http___mali-brat.com_presveto-trojstvo-godina-c-propovijedi__1.xml
1.1 1.2 1.3 1.4 2.1 2.2 2.3 2.4 3.1 3.2 3.3 3.4
In the Christian religion, the holy Trinity is one divine being composed of three persons: God the Father, God the Son and God the Holy Spirit. Although the Bible teaches that there is only on God, there are three components of the one God. The Trinity is one of the most important basic tenets of Christianity. Continue Reading In the Trinity, God the Father is the creator of all things and is the source of life. God the sSn is Jesus Christ; God the Father sent Jesus to earth to die for mankind's sins and offer salvation to the helpless. In John 10:30, the Bible states that Jesus Christ and God are one being. It also explains in John 14:6 that the only way to heaven is through Jesus Christ. God the Holy Spirit is often referred to as the hands of God. According to the tenets of Christianity, God uses the Holy Spirit to perform miracles; the Holy Spirit is also believed to dwell in followers that follow the commands of the Christian religion. In the process of baptism, according to Matthew 28:19, new Christian followers are traditionally baptized in the name of the Father, the Son and the Holy Spirit. Learn more about Christianity
1.1 2.1 2.2 2.3 2.4 3.1 3.2 3.3 3.4 4.1 4.2 4.3 4.4 5.1 5.2 5.3 6.1 7.1 7.2 8.1 8.2 8.3 8.4 9.1 9.2 9.3 9.4 10.1 10.2 10.3 10.4 10.5 10.6 11.1 11.2 11.3 11.4 11.5 12.1 13.1 13.2 13.3 13.4 13.5 14.1 14.2 14.3 14.4 14.5 14.6 15.1 15.2 15.3 15.4 16.1 16.2 16.3 16.4 17.1 17.2 17.3 17.4 17.5 17.6 17.7 17.8 17.9 18.1 18.2 18.3 18.4 19.1 20.1 20.2 20.3 20.4 20.5 20.6 20.7 20.8 21.1 21.2 21.3 21.4 22.1 22.2 22.3 23.1 23.2 23.3 23.4 23.5 24.1 25.1 25.2 25.3 25.4 25.5 25.6 25.7 26.1 26.2 26.3 26.4 26.5 26.6 27.1 27.2 27.3 27.4 27.5 27.6 27.7 27.8 28.1 29.1 29.2 29.3 29.4 29.5 30.1 30.2 30.3 30.4 30.5 30.6 30.7 30.8 31.1 31.2 31.3 31.4 31.5 31.6 31.7 31.8 32.1 32.2 32.3 32.4 32.5 32.6 32.7 33.1 33.2 33.3 33.4 33.5 33.6 34.1 35.1 35.2 35.3 35.4 35.5 36.1 36.2 36.3 36.4 36.5 36.6 36.7 36.8 36.9 36.10 37.1 37.2 37.3 37.4 37.5 37.6 37.7 37.8 38.1 38.2 38.3 38.4 38.5 39.1 39.2 39.3 39.4 39.5 39.6 40.1 40.2 40.3 40.4 40.5 40.6 41.1 41.2 41.3 41.4 41.5 42.1 42.2 42.3 42.4 43.1 43.2 43.3 44.1 44.2 44.3 45.1 46.1 47.1 48.1 48.2 48.3 48.4 48.5 48.6 48.7 48.8 49.1 50.1 50.2 50.3 50.4 50.5 51.1 51.2 52.1 52.2 53.1 53.2 53.3 53.4 53.5 53.6 53.7 53.8 53.9 54.1 54.2 54.3 54.4 54.5 54.6 54.7 54.8 55.1 56.1 56.2 56.3 56.4 56.5 56.6 56.7 56.8 57.1 57.2 57.3 57.4 57.5 58.1 58.2 58.3 58.4 58.5 58.6 58.7 59.1 60.1 60.2 60.3 60.4 60.5 60.6 60.7 60.8 61.1 62.1 62.2 62.3 62.4 62.5 63.1 63.2 63.3 63.4 63.5 64.1 65.1 65.2 65.3 65.4 65.5 65.6 65.7 65.8 65.9 65.10 65.11 66.1 67.1 67.2 67.3 67.4 67.5 67.6 67.7 68.1 69.1 69.2 69.3 69.4 70.1 71.1 72.1 73.1 73.2 74.1 74.2 74.3 75.1 75.2 75.3 75.4 75.5 76.1 77.1 77.2 77.3 77.4 78.1 78.2 78.3 78.4 79.1 79.2 79.3 79.4 79.5 79.6 80.1 80.2 80.3 81.1 82.1 82.2 83.1 83.2 83.3 83.4 83.5 83.6 83.7 83.8 83.9 83.10 83.11 83.12 83.13 83.14 83.15 84.1 84.2 85.1 86.1 86.2 86.3 86.4 86.5 87.1 87.2 87.3 87.4 87.5 87.6 87.7 87.8 87.9 87.10 87.11 88.1 88.2 88.3 89.1 90.1 91.1 92.1 93.1 95.1 96.1 96.2 96.3 96.4 96.5 96.6 96.7 97.1 97.2 97.3 97.4 97.5 98.1 98.2 98.3 98.4 98.5 99.1 99.2 99.3 99.4 99.5 99.6 100.1
Govor o Bogu Da bismo dobili odgovor moramo srediti vlastite misli i staviti pod kontrolu nagone. Nesređene misli su poput uzburkanog mora. Učenike je jednom prilikom zahvatila oluja nasred mora, digli su se valovi i prijetila je opasnost da budu potopljeni. Silno prestrašeni počeli su vikati prema Isusu koji je za to vrijeme spavao – Zar ne mariš što ginemo?! On se tada uspravlja i zaprijeti valovima i vjetru, te je nastala velika utiha. Tko je ovaj da mu se pokoravaju valovi i vjetar – pitali su se učenici, sada ispunjeni novim strahom, onim Božjim. A strah Božji je početak mudrosti, otkriće Boga. U Isusu Kristu naš govor o Bogu postaje razumljiv, jer nam se Bog u njemu objavio kakav jest za nas. On je Božji govor i odgovor. Kakav je Bog, ne možemo razumjeti polazeći od stvari koje nas nadilaze, nego od istina koje su nam objavljene. Isus Krist nam je objavio istinu o Bogu i to na vrlo jednostavan način, nama razumljivim jezikom. Ako se pitamo kako nam je on to mogao tako jasno prenijeti onda se prisjećamo da je on Emanuel, Bog s nama. Bog se utjelovio kako bi nam govor o Bogu postao blizak, ljudski. Isus nam je otkrio istinu o Trojstvu sasvim jasno na više mjesta u svom govoru o Ocu, o slanju Duha Svetoga, a na samom kraju Matejeva evanđelja je nalog koji je dao svojim učenicima da idu i da krste sve narode – u ime Oca i Sina i Duha Svetoga … Jedno je ime, jedan Bog, tri osobe. Trojstvo. VJEROM DO UPOZNAVANJA — BOŽJA OBJAVA KAO