they will listen to my voice. So there will be one flock, one shepherd" (John 10:3-5, 14-16). The distinguishing mark of Christ's people is that they listen to his voice. The sheep listen to the Shepherd. Jesus goes on: "So the Jews gathered around him and said to him, “How long will you keep us in suspense? If you are the Christ, tell us plainly.” Jesus answered them, “I told you, and you do not believe. The works that I do in my Father's name bear witness about me, but you do not believe because you are not among my sheep. My sheep hear my voice, and I know them, and they follow me. I give them eternal life, and they will never perish, and no one will snatch them out of my hand" (John 10:24-28). The problem with the human heart is that it has no heart to receive the words of God. There is no divine life in the human heart. The human race needs the eternal life only the Lord can give them. But man by his willful rejection of God's Word, has cut himself off from the life that comes from listening to the Lord. "Fools die for lack of heart" --- a heart that lacks the life of God, because it refuses the words of God. This is the only place in the Old Testament that the imagery of the shepherd is applied to the righteous. In all other places it is applied to the Lord or to the king. Kings in Israel were only good kings if they listened to the voice of the Lord. This is also how we will be judged. When we refuse the voice of our Lord and Shepherd, we refuse life. If we refuse life, then we have no life to give to others. But the righteous are those who receive the life of God, because they receive the words of God. Therefore, they have life to give to others. Jesus' feeding of the multitudes through his apostles is a beautiful parable of life. It is only as the twelve received bread from the hands of their Lord and Shepherd that they were able to "feed many." It was a beautiful picture of what this proverb teaches. It is only as our hearts receive his words, that we will be able to feed, protect, and shepherd others under our spiritual care.
1.1 1.2 1.3 1.4 1.5 1.6 1.7 1.8 2.1 3.1 4.1 4.2 4.3 5.1 6.1 7.1 7.2 7.3 8.1 8.2 8.3 8.4 8.5 8.6 8.7 8.8 9.1 9.2 9.3 9.4 9.5 9.6 9.7 9.8 9.9 9.10 9.11 9.12 9.13 9.14 9.15 9.16 9.17 9.18 10.1 10.2 10.3 10.4 11.1 11.2 11.3 12.1 12.2 12.3 12.4 12.5 12.6 13.1 14.1 14.2 15.1 15.2 15.3 16.1 16.2 17.1 17.2 17.3 17.4 17.5 17.6 18.1 18.2 18.3 18.4 18.5 18.6 18.7 19.1 19.2 19.3 19.4 19.5 19.6 19.7 19.8 19.9 19.10 20.1 20.2 20.3 21.1 21.2 21.3 21.4 21.5 22.1 22.2 22.3 22.4 22.5 23.1 23.2 23.3 23.4 23.5 23.6 24.1 24.2 24.3 25.1 25.2 25.3 25.4 26.1 26.2 26.3 26.4 26.5 26.6 26.7 27.1 27.2 28.1
U nedjelju, 25. lipnja 2017., sveta Misa svećeničkoga ređenja u mostarskoj katedrali počela je u 10.00 sati. Redoviti katedralni misari i rodbina četvorice novoređenika ispunili su katedralu Marije Majke Crkve. Sudjelovali su franjevački novaci i hercegovački bogoslovi. I sestre raznih kongregacija. Pjevao je katedralni zbor. S biskupom u koncelebraciji bio je i provincijal fra Miljenko Šteko i više od 20 svećenika jednoga i drugoga klera. Biskup je zaredio za prezbitere članove Hercegovačke franjevačke provincije: fra Alena Pajića podrijetlom iz Komušine, fra Augustina Čordaša iz Mostara, fra Zvonimira Pavičića iz Širokoga Brijega koje je predstavio tajnik Provincije fra Stanko Ćosić, te dijecezanskoga đakona don Marina Krešića iz Mostara kojega je narodu predstavio don Ivan Štironja, povjerenik za duhovna zvanja. Reditelj je, pozdravivši braću svećenike koncelebrante, pozvao novoređenike na velikodušan i zahvalan odgovor Kristu i njegovoj Crkvi i izgovorio homiliju na temelju Isusove evanđeoske poredbe o dobrom pastiru i lošim pastirima. Prenosimo biskupovu propovijed DOBRI PASTIR DAJE ŽIVOT U IZOBILJU Isus se poslužio slikom Pastira u odnosu na svoje stado (Iv 10,1-18). Živeći u sredini gdje je bilo mnogo ovaca i gdje su pastiri bili glavna grana seoske ekonomije, Gospodin je uzeo upravo tu sliku iz života i primijenio je na sebe i na