http___medjugorje.info_medjugorje_index.php_hr_duhovni-program_upute_upute-medijima_1.xml
1.1 1.2 1.3 1.4 1.5 1.6 1.7 1.8 1.9 2.1 2.2 2.3 2.4 2.5 2.6 2.7 2.8 2.9 3.1 3.2 3.3 3.4 3.5 3.6 3.7 3.8 3.9 3.10 3.11 3.12 4.1 4.2 4.3 4.4 5.1 5.2 5.3 6.1 6.2 6.3 6.4 6.5 7.1 7.2 7.3 7.4 8.1 8.2 8.3 8.4 8.5 8.6 8.7 8.8 8.9 8.10 8.11 8.12 9.1 9.2 9.3 9.4 9.5 9.6 10.1 10.2 10.3 10.4 11.1 11.2 11.3 11.4 11.5 11.6 11.7 12.1 12.2 12.3 12.4 12.5 12.6 13.1 13.2 13.3 13.4 14.1 14.2 14.3 14.4 14.5 14.6 14.7 14.8 14.9 15.1 15.2 15.3 15.4 15.5 15.6 15.7 15.8 15.9 15.10 15.11 15.12 15.13 15.14 15.15 15.16 15.17 16.1 16.2 16.3 16.4 16.5 16.6 17.1 17.2 17.3 17.4 17.5 17.6 18.1 18.2 18.3 18.4 18.5 18.6 18.7 18.8 18.9 18.10 18.11 18.12 18.13 18.14 18.15 18.16 18.17 18.18 18.19 18.20 18.21 19.1 19.2 19.3 19.4 19.5 19.6 19.7 19.8 20.1 21.1 21.2 21.3 21.4 21.5 21.6 21.7 21.8 22.1 23.1 23.2 23.3 23.4 23.5 24.1 24.2 24.3
Nowhere in the world has Our Lady ever spoken for such a long time and through so many messages to the people of this earth. This fact alone is so unique that it makes us wonder. The Messages have nothing spectacular nor sensational in them, as we journalists expect and as we are used to in news broadcasting. Many Messages are repetitions, deepening of the same content, offering help to make even the smallest step in faith; they are repeated invitations finally to do and to live what Our Lady already invited us to live. She motivates us again and again to turn to her to learn how to believe, to find Jesus, to find ourselves. All this is not particularly interesting for the demands of a journalist. No wonder, because the Messages are not passing news which seem a sensation today and become "cold coffee" tomorrow, according to the proverb: "There is nothing as old as yesterday's newspaper." The Messages are not like that. They are supports and helps to grow continually and in simplicity. It caused a sensation when the apparitions in Medjugorje lasted several days longer than in other similar places of apparitions. It was a sensation when they lasted 5 years. On the 10th anniversary, it was a sensation again. Maybe the same thing will happen at the 15th anniversary, if the apparitions continue. In the meantime, Medjugorje lives a daily life, which is of little interest for journalists. It is the daily life of millions of efforts to pray, to live the Gospel, to love one's neighbour, to meet Jesus in little things of daily life, by the children, the women and the men, the visionaries and the priests. I think that I am allowed to say that today, after more than 5000 days of apparitions, we still cannot say what is the plan of the Gospa and where God is leading our world. We are still not able to realize the full dimension of the apparitions of Medjugorje; many things remain a secret hidden to our understanding. This is why we can continue to grow peacefully! Our Lady does not overburden anyone. We learn in Medjugorje that she evidently has a lot of patience with us. God could change our world in three days or in an instant, and he could make it the way he would like it to be, but what would we, human beings, have to do with that? This, "what would we have to do with that", is what we call Freedom, highly respected and venerated by God, as we can experience it in Medjugorje. This freedom must also determine our own behaviour towards those who have turned away from God, who have been wounded by others in the name of God, who perhaps feel wounded by God himself. How many people turn away from God and from the Church because of the failings of those who represent them. We all know how difficult, sometimes how impossible it is to approach such persons. How can we know about others, the reasons for their wounds, why they are the way they are, since we do not know where we are wounded ourselves, and why it is difficult for us to accept the Messages and to live them. Gospa invites those of us who hear the Messages, to make the same steps, not to get tired, to begin again and again. We have no reason to consider ourselves as better, having a better faith, a more open heart than the rest of our society which doesn't hear, doesn't want to hear or has not yet heard the Messages. I am convinced that only the Messages themselves, and not us, can open to the people of our society the way towards God and the possibility of meeting him. As God has allowed us to feel his help through the Messages of Our Lady, so HE will himself touch every person of this earth and of our society with his love when HE wants to do so. Does it mean that we have become useless for the New Evangelisation? What is our role, if in reality everything is in the hand of God and is his responsibility, if finally he alone can find the way towards those who turned away from him? Do we still have any responsibility, and where is it concerning our work with the great mass of the