POMOĆ U nalogu krštenja u evanđelju po Marku prisutne su i riječi – … tko uzvjeruje i pokrsti se spasit će se, tko ne uzvjeruje osudit će se … Tako je naglašena važnost prihvaćanja vjerom ove nepromjenjive objavljene istine o Bogu. Mi neke stvari ne možemo dokučiti svojim umom, ali možemo vjerovati, jer vjera nadilazi našu ograničenost i izbavlja nas od upadanja u očaj naših nemogućnosti … Tek vjerom nam neke stvari postaju prihvatljive, dohvatljive, logične i moguće (Jer time ponizno priznajemo da smo ograničeni). Jedna mi je gospođa rekla – Tek kad sam povjerovala bila sam spašena od očaja koji me bio zahvatio. Sve dok sam pokušala razumjeti preda mnom je bio zid, Bog mi je bio tako dalek i nemilosrdan, a ja sam se gubila u svijetu nutarnjih svađa i optužbi. … Vjera mi je vratila mir i razumijevanje. Zaista, gospođa je pogodila prave riječi za ono što nas uči naša vjera. Tko pokuša razumjeti stvari koje ga nadilaze zaobilazeći vjeru ostat će slijep za ono što je tako očito u vjeri. Kad su u pitanju otajstva koja ne možemo dohvatiti razumom tada nam trebaju krila vjere koja podižu razum u novu dimenziju razumijevanja. Pavao je prije obraćenja bio zadojen vlastitom pameću, zato je progonio ono što nije bilo u dosegu njegova razuma. Tek kad ga obasjava svjetlo Kristovo počinje razumijevati ono što do tada nije bio u stanju, počinje povezivati. To je bila objava… Istine vjere su nam objavljene upravo zato da s njihovom pomoći povežemo ono što inače sami ne bismo mogli. Kad ih prihvatimo i nas obasjava svjetlo kao i Pavla. Mnogi su primjeri iz života svetaca koji o ovome svjedoče. Sve što sam napisao primio sam na koljenima – reče veliki sv. Toma Akvinski. U svjetlu vjere otkrivaju nam se otajstva Božja i samo ih tako možemo primati i nositi. Isus zato i kaže svojim učenicima – Još vam mnogo imam kazati, ali sada ne možete nositi. No kad dođe on – Duh Istine – upućivat će vas u svu istinu … (Iv 16, 12). Na što se odnose riječi Isusove … sada ne možete nositi, nego na našu nemoć razumijevanja vlastitim snagama onoga što nas nadilazi. Bez Duha Svetoga nema upoznavanja istine – upućivat će vas u svu istinu… JEDNOSTAVNOST ISTINE Mnogi imaju problema s istinom, pa ih zato boli glava. Što je istina? – mučio se i Pilat, iako mu je bola oči, ali bio je slijep za nju… Što je Bog, tko je Bog? – možemo razumjeti samo ako dopustimo Bogu da progovori, jer mi nismo sposobni sami po sebi nositi takve stvari. Mi smo u stanju dohvatiti samo mali komadić istine, ali za nešto više trebamo dopustiti samoj Istini da nas zahvati… Jedna mala ribica plivala morskim prostranstvima i čula priču o nekakvom oceanu bez kraja … Pokušala je shvatiti što bi to bilo, ali nije mogla… Odluči se upitati stariju ribu – Svi govore o oceanu. Što je to ocean? Ocean je sve ovo u čemu ti plivaš – odgovori joj starija riba… Ovo? – začuđeno će ribica – pa to bi bilo prejednostavno! I otpliva razočarana dalje u potragu za odgovorom. Ova priča me podsjetila na jedan događaj dok smo plovili katamaranom prema Bolu. Ministranti su kroz šalu razgovarali o tome koliko vode se sada nalazi ispod njih i što bi se dogodilo… Na to jedna gospođa upadne sa svojom idejom – To nije voda, to je more. Ali gospođo, more je voda – jedan će od ministranata. Ne, more je more – zauzme tada stav gospođa spremna na dugu raspravu. U nekim trenucima govor je zaista suvišan, i pokušaj našeg pametovanja i dokazivanja postaje najobičnija glupost. U govoru o Bogu trebali bismo se paziti takvih zamki, a držati se jednostavnih rješenja i dopustiti samom Bogu da nam progovori o sebi. Jedan student naučio je niz tako lijepih definicija o Bogu, ali jednog dana rekao je svom iznenađenom prijatelju da nije siguran vjeruje li u Boga. Taj svoj problem povjerio je i starom profesoru kod kojeg je trebao doći na ispit. Profesor ga je trenutak mudro promatrao, onda se ustao, otišao van i uskoro se vratio noseći u ruci prekrasnu ružu. Pomiriši ovu ružu i zapamti njezin miris – naloži studentu. Student učini tako, a profesor onda sjedne preko puta držeći ružu u svom krilu. Jesi li zapamtio miris ove ruže? Jesam – uvjereno će student. Sada idi vani i prvom čovjeku koji naiđe govori o mirisu ruže. Ali to je nemoguće – zbunjeno će student. Trebao bih ponijeti ružu sa sobom. Upravo tako. Nešto slično, dragi prijatelju, tiče se našeg govora o Bogu. Mi možemo o Bogu naučiti prekrasne izraze i definicije, ali ako njega nemamo sa sobom posvuda gdje idemo ne možemo drugima govoriti o njegovu mirisu. Student je zinuo i zašutio. Shvatio je… U njemu živimo, mičemo se i jesmo – tvrdi nam sv. Pavao i tako zauzima poziciju stare ribe i mudrost starog profesora koji ima iskustvo Boga, i najkorisnije bi nam bilo kad bismo ih poslušali. Petar Galić, OP Mnogi misle da znaju