nas ljude, svećenike i vjernike. Mi ćemo se svećenici upitati je li u nama lik Dobroga pastira, koji je spreman i svoj život položiti za svoje vjerno stado, ili je u nama lik najamnika, koji je teško osuđen u samoj Isusovoj alegoriji. Obilježja dobroga pastira Zaista, zaista, kažem vam: tko god u ovčinjak ne ulazi na vrata, nego negdje drugdje preskače, kradljivac je i razbojnik (Iv 10,1). Iz Isusovih riječi očita je razlika između pravoga i lažnoga pastira. Istinski pastir ulazi na prava vrata, posluhom i dekretom. A tuđinac preskače preko plota. Tko ulazi na vrata, pastir je ovaca. Tome vratar otvara, i ovce slušaju njegov glas (Iv 10,2-3). Pravi se pastir prepoznaje već po tome što normalno pristupa na glavni ulaz. Nema straha ni od koga, a najmanje od toga da ga ovce ne će prepoznati. Ovce se prilagode i priviknu na pastirov glas. One prepoznaju glas svoga pastira. Uzimaju hrane iz njegove ruke, nimalo ga se ne boje. Sigurne su uza svoga pastira. On ovce svoje zove imenom pa ih izvodi (Iv 10,3). Dobri pastir pazi na svoje, zna ih u glavu. Svakoj je nadjenuo ime. I svaku zove njezinim imenom. I svaka odmah podigne glavu i odaziva se. Daje im hranu u pravo vrijeme. Daje im vode, pića. Izvodi ih na nove pašnjake. Novoređenici: fra Alene, fra Augustine, fra Zvonimire, don Marine! Glavna je zadaća pastira da vodi svoje stado na nove ispaše. On ide ispred njih, sve idu za njim. On ih hrani, brani, štiti. On od njih i za njih živi. Dobri pastir: Isus je pozvao koje sam htjede, koje mu je Otac predodredio. Ima Bog pravo izbora i djelovanja na ljudsku slobodu. Dva su cilja radi kojih izabire svoje učenike, apostole: prvi, „da budu s njim“, i drugi, da ne budu s njim: tj. „da ih šalje propovijedati, da izgone đavle, da liječe bolesne“, sve u njegovo ime. Čim se umore, neka se vrate k njemu na obnovu. Dobri pastir u Crkvi svake nedjelje izvodi svoje vjernike na nove pašnjake nauka i ljubavi. Nije im dosadan svojim propovijedima i oglasima. Nego im uvijek pokazuje nove izvore bistre vode i zdrave hrane. Hrani ih tumačenjem Božje riječi, sakramentima ispovijedi i Presvete Euharistije, kao i uzornim primjerom svoga života. A kad sve svoje izvede, pred njima ide i ovce idu za njim jer poznaju njegov glas (Iv 10,4). U Palestini je bilo ovako kako Isus kaže: Pastir ide naprijed i zove ovce po imenu. One poznaju glas pravoga pastira i odmah mu odgovaraju. Za tuđincem, dakako, ne idu, već bježe od njega jer tuđinčeva glasa ne poznaju (Iv 10,5). Tuđinčeva zova ovce ne poznaju. Kada ga čuju, ostanu zbunjene. I ne će poći za njim. Mogu se tuđinci prerušiti u pastira, i neko vrijeme glumiti – „zbore moje, a rade svoje!“ tumači Božju sv. Augustin[1] - ali ne će moći tako trajno ostati. Tumačenje poredbe Isus im kaza tu poredbu, ali oni ne razumješe što im htjede time kazati (Iv 10,6). Budući da nisu razumjeli na što je ciljao, Isus se dade na tumačenje usporedbe. Stoga im Isus ponovno reče: 'Zaista, zaista, kažem vam: ja sam vrata ovcama' (Iv 10,7). Iako Isus dva puta tvrdi u ovom poglavlju i poredbi da je on Dobri pastir, on ovdje najprije kaže da je on vrata, ulaz, glavni otvor u pravi ovčinjak. Po njemu se ulazi u sigurnost i spasenje. Svi koji dođoše prije mene, kradljivci su i razbojnici; ali ih ovce ne poslušaše (Iv 10,8). Svi koji su došli prije Isusa i predstavili se spasiteljima, mesijama, bili su kradljivci toga božanskog naslova i ispali su razbojnici koji su, doduše, zaveli određene skupine ljudi. Ja sam vrata. Kroza me tko uđe, spasit će se: i ulazit će i izlaziti i pašu nalaziti (Iv 10,9). Ređenici! Isus je vrata i da se uđe u kuću spasenja, u ovčinjak, i da se izađe na nove ispaše. Drugoga ulaza i izlaza nema. On je jedini i pravi Spasitelj. Kradljivac dolazi samo da ukrade, zakolje i pogubi. Ja dođoh da život imaju, u izobilju da ga imaju (Iv 10,10). Nasuprot Dobromu pastiru, koji daje život, u izobilju, zli pastiri dolaze da ugrabe i pojedu. Bog preko proroka Zaharije govori o bezumnu pastiru: koji se za izgubljene ne brine, zalutale ne traži, ranjene