public and the spreading of the Messages? What about our responsibility and our work as journalists? In European and American countries, News broadcasts have achieved an importance, which can hardly be exaggerated. One can say that we are exposed to an immense sea of news, which decides about our political, industrial and social life, and influences even our own private and personal life much more then we want to realize or to admit. Technical developments in the area of the electronic transmission of news, modern mass-medias, will in the near future make this influence total in a hardly imaginable way. An army of journalists in the mass- medias: newspapers, TV, radio, take care of our daily information and disinformation. They reduce an immense quantity of information from all over the world into a quantity, which we can support, in the form of news. This selection is necessary. It demands a sense of responsibility and represents power. News is power and an object that can be bought and sold, a thing on the market. Those who work with news and journalists, decide in large measure what will be spoken about in a society. They create a theme out of news. What is not mentioned as news will not become a theme either. There is a opportunity but also a danger, a responsibility and a lack of responsibility. Something can be most easily sold when it is interesting for the one who buys, when it seems unique or sensational. Nobody buys "old hats". What is normal cannot be sold, cannot be offered. This is why a simple information is often blown up into sensational dimensions, is more or less changed, made digestible, made better, modified, to be sold. The amount of news is growing, our ability to trust the truth of the news given is diminishing. People are more and more critical and sceptical, they want to check whether the news is true, whether what it says is real. We become sceptical. Not only because of the amount of information and the impression of being overburdened and of not being able to check its veracity, but mostly because of the form and formulation of the news and the credibility of its formulators. The question about the truth of news becomes the question of the credibility of its author. Aren't we more and more reserved in trusting information? Aren’t we more and more sceptical about what is proposed to us as truth? But isn't it also true that we have the tendency to trust unconditionally those whom we have decided to trust? It can be noticed that the lack of trust is growing in our society. People feel abused, disappointed and wounded because of inexact and wrong information. They are also wounded because of the choice: it means not only because of what is said but also because of what is hidden and not published. A survey should be made about, how much people are wounded because of the primacy that is given to bad news before the good things in the world. How can a society develop positively in its consciousness of human and religious values, if positive things are not spoken about! With this background, the question of the meaning of Medjugorje and the Messages, as well as the form of their spread and publication seems important to think about. A year ago, March 25th 1994, Gospa gave us a message which, I think, explains this problem very well: "Dear children, Today I rejoice with you and I invite you to open yourselves to me, and become an instrument in my hands for the salvation of the world. I desire, little children, that all of you who have felt the odour of holiness through these messages which I am giving you to carry, to carry it into this world, hungry for God and God's love. I thank you all for having responded in such a number and I bless you all with my motherly blessing. Thank you for having responded to my call." Yes, we are not saviours of the world! We are instruments in her hands. The world is not in our hands. The salvation of the world is in her hands. Our part is to be instruments in her hands. Does this not mark at the same time the limits of our importance? We open ourselves to her to be instruments, and not to be formed as saviours of the world. I don't find in this Message any reproach addressed to our society concerning our preference for the negative, instead of the positive. I don't find any accusation for those who are responsible for the spreading of news. Gospa speaks rather about the nostalgia of human beings for the good, about this unconscious desire for holiness, about the hunger of humanity for God and for the love of God, for all that human beings cannot give. Gospa doesn't speak about negative tendencies in human beings, she sees what is good, she sees that point in human being where there salvation can be built, where they can begin to move towards the fullness of life and their own fulfilment. An instrument cannot behave in a different way from the hand that