što je Bog, iako će postavljati pitanje njegove postojanosti. To je paradoks govora o Bogu. Tko je Bog? Kakav je Bog? Ovu su vječna pitanja i vječni odgovori. Na ovo pitanje se odgovara radi životne potrebe svakoga čovjeka. Čovjek kroz Boga dobiva svoje osmišljenje i svoju puninu. Bez Boga teško je razumjeti i samog čovjeka. Zapravo, čovjek je nerazumljiv. Ako je čovjeku nedohvatljiv njegov ‘izvor’ i ‘ušće’, kako mu neće biti neshvatljiv i Bog? Ipak, što više čovjek upoznaje čovjeka, samoga sebe, više će upoznati Boga. Ne što bi čovjek bio ‘tvorac’ Boga nego što je čovjek nesavršena slika Božja, kako to izriču mnoge stare religije, a najizričitije Biblija. Ova sličnost čovjekova Bogu je čovjekova suština (Augustin). Također je čovjek u neprestanoj kušnji da svoje želje ne projicira u Boga – tako se udaljuje od spoznaje Boga i samoga sebe. Poznate su devijacije u poimanju Boga, onda kada se ‘stvaralo’ boga mjesto da mu se otvaralo i slušalo njegov glas. Zar bog nije ljudska tvorba, ako se u ime njega ratuje? A to se događa i danas. Takav ‘bog’ treba umrijeti jer je smetnja da se upozna istinitog Boga ljubavi. Krivi bog je najopasniji za vjerovanje, kako je vidljivo iz biblijske tradicije. Tako neke ‘ateizacija’ otvara mogućnosti prepoznavanja istinskog Boga. Bog Isusa Krista. To je Bog ljubavi, Bog za nas i s nama. Isus Krist nam govori i otkriva tajnu Božju i našu ljudsku tajnu. Što je istinskije i životnije od iskustva Boga? Isus nas uvodi u blizinu i u iskustvo Boga. Više ga možemo doživjeti negoli opisati. Bog nadilazi sve naše pojmove i riječi Eckhart). Isus nam otkrivajući Boga otkriva i nas. Spoznaja da je Bog osoba dovela je do spoznaje da je i čovjek osoba. Vjerska rasprava o Bogu dovela je do spoznaje i čovjeka. Isto tako koliko vrednujemo Boga više ćemo vrednovati i čovjeka. Naš ljudski egoizam je smetnja upoznavanja Boga. Tek kad čovjek prihvati svoju unutarnju promjenu omogućuje i prepoznavanja Boga. Bog je trajno s čovjekom samo je problem da ga čovjek u svakakvim svojim stanjima ne može prepoznati. Bog Isusa Krista je Bog ljubavi, osobni Bog, Bog koji razumijeva i ljubi. On je osoba, zato je njemu punina života i postojanja. On je potpun u svojem djelovanju. Svugdje je cijeli i svugdje potpuno ljubi. Takvog Boga Isus naziva Bog Otac, Bog Sin i Bog Duh. Bog je Život – što znači da u njemu struji dinamizam, novi bi rekli da je Bog uosobljena energija ljubavi. Tako je Božji ‘pluralizam’ (trojstvo) pluralizam ljubavi. A svaka ljubav je ‘pluralna’ jer je razlijevajuća i istovremeno jedna. Značenje Trojstvenog Boga za nas. U kakvog Boga ljudi vjeruju takvi žele biti. Tako i vjera u Boga Oca, Sina i Duha je baza i osnovica kršćanskog nastojanja i razvijanja, našeg bratstva i jedinstva. Jedinstvo Oca, Sina i Duha. Tako nas Isus poziva da budemo kao Bog, da osjećamo očinski, sinovski i duhovno (u ljubavi). Trojstvo nas poziva da budemo osobe i da se prema drugima odnosima kao prema osobama, ne kao jedinkama. Tako je po spoznaji trojstvenog Boga formirana svijest o ljudskoj osobnosti. Trojstvo nas također uči jedinstvu i različitosti, demokratičnosti. Ne moramo biti isti da budemo zajedničari. A različitost može biti jedinstvena samo ako je prožeta ljubavlju. De Rougemont, Avantura zapadnog čovjeka…). Zajedništvo nije nešto što nam se nadodaje. Zajedništvo izvire iz naše dubine jer smo ‘skrojeni’ na sliku Božju. Bog je Zajednica ljubavi. Zato neuspjelost u zajedništvu je neuspjelost u životu, Neuspjelost osobe, čovjeka. Osobe tvore zajedništvo i ljube se. Osobe tvore zajednicu. Bog je ‘šema’ našeg zajedništva. Naš je poziv da budemo kao Bog u kojega vjerujemo, iz kojega izlazimo i u kojeg se vraćamo. Bog osoba je nas stavio u svijet kao osobe. Svi mi ‘izlazimo’ iz Trojstva i Trojstveni smo. Zato čovjek nadilazi sve zemaljske podjele i različitosti. Određenje nam je u duhu a ne u biologiji. Mi ljudi smo također nešto ‘zbirno’, kao i naš Bog. Iz ovoga slijedi sa bi se tako trebali i ponašati ako hoćemo biti potpuni i vječni. U kome ne živi očinstvo, sinovstvo i ljubav taj se sigurno nikada neće naći ni u sadašnjosti ni u budućnosti, vječnosti. Znači, Trojstvo govori o zajedništvu čovjeka s Bogom. Kao što je Bog ušao u čovjeka, tako čovjek ulazi u Boga. Često se Trojstvo previše shvaća apstraktno. Trojstvo nije kompleksnost nego misterioznost. Bog nije problem kojega treba riješiti, nego misterij u koji treba ući i živjeti. Bog je ljubav – ljubav je jedna ali ne ‘sama’. Bog je ljubav u ljudima, ne zakon u ljudima. Trojedini Bog poziva čovjeka u sebe, u svoju osobnost, u svoj život, trojstvo.. A Isus je Put u Boga… Marijan Jurčević, OP Presveto Trojstvo je termin koji je ušao u kršćanski govor tek u trećem stoljeću, a tek iza Nicejskog koncila(325.), upotrebljava