ne vida, iscrpljene ne nosi, nego se samo njima hrani. Kako se čovjek istinski raduje kada zna da mladi idu za Isusom Kristom, dobrim putom škole, moralnoga napretka. Neki se javljaju na put prema svećeništvu ili redovništvu. Bogu hvala! Ja sam Pastir dobri. Dobri pastir daje život svoj za ovce (Iv 10,11). Traži se osloboditelj duha, ne samo tijela. Religiozni osloboditelj, otkupitelj. Najveći čin koji pastir može učiniti za svoje vjerne jest da, braneći i čuvajući svoje, dadne i svoj život za dobro svoga vjernog stada. Otac je poslao Sina na svijet da čovječanstvu daje Očeve darove. On ih je obilno dijelio svega svoga javnoga života: ozdravljao, hranio, tješio, opraštao grijehe. Pastir dobri daje sve od sebe da nahrani i očuva od neprijatelja svoje vjerne. Kada je došao neprijatelj, Krist je pokazao najveće svjedočanstvo svoje ljubavi: Nije žalio ni svoga života! On je položio svoj život za druge, za ovce svoje, i svojim je uskrsnućem obećao i dao najveću novost - život vječni - onima koji ga slijede i u nj vjeruju. Ređenici! Isus nam je ostavio vrhunski dar: sama sebe u Euharistiji, a Otac je u Njegovo ime poslao Duha Svetoga Crkvi i čovječanstvu. Vi ćete danas primiti Duha za služenje. Najamnik - koji nije pastir i nije vlasnik ovaca - kad vidi vuka gdje dolazi, ostavlja ovce i bježi, a vuk ih grabi i razgoni, najamnik je i nije mu do ovaca (Iv 10,12-13). Gospodin upozorava na dvije pogibelji po njegovo vjerno stado. Jedna proizlazi iznutra, od najamništva, neautentičnosti i krivih nauka, od heretika. Zajednica se truje iznutra. A druga dolazi izvana, od vukova i kradljivaca, koji razgone i uništavaju vjerničko stado, koji ostavljaju strvinu. Ja sam Pastir dobri i poznajem svoje i mene poznaju moje (Iv 10,14). Kao što mene poznaje Otac i ja poznajem Oca i život svoj polažem za ovce (Iv 10,15). Nitko nema veće ljubavi od ove: položiti vlastiti život za svoje prijatelje (Iv 15,13). Isus je došao da ljudi imaju život, da ga imaju u izobilju. I kada je dao svoj život za druge, na Kalvariji, upravo je time ponudio novost života, ustavši od mrtvih i poručujući svima nama da ćemo i mi, vjernici i njegovi sljedbenici, jednoga dana Božjom voljom i snagom uskrsnuti na život vječni. Katoličko jedinstvo. Isus polaže svoj život od sebe, ali u poslušnosti Ocu. Srž je kršćanstva Otac ljubavi, a srž je ljubavi - poslušnost. Krist je savršen poslušnik. Zato ima pastirstvo nad svime. On postavlja i vidljivu glavu cijeloj Crkvi: Petra i Petrove nasljednike. Imam i drugih ovaca, koje nisu iz ovog ovčinjaka. I njih treba da dovedem, i glas će moj čuti, i postat će jedno stado, jedan pastir (Iv 10,16). Isus ne misli samo na svoje slušatelje i sunarodnjake, nego na sve koji će njega slijediti. Jedinstvo je obilježje Crkve. Ono se očituje u vjerskom nastojanju da bude jedno stado i jedan Pastir, a Krist Gospodin ostaje nam svima Veliki Pastir (Heb 13,20) i "čuvar" duša naših (1 Pt 2,25). Pastiri su u Crkvi prvi pozvani njegovati kršćansku sveobuhvatnost u ljubavi, u zajedničkom naučavanju i suradničkoj praksi, biti otvoreni i zauzeti za težnje prema vidljivu jedinstvu, prihvaćajući sugestije i nadahnuća Duha Božjega. Isusov je poziv upućen svima da se pojača molitva Gospodaru vjekova, koji pospješuje dan jedinstva svih kršćana. Novoređenici! Isus je došao na ovaj svijet da ljudi imaju život, i to u izobilju za svu vječnost. On je taj život ponudio vlastitom žrtvom na križu, kojom je pokazao vrhunski izraz ljubavi za druge. Kada se činilo da je sve propalo, on je uskrsnuo od mrtvih i pokazao svima da je pravi život tek onaj nakon uskrsnuća, život koji daje Otac nebeski svojim vjernima. Isus je po svojoj naravi svećenik. On od vas danas izabranih želi da to i vi budete. Dobri pastiri daleko su od sebičnosti, a pravi su nositelji svakoga dobra za duhovnu i vječnu korist drugih, svega vjernoga stada. Bilo s milosrđem Oca, s mirom Sina i milošću Duha Svetoga. Amen. Augustin, Govor, 46,21; Časoslov, IV., str. 191 (srijeda 25. tjedna kroz godinu): Mea dicunt, sua faciunt!