is leading it. Could we act differently (self-righteously, arrogantly, accusingly, without love) towards those who are loved by Gospa when Gospa herself is giving an example. At the occasion of a meeting for priests in Paderborn (Germany), Paul Zulehner, professor for pastoral theology from Vienna (Austria) spoke about different forms of evangelisation to those who have turned away from the Church. He said that we should not run behind them trying to catch them again; the faster we run behind them, the faster they run away from us. I find much truth in this: we have to control our zeal and give place to God who alone knows how and when the meeting with God should happen. Our duty is to love people, with that we have enough to do. While I was making a film about Medjugorje in 1984, I also visited the bishop of Mostar who at that time was Pavao Zanic. In our interview, he expressed his doubts and his opposition. I asked myself at that time why God, in his wisdom and his providence, before the apparitions, didn't choose a bishop who would make the apparitions in Medjugorje easier. According to human measure, this question could still be asked today. We think in a human way, and we do not understand why in his freedom God gives us our own freedom in this way. This is why we do not understand why it is the way it is, why people are the way they are. All this evidently does not play any role in God's plan of salvation. Maybe Vicka is right when she says that Gospa loves everybody in the same way, even if we do not love them. This is also a mystery, which will be revealed to us in the next world. Our task is to follow the call of Mary, of Gospa, and to let her touch us with her Messages. Why should it be different with other people, those who have no experience of Medjugorje? They also should allow Gospa to touch them. Gospa calls, and we do not need to complete her call by trying to prove that she really and truly appears in Medjugorje. Don't we trust that she can call those whom we think should be called? One sometimes has the impression that Medjugorje is a territory where one can get hunting trophies. Isn't it possible that with such an attitude we close the way towards God for those to whom we want to transmit "our" Medjugorje? What is really interesting for our world today that hungers for God is the message that God is Love, that in spite of all human disappointments and wounds he loves every person individually and personally. What we need is the deep experience of this knowledge that is sleeping deeply in us. It doesn't seem necessary to try to make Medjugorje more interesting and more acceptable, with small sensations. There is a small chance to reach that point in the other that God himself has chosen to touch. Wouldn't it be enough to share without any exaggeration, and when we are asked, how did God touched us? Medjugorje will not become better nor more attractive if we decorate the events and the Messages with our own ideas. Medjugorje speaks for itself through the task that Our Lady has given to the parish. Last year's resolution also expresses it: Medjugorje does not need to be completed or corrected and it needs no addition. Medjugorje is authentic. The guarantee of this authenticity is the nearness to the Gospa. There is the danger in the work of a journalist of trying to establish his credibility by giving the impression of dealing with particularly important or exclusive information which others do not have, of having a special source of information, and all this with the purpose of having his news accepted. In this job concerning news, exclusivity is a particularly efficient means to make oneself an interesting person. This pretended nearness to the source of information is often a self-deception and usually a sign of a deformed, manipulated and even false information, which spreads itself all the faster if the person who gives the information, has gained the trust of the public. Truth and untruth are independent of the nearness of the source of information. It serves the personal gain of the one who gives information, and has nothing to do with being an instrument in the hand of God. Such persons run the risk of becoming victims of their own uncontrolled "hunt fever". I would like to make you aware of another danger in our work. Unfortunately, our experience shows that wrong information spreads faster than the right information. Perhaps it is linked to the fact that human beings are more open to unusual things than to what is normal. All those who work with spreading the news, journalists and others, have here a great responsibility. This is why I would suggest that different Medjugorje-Centres in the world should try to attract or to form journalists who are sufficiently formed and who have a sufficient knowledge of the job. It seems to me that the spreading of the faith and of the Messages