se u Crkvi. Koncil, kršćanstvo ispovijeda: Jedan je Bog: Bog je Otac, Bog je Sin, Bog je Duh Sveti. Sintezu i razjašnjenje ne donosi koncil. Govoriti i razmatrati danas o Bogu kao trojstvenoj postojanosti, što to znači i ima li ikakvo konkretno značenje za vjernika? Vjera u trojstvenog Boga izgleda jako kompleksna i komplicirana. Što to znači jedan Bog u tri osobe? Uza svu kompliciranost razumijevanja ipak je cijelo kršćanstvo grčevito ispovijedalo ovu Dogmu. Dapače, svi kršćani, bez obzira na druge različitosti, ispovijedaju trojstvenog Boga. Osnovno je u vjerovanju u jednoga Boga da je on živi Bog. U njemu je uosobljen život koji struji između Oca i Sina i Duha Svetoga. Bog se očitovao u ljudima u svemiru kao živi Bog. Očitovao se kao osobni Bog koji stvara, rađa i nadahnjuje. Bog je Stvoritelj (Otac), Bog je Sin (Isus) i Bog je Duh (Ljubav). Osnovno je u svakome vjerovanju da se bude kao što je Bog u kojega se vjeruje da je izvor života. Tako je i u kršćanstvu. Samo kršćanstvo poznaje trojstvenost Boga. Isto vjeruje kao i Židovi i Muslimani u jednoga Boga, s ‘dopunom’ da je taj Jedini u sebi pluralan, trojstven. Iz samog ovog vjerovanja u trojstvenog Boga postavlja se i drukčija struktura kršćanskog življenja. Pluralnost je struktura žive postojanosti. Ne ide se u politeizam (višeboštvo), ali se ne ostaje niti na suhoj jednoti. Sveti Augustin upućuje čovjeka na njegovu nutrinu, koja je na sliku Božju, da tu prepozna sliku trojstvenog Boga. Čovjek se doživljava i kao stvoritelj (otac) i kao rođeni (sin) i kao duh. Bratstvu čovječanstva osnovica se nalazi u trojedinom Bogu. Pouka Trojstva je jasna: pluralnost ne mora biti protivljenje. dapače, različitost treba usmjeriti u savršenstvo i dopunjavanje. Pa i oni koji u svojem monoteističkom (jednobožačkom) vjerovanju nemaju trojstvenost, stvarno ga prihvaćaju prihvaćajući živoga Boga. Čini mi se da nije problematično Trojstvo u sebi nego u načinu tumačenja. Zar Bog u svemu ne nadilazi svakog čovjeka i svijet. Bog je ‘skriveni Bog’, ali doživljavamo njegovu prisutnost. U tumačenju Trojstva uvijek je bilo razlikovanja među teolozima i duhovnim učiteljima.Vjera u Trojstvenog Boga je također vjera u slogu zajedničkog življenja. U sebe se treba povratiti, ako želimo ući u svijest blizine živoga Boga. Potrebno je također biti otvoren na božansko nadahnuće. Kraljevstvo Božje je u nama! A rajnski mistici će reći da je jedino u dubini naše duše (Tauler). Bog ‘svjedoči’ za Sina, Sin za Oca i Duha. Trojstvo se samo u sebi i prema nama potvrđuje. Isus nam pomaže da spoznamo i Oca i Duha, a Duh i Otac potvrđuju Isusovo božanstvo. Skoro bi se moglo reći da mi imamo iskustvo trojstvenosti Boga. On je i Stvoritelj i Rađalac (Logos) i Ljubav (Duh). U Trojstvu se slavi Stvoritelja svega, Otkupitelja svih ljudi i Nadahnitelja ljudskih srdaca. Trojstveni Bog je temelj ‘demokracije’, uzajamnog poštivanja i podržavanja u različitosti. Različitosti se ne smije pretvoriti u neprijateljstva nego u dopunjavanje. Ovo je ‘program’ koji progovara iz samog Boga. Također iz vjere u Trojstvenog Boga uočavamo na što smo mi pozvani. Pozvani smo na Stvaralaštvo, na Mudrosat i Ljubav. U ovome smislu je značajno vjerovanje u trojedinog Boga. Bog je Otac. Sva druga očinstva su samo imitacija istinskog Božjeg očinstva. On nikoga ne odbacuje, svakome se nada, sve ljubi, sve oživljava. Otac je izvor života. Bog je Sin, Logos, Mudrost. On se očitovao kao sin preko Isusa Krista. Apostoli su jednog časa uskliknuli, pa Ti si Bog! Bog je Duh. Bog je duh ljubavi. On kao ljubav sve prožima i svemu daje smisao i vrijednost. Marjan Jurčević http://www.katolicki-tjednik.com PRESVETO TROJSTVO – TAJNA LJUBAVI KOJU SMO POZVANI NASLJEDOVATI Šimo Maršić je rođen 1974. u župi Vidovice od oca Stjepana i majke Ivke rođ. Doknjaš. Osnovnu školu završio u Vidovicama 1988., a Klasičnu gimnaziju u Dubrovniku i Pazinu 1992. god. Studij teologije započeo 1992., a završio 1998. na Vrhbosanskoj katoličkoj teologiji u Bolu na Braču i u Sarajevu. Za svećenika je zaređen 1998. u Sarajevu. Nakon ređenja godinu dana vrši službu župnog vikara u župi Presvetog Trojstva u Novom Sarajevu. U jesen 2001. magistrirao te nastavio sa studijem te 21. lipnja 2004. doktorirao s temom Aggregazioni dei laici e nuova evangelizzazione nel mondo dei giovani nell‘Arcidiocesi di Vrhbosna. U jesen 2004. imenovan je profesorom Pastoralne teologije na Vrhbosanskoj katoličkoj teologiji te Povjerenikom za pastoral mladih i pastoral sveučilištaraca Vrhbosanske nadbiskupije. UVOD Pogledajte svoje prste, dragi vjernici. Svaki prst ima tri različita zgloba. Svaki zglob čini da se dio prsta pokreće. Kada se sve tri zgloba pokrenu zajedno možete otvoriti i zatvoriti svoju ruku, posegnuti za nečim ili nešto držati. Upravo ovim čudesnim mehanizmom možete posaditi cvijet, držati nekoga za ruku, zaštiti nejakog i zagrliti onoga kojega volite. Tri zgloba, jedan prst; nekoliko prstiju, ruka; dvije ruke, moć držati, zaštiti i brinuti se. Naše ruke kojima se za nekoga brinemo su Božje ruke; srce kojim volimo je Božje srce; suosjećanje s kojim pružamo svoje ruke prema potrebnima je Božje suosjećanje. Na današnju svetkovinu Presvetog Trojstva, dragi vjernici, prisjećamo se i slavimo trenutke u kojima smo doživjeli djelovanje Božje ruke u našem životu, želimo sebi posvijestiti činjenicu da se svatko od nas i čitav svijet nalazi u Božjem zagrljaju ljubavi. Bog Otac, stvoritelj naših ruku; Bog Sin, Isus, ljudske Božje „ruke“ u našoj stvarnosti koji nam pokazuje kako ispružiti ruku prema potrebnome; Bog Duh Sveti, ljubav i naklonost koju osjećamo u Božjem zagrljaju ljubavi. U sunce ne možemo gledati, čak se ni letimično ne možemo zagledati u njega. Kad bismo to učinili, smjesta bismo oslijepili. Naše oči su preslabe za tako jaku svjetlost. Trojedini Bog je sunce u koje nije moguće gledati tjelesnim očima, a ne možemo ga dokučiti ni očima razuma i srca. Međutim, istina je nešto drugo. Svijet i stvari u njemu možemo promatrati samo na svjetlu koje – izravno ili posredno – dolazi od sunca. Bez tog svjetla ništa ne bismo vidjeli svojim otvorenim očima. Jednako tako možemo svijet i čovjeka shvatiti jedino u svjetlu vjere u Boga koji je Trojedini. Bez tog svjetla našli bismo se pred nerješivim zagonetkama. Za Boga je prvo i osnovno to da postoji. Ja jesam koji jesam, rekao je sam o sebi. Mi također možemo reći za sebe da postojimo, ali nam je postojanje podareno od Boga. Bog je Trojedini. Ta složenica znači množinu i različitost. Trojedini Bog je živi Bog. Vjerska istina o tri osobe u jednome Bogu nema svoj izvor u čovjeku. To je objavljena istina. Ljubav u različitosti Kako mogu tri božanske osobe biti jedan Bog? Kako može jedna božanska narav biti u tri božanske osobe? Takve tvrdnje mogu se prihvatiti jedino u svjetlu vjere i s vjerom. Ohol čovjek će odmahnuti rukom i nasmiješiti se. A onaj tko malo dublje razmišlja o tome kako je svijet u svojoj raznolikosti jedinstven, kako je djelovanje mnogih stvari u svijetu tajanstveno i nedohvatno razglabanju našega razuma, zaključit će da ta raznolikost i nedohvatnost moraju imati svoju pozadinu. Moraju potjecati od Nekoga koji nije jednolično i u sebe zatvoreno biće. To biće mora istovremeno sadržavati jednostavnost i pokretljivost, različitost i jedinstvenost. Objavljena istina o Trojedinom Bogu dolazi mu u susret i govori mu da je Bog zaista takvo biće. Zato se zemaljska kugla ponosi raznoraznim oblicima života. Tko da nabroji sve različitosti nebrojenih vrsta, tko da pohvata neuhvatljivu rasipnost nijansi u svakom pojedincu? Kad bi Bog bio samo u jednoj osobi, on bi u nekom smislu bio uvijek jedan te isti, bio bi “okamenjen“. A ovako trojstvo osoba u njemu stvara bogatstvo izmjenjivanja triju osobnosti. Zato ni čovjek nije uvijek onaj isti, već je svaki trenutak drukčiji, noviji, zreliji, bogatiji za nova iskustva, sposoban za nova djela, otvoren novim mogućnostima. Bog Otac stvorio je nebo i zemlju, dao nam prekrasan svijet u kojem možemo živjeti. Bog Sin, Isus Krist, došao je na ovaj svijet da nas otkupi, da bude naš Dobri Pastir. A kada je Krist uzašao na nebu k svojemu Ocu poslao nam je Duha Svetoga da nas brani i vodi. Svaka božanska osoba je različita od ostale dvije. Iz ovoga proizlazi jasna poruka za nas danas, dragi vjernici: biti sličan Bogu znači prihvatiti da smo različiti od drugih. Bog je svakom od nas dao talente i želi da postanemo osobe kakve nas je On zamislio služeći se darovima koje nam je dao, da budemo jedinstveni i posebni. Drugi riječima: biti različit, poseban, znači biti poput Boga. Ljubav ujedinjuje Nadalje, Bog je i ljubav (1 Iv 4,8). Tri božanske osobe su tako bliske jedna drugoj da u ljubavi postaju Jedno. Tako Isus kaže „Otac i ja Jedno smo“ (Iv 10,30). Riječi iz visine koje su čuli učenici na brdu Preobraženja bile su nježne Očeve riječi: „Ovo je Sin moj ljubljeni“ (Mt 17,1-8). U današnjem prvom čitanju čuli smo riječi Mudrosti Božje koja je u Starom zavjetu bila personifikacija Duha Svetoga. Mudrost kaže da je u početku bila zajedno sa Stvoriteljem iz dana u dana igrajući pred Njim. Bog Otac i Bog Duh Sveti ponašaju se kao ljudi koji su u ljubavi. Ljubav povezuje tri osobe Presvetog Trojstva u jednog Boga. Ljubav koja se daruje Izmjenjivanje između triju osoba u Bogu vrši se u ljubavi, to je usrećujuće međusobno darivanje i prihvaćanje. Nije li čovjek najsretniji kad daruje i kad je darovan? Nije dovoljno da Bog dariva čovjeka, potrebno je da čovjek primi dar. Ako jednog lijepog proljetnog jutra neka dvorana zasvijetli i zasja punim svjetlom, to se zbiva zato što su u nju prodrle zrake sunca. Ako pak soba ostane u tami, to je za to što ljudske ruke nisu podigle zastore niti otvorile prozore. Ljubav nije ljubav ukoliko se ne daje. I najviše netko može dati je upravo ono što svatko od nas u svojoj posebnosti i jedinstvenost jest. Ukoliko poklonimo sebe, srce dodiruje srce. Neki kršćanin susretne prosjaka koji je išao u selo. Kad ga kršćanin ugleda onako raspala, izgladnjela i jadna zavapi Bogu: „Bože koji si samo milosrđe, zašto se ne smiluješ ovome siromahu i ne pošalješ mu svog anđela da ga izbavi iz njegove bijede?