is at least as important if not more important than the spreading of other news, a work that is usually done by very qualified specialists. I would like to mention once again the Message of March 25th 1994. It says: "I wish, dear children, that all of you who have felt the perfume of holiness through the Messages that I give you, carry that into the world which hungers for God and his love." It says "all of you". Gospa speaks about all, and means all those who can receive Messages and who have recognized therein their responsibility. All are not charged with a public work, but all are public. And many people around us will observe us with an examining eye, to see whether Medjugorje is something they should have to do with themselves. Thus, all the more should we make our own the idea of being an instrument and allow the hand that guides the instrument to be visible. A tool should not deform the sight of the hand. The same is valid for the spirituality of Medjugorje. We are also responsible for the purity of the spirituality of Medjugorje. God speaks today through the apparitions and Messages in a modern, actual way, to our world, which is full of dangers for humanity, full of difficulties, which seem unsolvable within the Church, and with profound oppositions between peoples. Gospa speaks about the "Salvation of the world" which is necessary and intended by God. This is not an apocalypse. This is a call for a new beginning, a renewal of the world. With the sense of spirituality of renewal and not of the restoration of old times, we should try to distinguish and not confuse Medjugorje with other cases of apparitions. All of us who work with the public have the responsibility to take care so that the authentic spirituality of Medjugorje may continue to develop and that the Messages themselves may be put in the lime light, and not general desires which we often confuse with Medjugorje. Now when the apparitions are still continuing to take place, it doesn't make much sense to try to make the link between the content of the Messages and the general theology of salvation of the Church. Gospa has chosen this place to say what she is saying. She could have done it in another way. She has chosen Medjugorje as it is. We have to take it seriously. This Message expresses that for a new age and for a new Church, God wants a renewed people. I am convinced that Medjugorje is not just a cosmetical correction of the Church or of the world in difficulties. The Messages say often that every person is called to the fullness of life in God. The Church will have a new face and a new figure. We are called to contribute to that and to think about and change the way we are living our job and its ways, traditions and laws. We should discover again the dignity of those who receive the news and out of respect and love for them, we should transmit true news, that whish can help them develop as human beings and can allow them to come closer to God. We should spread news that awakens and quenches the hunger for God and his love. Where can journalists develop who are conscious of such a responsibility, if not there where one can breath the fragrant perfume of holiness? Hans Schotte, 1995 Hans Schotte - was born in 1944. He graduated from the Diocesan evening high school in Essen. He furthered studies in theology, philosophy and pedagogy, and went on to study the pedagogy of media the university at Bonn. After a number of years working in journalism and fulfilling the obligations as director of the diocesan office in Augsburg, he was involved in journalistic activities for the International Catholic Missionary Association "MISSIO", in Munich. In 1983 his work brought him again to Augsburg as pedagogue within media and televised journalism. He produced and directed over forty documentaries for television based on experiences on his many travels through Asia, Africa and South America. His office is one of help to the pedagogical function of the Church, and in this position he has made two coverages of Medjugorje as a place of pilgrimage. At the moment Hans is working on a new film about Medjugorje. Source: medjugorje.org Donate to Medjugorje I would like to thank you sincerely for your trust and support on the past of 2015. I wish you and your family and friends a God bless You and a prosperous ,peaceful and most of all healthy all years . Please consider supporting our efforts in Medjugorje. Make your donation to Our Lady’s work. Thank You. The_Medjugorje.pro and webMedjugorje.com with 2Checkout.com, Inc. is an authorized retailer of goods and services provided by Medjugorje.pro and webMedjugorje.com & Studio Leonardo . ) accept Visa, MasterCard, JCB, Diners, American express, Discovery and PayPal. All information you submit is secure (https: protocol) .