“ A u to se začuje glas s neba: „Ti si moj anđeo i zato ga šaljem tebi ususret da mu pomogneš!„ Ljubav koja se ostvaruje Nekom pustinjaku, koji se umišljao da čini djela ljubavi prema drugima, noću se javi anđeo i reče mu: „Za tvoja djela ljubavi poklanjam ti ovaj biser.“ Pustinjak zahvali anđelu, zadovoljno zamota biser u rubac i stavi pod jastuk. Kad se svanulo s velikom radoznalošću razvije rubac da vidi kako izgleda biser. Kad je razvio rupčić iznenadio se kad je ugledao obični okrugli kamenčić. Pustinjak odluči prvom prosjaku koji ga bude molio za dar dati ovaj anđelov poklon, misleći: „Kad je anđeo mogao mene prevariti mogu i ja drugoga.“ I naiđe neki prosjak koji ga moljaše za dar, a on mu darovaše kamen u rupčiću. Kad je prosjak odmakao od pustinjakove ćelije, radoznao sjede pogledati dar. Kad tamo iznenađenje, biser se blistao u svom sjaju. Pošteni prosjak misleći da se pustinjak zabunio vrati biser s obrazloženjem da on to ne zaslužuje. Te iste noći ponovo se pustinjaku javi anđeo. Pustinjak ga prekori zbog prijevare. Anđeo mu odgovori: „Nisam te prevario, nego te samo nisam upozorio da je sve što čovjek posjeduje Božji dar. Ako čovjek te darove čuva samo za sebe postaju kamen ako ih dijeli drugima pobiseruju se.“ ljubav koja se živi Dragi vjernici, danas slavimo Presveto Trojstvo. Zašto uopće Crkva ima poseban dan u kojem slavi ovu istinu? Zato što imitirati Trojstvo znači pronaći siguran put u nebo. Bog je Presveto Trojstvo vezano čvrstim vezom ljubavi. Slijedimo model koji nam Bog daje. Budimo jedinstvene osobe kakvim nas je Bog stvorio. Ispružimo ruku u ljubavi prema ljudima koji nas okružuju poštujući njihovu jedinstvenost i posebnost kojom ih je Bog obdario. BITI SVEĆENIK Biti svećenik je prije svega dar Božji. Dar Božji koji se u krhkoj posudi naše ljudskosti nalazi. Zbog toga držim nužnim rast u povjerenju u Božju ljubav i Njegov poziv u cjelovitom predanju u službi koja je povjerena za životni hod jednog svećenika. Biti svećenik je biti za druge poput Isusa, potpuno i do kraja. Biblijski komentar misnih čitanja u godini C Poslao Sina i Duha da ljudima objavi tajnu svoga života Svetkovina Presvetog Trojstva: Zborna molitva na nedjelje i blagdane u liturgiji zapadne Crkve od starine je upravljana Ocu, a završava formulom na koju ne misle dovoljno svećenici i vjernici: “Po Gospodinu našem Isusu Kristu, Sinu tvome, koji s tobom živi i kraljuje u jedinstvu Duha Svetoga.” Većina starih rimskih molitava bile su sastavljene u V. i VI. stoljeću, kad je Crkva bila izranjena arijanskom herezom koja je u ime jednote biblijskog Boga zanijekala jednakost utjelovljene Riječi s Ocem i Duhom. Ovim molitvenim završetkom Crkva stoljećima podsjeća sudionike liturgije da duhovni život dobivamo od Oca po Sinu snagom Duha, jer smo kršteni na Oca, Sina i Duha Svetoga. Trojstveno obilježje vjerničkog života počelo se posebno slaviti u benediktinskim opatijama gdje je uvedena prigodna misa na čast Presvetog Trojstva. Papa Ivan XXII uveo je ovaj blagdan u liturgiju sveopće Crkve za vrijeme avinjonskog sužanjstva god. 1334. Time je dao poticaj da jednom u liturgijskoj godini svjesnije slavimo ono što je prisutno u svakoj našoj misi: vjernički pristup Ocu po Sinu snagom Duha te udio na životu otajstvenog Boga kako nam ga je objavio Gospodin Isus. Udio na Božjem životu počinje u toku zemaljskog proputovanja i nastavlja se i nakon fizičke smrti. Današnja nas liturgija potiče ne samo na cjelovitu vjeru o Bogu kojeg nam je Isus objavio nego i na klanjanje te na produbljenje života s Bogom. U zbornoj se obraćamo Bogu Ocu koji je poslao na svijet svoga Sina, Riječ istine i Duha Posvetitelja da ljudima objavi tajnu svoga života. Ovdje “objavi” ne znači samo “obznani, navijesti” nego i da ljude pripusti u svoj božanski život. Slaveći ovu svetkovinu mi prihvaćamo važnost zajedništva u životu Boga i ljudi: Bog je Bog zato što se dariva prema unutra i prema vani te pripušta ljude u svoje božansko zajedništvo. Tako i mi postajemo sve više ljudi, ako se iskreno darivamo Bogu i ljudima. Moja su radost djeca čovjekova (Izr 8, 22-31) Ovaj odlomak je središnji dio pjesme o Mudrosti kao personifikaciji Božje stvarateljske moći i objaviteljske ušatorenosti među ljudima. U hebrejskom izvorniku ova strofa ima 22 retka koji podsjećaju na 22 slova hebrejske abecede kao toliki drugi tekstovi u mudrosnim knjigama i psalmima. Pjesničko obilježje odlomka upozorava da ne smijemo shvaćati svaki izraz strogo dogmatski. Ovdje Mudrost govori o sebi u prvom licu naglašujući da je stvorena prije svih drugih stvorenja (r. 22-26) te aktivno sudjeluje s Bogom u nastavku stvaranja (r. 27-31). Mudrost o sebi naglašava da se igrala pred Bogom sve vrijeme stvaranja i ukrašavanja svijeta. Za “igrati se” stoji u hebrejskom glagol šahak koji znači sportsku igru, zabavu, ali i “igru pred Bogom” u liturgiji (usp. 2 Sam 6, 21). Mudrost kaže da je igrala pred Bogom “po tlu zemlje njegove” te da su njezina radost djeca čovjekova. Ona se po objavi nastanila u narodu Božjem i naučila ljude da u liturgiji igraju pred svojim Bogom. Ova mudrost je slika Krista kao utjelovljene mudrosti Božje, jer se predgovor Ivanovu evanđelju o Riječi koja se nastanila među nama može ispravno razumjeti samo u svjetlu starozavjetne nauke o mudrosti Božjoj. U evanđeljima Isus govori ljudima koji osporavaju njegov način objavljivanja Boga i uprisutnjivanja njegove ljubavi: “Opravda se Mudrost djelima svojim” (Mt 11, 19; Lk 7, 35). Pavao zove Krista raspetog, koji je Židovima sablazan a Grcima ludost, Božjom snagom i Božjom mudrošću (1 Kor 1, 23). Mudrosnog je obilježja i izraz “Prvorođenac svakog stvorenja” koji Kol 1, 15 primjenjuje na uskrslog Krista. Kao utjelovljena mudrost Božja, Krist je bio s Bogom od početka i ostaje neopozivi znak Božje naklonosti prema ljudima. On s punim pravom usvaja izreku starozavjetne personificirane mudrosti: “Moja su radost djeca čovjekova!” Psalam 8 je himan kojim molitelji veličaju Boga kao Stvoritelja i dive se čovjeku kojega je Bog postavio za gospodara prirode. Najveća odlika čovjeka jest što ga se Bog spominje u biblijskom smislu: “Što je čovjek da ga se spominješ, sin čovječji da ga pohađaš?” Bog nas se spominje tako da nas uzima za svoje saveznike i prijatelje. Ovaj nas psalam u današnjoj liturgiji potiče da Božja dobročinstva iskazana bilo kojem čovjeku na svijetu zahvalno uočavamo kao dobročinstva iskazana nama osobno. Ljubav Božja po Duhu koji nam je dan (Rim 5, 1-5) Cijela poslanica Rimljanima je Pavlovo mirno obrazloženje o potrebi čovjekova prijateljstva s Bogom. Za razliku od farizeja, koji su tvrdili da čovjek može zaslužiti opravdanje vršenjem svih vjerskih propisa, Isus i Pavao uče da se Božjem kraljevstvu čovjek može samo ponizno otvoriti, nikako zaslužiti ga. Današnji odlomak upozorava na vjerničko iskustvo mira s Bogom kao popratni dar opravdanja. “Opravdani vjerom” znači “uvedeni u ispravan odnos s Bogom po krsnoj vjeri u Krista Isusa”. Čovjeku je potreban kontakt s Bogom a u takav kontakt može stupiti vjerom i krštenjem. Iz takvog kontakta nastaje egzistencijalni mir s Bogom koji je podloga mira s ljudima i sa samim sobom. Ovo nam je omogućeno i stalno ponuđeno “po Gospodinu našem Isusu Kristu”. Po njegovu djelu otkupljenja kojemu je vrhunac smrt i uskrsnuće. Takav odnos s Bogom u zemaljskom proputovanju omogućuje da se “dičimo nadom slave Božje”. Hodamo stazama života puni nade da ćemo biti pripušteni u Božju blizinu kao pravi prijatelji. Nadu u konačnu slavu sada potkrepljuje doživljena ljubav Božja prema svakome od nas. “Ljubav je Božja razlivena u srcima našima po Duhu Svetom koji nam je dan” znači prvenstveno ljubav Božju prema nama. Veličanstvena dogma naše vjere jest da nas Bog ljubi, i Duh Sveti koji nam je darovan u krštenju te neprestano djeluje u pojedincu i crkvenoj zajednici garant je te ljubavi. Ta ljubav omogućuje da se “dičimo i u nevoljama”, jer čovjek ne može zapasti u stanje u kojem bi ga Bog prestao ljubiti. Ova smiona Pavlova tvrdnja o ljubavi Božjoj prema nama traži da utonemo u svoje vjerničko iskustvo te iznova otkrijemo znakove Božje ljubavi u našem životu. Duh nam je dan da nas čini svjesnima onoga što jesmo i da nas podsjeća na Ljubav. Kao što se Gospodin Isus osjećao ljubljenim od Oca i zato s ljubavlju pristupao svakom čovjeku, tako bismo trebali i mi. U ovom odlomku vidimo trojstvenost vjerničkog duhovnog života: s Ocem smo u miru po Gospodinu Isusu; ljubav Očevu doživljavamo po Duhu koji nam je darovan. Trojstvo nije dogma za fiskulturu uma nego nam pomaže da živimo od ljubavi Oca, Sina i Duha. Sve što ima Otac, moje je (Iv 16, 12-15) Ovaj odlomak dio je Isusova oproštajnog govora na posljednjoj večeri. Prije toga Isus je najavio da odlazi te izrazio čuđenje što ga učenici ne pitaju kamo odlazi nego se “žalošću ispuni srce njihovo što im ovo kaza” (16, 6). Isusov “odlazak” je dvostruk: u nasilnu smrt i u proslavljeno stanje