1.1 2.1 3.1 4.1 5.1 6.1 7.1 8.1 8.2 8.3 8.4 9.1 9.2 9.3 10.1 10.2 10.3 10.4 10.5 10.6 10.7 10.8 10.9 10.10 10.11 11.1 11.2 11.3 11.4 11.5 11.6 11.7 11.8 11.9 11.10 11.11 11.12 11.13 11.14 11.15 11.16 11.17 12.1 12.2 12.3 12.4 12.5 12.6 12.7 12.8 12.9 12.10 12.11 12.12 13.1 13.2 13.3 13.4 14.1 14.2 14.3 14.4 14.5 14.6 14.7 14.8 14.9 14.10 15.1 15.2 15.3 15.4 16.1 16.2 16.3 16.4 16.5 16.6 16.7 16.8 16.9 16.10 16.11 16.12 16.13 16.14 16.15 16.16 16.17 17.1 17.2 17.3 17.4 18.1 18.2 18.3 18.4 18.5 18.6 18.7 19.1 19.2 19.3 19.4 19.5 19.6 20.1 21.1 21.2 21.3 22.1 22.2 22.3 22.4 22.5 22.6 22.7 22.8 23.1 23.2 23.3 23.4 23.5 23.6 23.7 24.1 24.2 24.3 25.1 25.2 25.3 25.4 25.5 25.6 25.7 26.1 26.2 26.3 26.4 26.5 27.1 27.2 27.3 27.4 27.5 27.6 28.1 28.2 28.3 28.4 28.5 28.6 28.7 28.8 28.9 28.10 28.11 28.12 28.13 28.14 28.15 28.16 28.17 28.18 28.19 28.20 28.21 29.1 29.2 29.3 29.4 29.5 29.6
Molimo sve Medije - da se prijave na Uredu informacija - da surađuju sa Župnim uredom župe Međugorje - da surađuju sa Informativnim centrom MIR Međugorje - da za daljne informacuje kontaktiraju vodiče u Župi Međugorje Hans Schotte ULOGA MEDIJA U ŠIRENJU MEÐUGORSKE PORUKE Dragi prijatelji Međugorja i suradnici u molitvenim i životnim središtima Međugorja, sjedim ovdje pred ekranom svog kompjutora i šaljem vam (elektronski) svoje srdačne pozdrave uvjeravajući vas u moju povezanost s vama pri vašem susretu. Kao što možete misliti, radije bih bio s vama, radije bih sve sam doživio i osobno na licu mjesta saslušao referate i njihove duhovne i teološke aspekte. Važnom smatram i razmjenu mišljenja koja slijedi i koja uvijek predstavlja obogaćenje, jer se misli i male odluke o obraćenju produbljuju i bolje razumiju u međusobnom kontaktu, upravo kad se ljudi susreću u Isusovo ime. To vam želim u toku susreta na kojem zbog jednog športskog krivog koraka, s nogom u gipsu, nažalost mogu sudjelovati samo iz daljine. Budući da ne mogu biti osobno prisutan, bio sam zamoljen napisati nekoliko misli koje bi, po mogućnosti, mogle potaknuti na razgovor. Tako ću odavde rado dati svoj mali doprinos dobrom uspjehu susreta. Razumije se da ću se kao novinar osvrnuti na temu i mogućnosti našeg rada s javnošću, našeg ophođenja s medijima, s novinarima i s nama samima kao novinarima. Sudionici prvog susreta od 21.-23. lipnja 1994. u Međugorju izrazili su u uvodnom dijelu svoje IZJAVE jednu vrlo lijepu misao punu nade, s kojom se mogu potpuno složiti i koja bi trebala biti dalje produbljena, a to je "da smo postali još svjesniji naše odgovornosti za novu evangelizaciju". Tek zatim slijede odluke o kojima ću kasnije još govoriti. Kaže se da smo "postali svjesniji naše odgovornosti". K svijesti o odgovornosti za novu evangelizaciju koju smo već imali, koju smo možda otkrili u i preko Međugorja, pridodana je nova svijest, poraslo je saznanje o toj odgovornosti. Prošlogodišnji susret isplatio se već zbog tog spoznanja, koje odgovara onome što je primijećeno u Međugorju: da se korak po korak raste u vjeri, kao i u svijesti o vlastitoj odgovornosti za postizavanje ciljeva i ostvarivanje Gospinog plana. Gospa ima jedna plan i mi sudjelujemo u tom planu time što rastemo u njegovom razumijevanju i u shvaćanju toga, kako mi možemo pridonijeti njegovom ostvarivanju. Rast se u pravilu događa polagano, on nije eksplozivan niti razarajući. Rast izgrađuje. Rast ne umara. On uglavnom ima puno obzira prema onome što raste. To isto učimo iz ljubaznog, obzirnog i strpljivog Gospinog ophođenja s nama. Nigdje na zemlji Gospa nije u takom dugom vremenskom razdoblju i kroz tolike poruke govorila ljudima ovog svijeta. Sve je to tako jedinstveno, da nas začuđuje. Poruke nisu spektakularne, nisu senzacionalne kao što to mi novinari očekujemo i na što smo navikli na tržištu informacija. Mnoge poruke su ponavljanja, sadržajna produbljivanja, pomoć ponuđena da se mogu učiniti mali, pa i najmanji koraci u vjeri; one su ponovljeni pozivi da se konačno učini i živi ono na što je Gospa prije već jednom pozvala. Ona nas uvijek nanovo potiče da se njoj obratimo da bismo naučili vjerovati, da bismo našli Isusa, da bismo se sami našli. Sve to nije posebno zanimljivo za novinarske zahtjeve. Poruke, eto, nisu mušice koje žive samo jedan dan, nisu novosti koje se danas čine senzacionalnima a sutra postaju "hladna kava", prema izreci: "Ništa nije tako staro kao jučerašnje novine." Poruke to upravo nisu. One su potpora i pomoć da se stalno, skromno i jednostavno, raste. Bilo je senzacionalno kad su ukazanja u Međugorju trajala nekoliko dana duže nego na drugim usporedivim mjestima ukazanja. Bilo je senzacionalno kad su trajala već pet godina. Za desetu godišnjicu opet su bila senzacionalna. Možda opet za petnaestu godišnjicu, ako je bude bilo. U Međuvremenu pak Međugorje je svakidašnjica, jedva od kakvog interesa za novinare. Ono je svakidašnjica mnogih milijuna malih težnji za molitvom, za življenjem Evanđelja, za ljubavlju prema bližnjemu, za susretom s Isusom u malim svakodnevnim stvarima života djece, roditelja, žena i muževa, vidjelaca i svećenika. Mislim da mogu reći da danas, nakon više od 5000 dana ukazanja, još uvijek ne možemo reći koji je zapravo Gospin plan i kamo Bog želi voditi naš svijet, još uvijek ne možemo spoznati stvarnu veličinu i razmjer Međugorskih ukazanja. Mnogo toga i dalje ostaje tajna skrivena našem razumijevanju. Zato možemo mirno dalje rasti! Gospa od nikoga ne traži previše. Kao što to učimo iz Međugorja, ona očito ima jako puno strpljenja s nama. Jasno je da bi Bog mogao promijeniti naš svijet u tri dana ili u samo jednom trenutku, te ga učiniti onakvim kakvim bi ga želio vidjeti, ali što bi mi ljudi tada imali s tim? Ovo "što bi mi ljudi tada imali s tim" jest ono što nazivamo slobodom, pred kojom Bog očito ima veliko poštovanje i koju časti, kao što to doživljavamo u Međugorju. Ta sloboda određuje mjerila i za naše ophodenje s ljudima koji su se odvratili od Boga, koje su drugi ljudi u Božje ime povrijedili, koji se možda osjećaju povrijeđeni i od Boga samoga. Koliki ljudi se odvraćaju od Boga i od Crkve zato što je zakazalo Božje osoblje. Mi svi znamo kako je teško, katkada nemoguće pristupiti tim ljudima. Što mi možemo znati o drugim ljudima, gdje su uzroci njihovih povreda i zašto su onakvi kakvi jesu, kad ne znamo čak ni gdje smo mi sami povrijeđeni i zašto nam je tako teško prihvatiti i živjeti poruke. Gospa nas poziva, nas koji čujemo poruke, učiniti uvijek iste korake, ne umoriti se, uvijek iznova započeti. Namamo nikakvog razloga smatrati se boljima, pobožnijima, otvorenijega srca, od ostalih ljudi našega društva, koji poruke ne čuju, ne žele čuti ili nisu čuli. Čvrsto sam uvjeren da će samo poruke same, a ne mi, omogućiti ljudima našeg društva pristup k Bogu, dodir s njim i iskustvo Boga. Kao što Bog nama daje spoznati svoju pomoć kroz Gospine poruke, tako će isto svojom ljubavlju ON dodirnuti svakog čovjeka ovog svijeta kada i kako to sam bude želio. Da li smo time mi postali suvišni za novu evangelizaciju? Koji je naš udio u njoj, ako ta evangelizacija zapravo počiva u Božjoj ruci i ako je on za nju odgovoran, ako je konačno samo njemu moguće naći pristup srcima koja su se udaljila? Da li mi tada još uopće imamo ikakvu odgovornost i kakva je ona što se tiče našeg rada s javnošću i pri širenju poruka? Kako pri tom izgleda naša novinarska odgovornost i naš novinarski rad? U evropskim su i američkim zemljama novosti i informacije postali od neprocjenjive važnosti. Može se reći da smo izloženi nepreglednoj plimi informacija koje određuju naš život, koje imaju utjecaja ne samo na politiku, industriju i naš društveni život nego čak i u našem privatnom, osobnom životu suodlučuju više nego što si mi to hoćemo priznati ili shvatiti. Tehnički razvoj na području elektronskog prijenosa informacija, modernih medija, usavršit će taj utjecaj u dogledno vrijeme na jedva zamisliv način. U službi medija, u novinama, na televiziji, na radiju, cijela vojska novinara brine se za naše svakodnevne informacije i dezinformacije. Oni svode nepregledne količine informacija iz cijelog svijeta na jedan za nas probavljiv opseg, u obliku novosti. Ta selekcija je potrebna. Preduvjet za nju je velik osjećaj odgovornosti. Ona predstavlja moć. Novosti su moć i roba koja se može nabaviti i kojom se trguje. Nju se kupuje i prodaje. Oni koji trguju novostima, novinari, imaju odlučan udio u tome o čemu će se u jednom društvu govoriti. Oni od novosti čine teme. Ono o čemu nema novosti ne postaje temom. U tome je šansa ali i opasnost, odgovornost i neodgovornost. Roba se najlakše prodaje kad je za kupca zanimljiva ili kad se doima jedinstvenom, kad je senzacionalna. Nitko ne kupuje "stare šešire". Ono što je u jednoj informaciji normalno ne može se prodati, ne može se ponuditi. U tom smislu često neka jednostavna informacija bude napuhnuta do senzacionalnih razmjera, bude više ili manje promijenjena, učinjena probavljivijom, poboljšana, stilizirana da bi se lakše prodala. Količina novosti se povećava, a povjerenje u istinitost novosti koje su nam ponuđene, smanjuje se. Činjenica je da su ljudi sve kritičniji i sve skeptičniji u odnosu na istinitost novosti i točnost obećanja koje sadrži. Skeptični postajemo ne samo zbog mnoštva informacija, zbog dojma da smo preopterećeni i zbog nemogućnosti provjere, nego prije svega zbog oblika u kojem su nam ponuđene, kako su oblikovane, i kakvu vjerodostojnost ima autor te novosti. Pitanje istinitosti novosti postaje pitanjem vjerodostojnosti autora. Nismo li sve suzdržaniji pri davanju povjerenja informatorima? Nismo li sve nepovjerljiviji što se tiče sadržaja onoga što nam se nudi? Postoji pak i druga strana medalje: nismo li skloni pokloniti preko svake mjere povjerenje ljudima kojima već vjerujemo? Primijećeno je de u našem društvu mjera nepovjerenja raste. Zbog netočnih i krivih informacija ljudi osjećaju da je njihovo povjerenje zloupotrijebljeno