k Ocu. Iz tog proslavljenog stanja neće moći biti s učenicima na dosadašnji način, neće ga vidjeti niti s njime moći razgovarati kao u toku mesijanskog djelovanja. Za ovo vrijeme “odsutnosti” Isus obećava učenicima Duha Istine koji će ih upućivati u dogođenu istinu: “On će mene proslavljati, jer će od mojega uzimati i navješćivat će vama” (r. 14). “Još vam mnogo imam kazati, ali sada ne možete nositi” odnosi se na puniji uvid u sposotvorna djela i riječi Isusove. Prije Isusove proslave po muci i smrti učenici ne mogu razumjeti Očev plan o njemu. U vremenu Isusove proslavljenosti, kad učenici trebaju nastavljati njegovo poslanje u svijetu, Duh Sveti uvodit će ih u svu istinu. Otvorit će im srce i pamet da dokuče puninu objave u Kristu a zatim je prilagođeno naviještaju ljudima različitih kultura. Duh će “navješćivati ono što dolazi” ne u smislu detaljnog otkrivanja budućnosti nego u smislu promatranja sadašnjosti i budućnosti u svjetlu objave. Pod vodstvom Duha učenici znaju da ljudska povijest ima smisao i da Bog svoj plan spasenja sigurno vodi prema ispunjenju. Duh nema svoje nauke nego uzima “od mojega” tj. od Krista kao utjelovljene Riječi Očeve. Uzima ne samo riječi nego i djela. “Sve što ima Otac, moje je” odražava Isusovu svijest zajedništva s Ocem i Duhom: kao što Otac “ima” Duha Istine, tako ga “ima” i Sin. Kao što je Otac poslao Sina, tako Sin šalje Duha. Ovim nam Isus otkriva otajstvo unutarnjeg Božjeg života, ali ne da zadovolji našu vjerničku radoznalost nego da pokaže naše mjesto u otajstvu Boga. Duh Istine vodi prvenstveno svu Crkvu kao zajednicu krštenika egzistencijalno povezanih s Isusom po vjeri i krštenju. Preko crkvene zajednice vodi i pojedine vjernike. Ne možemo imati pravog udjela na životu Oca, Sina i Duha ako se ne uključujemo djelotvorno u život Crkve po liturgiji, svjedočkom življenju i karitativnom djelovanju u svojoj životnoj sredini. Mate Zovkić: GODINA C: http://www.ktabkbih.net/info.asp?id=114 GODINA B: http://www.ktabkbih.net/info.asp?id=113 GODINA A: http://www.ktabkbih.net/info.asp?id=112 Presveto Trojstvo (30. svibnja) Bog nad nama, s nama i u nama Kršćanstvo spada u tri monoteističke svjetske religije koje ispovijedaju vjeru u jednoga Boga. Međutim, u tom kontekstu kršćanstvu se predbacuje, sa strane židova i muslimana, da zapravo, govoreći o trojstvenom Bogu – Ocu, Sinu i Duhu Svetom – naviješta vjeru u tri boga. Kako »objasniti« vjeru u jednoga Boga koji je istodobno i trojstven? Pokušamo li to, uočavamo kako počinjemo mucati i kako nam nedostaju za to prikladni izričaji. Svi pokušaji da to objasnimo i učinimo shvatljivim jesu manjkavi – jer je jednostavno nemoguće Boga koji je u sebi trojstven, u svoj njegovoj veličini i svemoći, njegovoj dobroti i ljubavi dokraja shvatiti i »protumačiti«. A ipak, to otajstvo nedjeljivo pripada našoj kršćanskoj egzistenciji, o tom i takvom Bogu moramo govoriti, naviještati njegovu radosnu i osloboditeljsku poruku. Pokušajmo to govorom o Ocu kao Bogu koji je nad nama, o Sinu kao Bogu koji je s nama i o Duhu Svetom kao Bogu koji je u nama. Bog Otac koji je nad nama: od njega nam dolazi život, na njegovu smo sliku stvoreni, htio nas je kao slobodna bića. Stoga ga možemo priznati i klanjati mu se kao silu, moć, snagu koja je nad nama, ali ga i ne priznati i pokušati se staviti na njegovo mjesto. Poznaje nas bolje od nas samih. Ne želi nas hvatati u našim krivim koracima i kažnjavati, već nas stalno pokušava svojom ljubavlju privući k sebi. To je pokazao Savezom s izraelskim narodom kojemu je uvijek bio vjeran, sve do časa kada je vlastitog Sina poslao da sâm postane čovjekom. Isus, Sin njegov je Bog s nama, Emanuel – kako ga u času navještenja naziva anđeo Gabrijel. Postao nam je sličan u svemu osim u grijehu. Dijelio je s nama sve što je ljudsko: radost i trpljenje, uspjeh i razočaranje, iskusio je i umiranje i smrt – svoj život položio je u ruke Očeve – za nas! Tu se očitovala neshvatljiva ljubav Božja prema nama, ljubav koja ide do kraja, sebedarje bez pridržaja. Otac ga ne prepušta smrti već ga uskrisava i on Uskrsnuli trajno ostaje među nama prisutan i djelotvoran. Duh Sveti, Bog u nama, koji je veza između Oca i Sina, djelovao je već u času stvaranja, kroz čitavu povijest spasenja, u Isusovu djelovanju, a od prvih Duhova djeluje u Crkvi i svakom pojedinom kršćaninu. Njegovim smo darovima obdareni po krštenju i potvrdi, po njemu doživljavamo Boga u sebi. U njemu smo osposobljeni činiti djela ljubavi i mijenjati i preobražavati svijet u kojem živimo. »Ta ljubav je Božja razlivena u srcima našim po Duhu Svetom koji nam je dan (Rim 5, 5)! Trojstveni Bog – Otac, Sin i Duh Sveti – jest ljubav, i želi se jasno očitovati i u našem životu. Po darivanju i ljubavi jednih prema drugima. Josip Koprek