i iskorišteno, razočarani su i povrijeđeni. Povrijeđeni su i zbog izbora, dakle ne samo zbog onoga što im se kaže nego i zbog onoga što im se sakrije i od istine ne kaže. Trebalo bi jedamput provjeriti u kojoj mjeri su ljudi povrijeđeni zbog prednosti koja se daje negativnim novostima pred dobrim stvarima u svijetu. Kako se jedno društvo može pozitivno razvijati u svojoj svijesti o ljudskim i vjerskim vrijednostima, ako se pozitivne novosti prešućuju, ako pozitivno ne postaje temom? Na toj pozadini mi se pitajne značenja Međugorja i poruka kao i oblik širenja i publiciranja čini važnim za razmišljanje. Prije točno godinu dana, 25. ožujka 94., Gospa nam je dala jednu poruku koja, kako mi se čini, ovaj problem dobro opisuje: "Draga djeco, Danas se radujem s vama i pozivam vas, da mi se otvorite i postanete u mojim rukama oruđe za spasenje svijeta. Želim, dječice, da svi koji ste osjetili miris svetosti preko ovih poruka, koje vam dajem da je nosite u ovaj svijet gladan Boga i Božje ljubavi. Ja vam zahvaljujem svima, da ste se odazvali u ovolikom broju i sve vas blagoslivljem svojim majčinskim blagoslovom. Hvala što ste se odazvali mom pozivu!" Doista, mi nismo spasitelji svijeta! Mi smo oruđe u njezinim rukama. Svijet ne leži u našim rukama. Spas svijeta leži u njezinim rukama. Naš udio u toj akciji jest biti oruđe u njezinoj ruci. Zar se naša važnost već ne svodi na to? Mi se njoj otvaramo, da bismo bili oruđe, a ne da bismo bili izobraženi za spasitelje. U ovom tekstu ne vidim nikakav prijekor našem društvu, nikakvo predbacivanje da naše društvo daje prednost negativnom pred pozitivnim. Ne nalazim u tom tekstu nikakvo okrivljavanje onih koji nose odgovornost u širenju informacija. Gospa govori o ljudskoj čežnji za dobrim, o nesvjesnoj ljudskoj želji za svetošću, o gladi čovjeka za Bogom i za njegovom ljubavlju, za onim što ljudi ne mogu dati. Gospa ne govori o negativnim stranama u čovjeku nego vidi ono što je pozitivno, vidi onu točku na kojoj se može graditi ljudski spas, točku iz koje čovjek može krenuti prema punini života i prema svojem ispunjenju. Kako da oruđe radi drugačije nego ruka koja ga vodi? Zar mi možemo s ljudima koje Gospa ljubi postupati drugačije (pravdaški, oholo, optužujući, bezobzirno, bez ljubavi) nego po primjeru koji nam ona sama daje? Prigodom jednog seminara za svećenike u Paderbornu, bečki profesor pastoralne teologije Paul Zulehner, govoreći o ponovnoj evangelizaciji ljudi koji su se odvrnuli od Crkve, rekao je da se ne smije trčati za tim ljudima pokušavajući ih ponovno uhvatiti, jer što brže mi trčimo za njima, tim brže oni bježe od nas. U tome nalazim puno istine; moramo se savladavati u nažem žaru i ostaviti prostor Bogu samom koji jedini zna kada i kako je dodir s Bogom za jednog čovjeka pogodan. Naša je zadaća ljude ljubiti, s tim već imamo dovoljno posla. Kad sam 1984. snimao za film u Međugorju, posjetio sam i tadašnjeg mostarskog biskupa Pavla Žanića koji je u našem interviewu neskriveno pokazao svoju sumnju i odbojnost. Već sam se tada pitao, zašto u svojoj mudroj providnosti Bog nije u Mostaru postavio biskupa koji će mu olakšati Marijina ukazanja u Mađugorju. To bismo pitanje, ljudski razmišljajući, mogli ponavljati sve do danas. Mi razmišljamo na ljudski način i ne razumijemo međusobne povezanosti, zašto nam u svojoj slobodi na taj način Bog daje našu slobodu. Zbog toga ne razumijemo ni razloge, zašto je tako kako jest, zašto su ljudi takvi kakvi jesu. To u Božjem planu spasenja očito ne igra nikakvu ulogu. Možda Vicka ima pravo u svojem iskustvu kad kaže da Gospa sve ljude jednako ljubi, makar ih mi ne ljubimo. I to je isto jedna tajna koja će nam se objasniti tek u jednoj drugoj stvarnosti. Naša je zadaća slijediti Marijin, Gospin poziv, dozvoliti da nas dodirnu njezine poruke. Zašto bi drugim ljudima, koji nemaju iskustvo Međugorja, bilo drugačije nego nama? I oni moraju dozvoliti da ih dodirne Gospin poziv. Gospa zove, a na nama nije da dopunjavamo taj zov pokušavajući dokazati da se Gospa doista i jasno zbilja ukazuje u Međugorju. Zar nemamo povjerenja da Gospa može pozvati i one za koje mi mislimo da svakako moraju biti pozvani? Katkada se čovjek ne može oteti dojmu da je Međugorje područje gdje se može osvojiti lovačke trofeje. Zar se ne bi moglo dogoditi da mi takvim stavom zapriječimo pristup u Međugorje onim ljudima kojima hoćemo približiti "naše Međugorje"? Ono što je zbilja zanimljivo za nas današnji svijet koji gladuje za Božjom ljubavlju jest poruka da je Bog ljubav, da usprkos svih ljudskih povreda i razočaranja on svakog pojedinog čovjeka osobno i sasvim posebno ljubi. Što nama ljudima nedostaje, to je konkretno iskustvo tog duboko skrivenog saznanja. Ne čini se potrebnim pokušavati učiniti Međugorje zanimljivijim i probavljivijim začinjujući ga s malim senzacijicama. Uz svo neznanje, vrlo je mala mogućnost pogoditi pravo mjesto kod našeg sugovornika, da ne kažem naše žrtve, kojeg je Bog odabrao da bi ga dodirnuo. Zar ne bi bilo dovoljno, s jednostavnošću i bez pretjerivanja, kad nas se za to pita, jednostavno reći kako je Bog nas same dodirnuo? Međugorje neće postati ni bolje ni privlačnije ako mi događaje i poruke ukrašavamo vlastitim idejama. Međugorje govori za sebe preko zadaće koju je Gospa povjerila župi. Prošlogodišnja rezolucija to i izrazava: Fenomen Međugorja ne treba ničim dopunjavati, ispravljati, niti mu što dodavati. Međugorje je autentično. Tu autentičnost garantira bliskost s Gospom. Kod novinarske aktivnosti uvijek postoji opasnost morati naglašavati vjerodostojnost autora time što se budi dojam da se posjeduje posebno važne i isključive informacije koje drugi nemaju, ili da se ima posebnu vezu s izvorom inormacija, i sve to da bi novost bila primljena i prihvaćena. Ekskluzivnost je u poslu s novostima vrlo djelotvorno sredstvo, učiniti se zanimljivom osobom. Taj izgovor da je netko blizu izvora jest često samozavaravaje i uglavnom znak za jednu izobličenu, manipuliranu, čak i pogrešnu informaciju koja se tim brže širi što se više daje povjerenja informatoru. Istina i neistina neovisni su o blizini izvora. Taj izgovor služi osobnoj koristi informatora i nema veze s činjenicom je li on ili ne oruđe u Božjim rukama, nego ga čak vodi k tome da postaje žrtvom vlastite nekontrolirane vrućice u lovu za informacijama. Želio bih ukazati na još jednu opasnost i radu s javnošću. Stvar je iskustva da se nažalost krive informacije brže šire od točnih. Možda je to u vezi s tim da je čovjek prijemćiviji za neobične nego za normalne stvari. Svi, novinari kao i drugi koji rade na području širenja informacija, imaju pri tom veliku odgovornost. Zato bih želio savjetovati, da se razni Centri Međugorja u svijetu potrude privući ili izobraziti novinare koji će biti stručno dovoljno opremljeni, koji će savladavati novinarski zanat. Širenje vjere i Poruka čini mi se barem jednako važnim, ako ne i važnijim, od širenja drugih novosti kojima se u pravilu bave dobro izobraženi stručnjaci. Želio bih se na kraju još jednom vratiti na Poruku od 25.ožujka 94. "Draga djeco," govori Poruka, "želim da svi vi koji ste okusili miomiris svetosti preko poruka koje vam dajem, želim da ih nosite u svijet koji gladuje za ljubavlju božjom". Rečeno je "svi". Gospa govori o svima i misli na sve kojima su Poruke postale dostupne i koji su u njima prepoznali svoju odgovornost. Svi pak nemaju neposredne veze s radom u javnosti, ali svi su javnost. Mnogi ljudi u našoj okolini promatrat će nas ispitujućim pogledom, da vide da li je to Međugorje nešto s čim bi se oni sami trebali pozabaviti. Tim više moramo usvojiti tu misao da smo oruđe, i moramo dozvoliti da se vidi ruka koja ga vodi. Oruđe ne smije odvratiti pogled od ruke koja ga vodi. To vrijedi i za duhovnost Međugorja. Mi smo odgovorni i za čistoću duhovnosti Međjugorja. Preko ukazanja i Poruka u Međugorju Bog danas govori na moderan, suvremen način našem vremenu, vremenu koje je puno opasnosti za čovječanstvo, koje ima prividno nepremostive poteškoće u Crkvi kao i jedva rješive nemire među narodima. Gospa govori o potrebnom "spasu svijeta" koji je u Božjem planu. To nije nikakva apokalipsa. To je poziv na novi početak, na obnovu svijeta. U smislu duhovnosti obnavljanja našeg vremena a ne restauracije starih vremena, moramo se potruditi fenomen Međugorja razlikovati, a ne pomiješati ga s drugim fenomenima ukazanja. Mi ljudi "javnosti" snosimo odgovornost za to i moramo se brinuti da se dalje može razvijati autentična duhovnost Međugorja, da Međugorske Poruke, a ne opće želje koje rado povezujemo s Međugorjem, dođu u prvi plan. U trenutku u kojem Međugorski fenomen još nije zaključen, ne čini mi se smislenim sadržaj Poruka uključivati u opću svjetsku crkvenu teologiju spasenja. Gospa je izabrala ovo mjesto da bi tu rekla ono što govori. Mogla je učiniti i drugačije. Ona je odabrala ovo Međugorje, ovakvo kakvo jest. To moramo ozbiljno shvatiti. Što u toj poruci dolazi do izražaja, to je: Bog za jedno novo doba i za novu Crkvu hoće obnovljene ljude. Međugorje nije, u to čvrsto vjerujem, samo neka kozmetička korektura Crkve ili svijeta koji se na određenim mjestima nalaze na krivom putu. U Porukama je više puta govora o tome, da je čovjek pozvan na puninu života u Bogu. Crkva će dobiti novo lice i nov lik. Mi smo pozvani na tome raditi kao oruđe, i ponovo razmisliti o našem radu, promijeniti način našeg novinarskog rada i njegove običaje, navike i zakonitosti, ponovno otkriti dostojanstvo primaoca novosti, te iz poštovanja i ljubavi prema njima prenositi istinite novosti koje će izgrađivati njihove osobe i koje će im omogućiti dodir s Bogom, prenositi novosti koje će buditi i tažiti glad za Bogom i za njegovom ljubavlju. Gdje bi se mogli razvijati novinari koji su spremni za tu odgovornost, ako ne tamo gdje se udiše miris svetosti?