http___mentor-coach.eu_HR_articles_temeljni-rascjep.html_1.xml
1.1 1.2 1.3 2.1 3.1 3.2 3.3 4.1 5.1 5.2 5.3 5.4 6.1 6.2 6.3 6.4 7.1 7.2 7.3 8.1 8.2 8.3 9.1 9.2 9.3 10.1 10.2 11.1 11.2 11.3 12.1 12.2 12.3 12.4 12.5 13.1 13.2 14.1 15.1 16.1 16.2 16.3 16.4 16.5 17.1 17.2 17.3 17.4 18.1 18.2 19.1 20.1 20.2
In this article I will describe a process that seems to be present to some extent in many families. If you do not recognise yourself in it at all, you probably had very wise parents. In that case, this article can help you to better understand other people’s behaviour. Because of conditional love and unsupportive or manipulative environment, most children learn to unconsciously associate love to humiliation and power games, which is the reason for unconscious resistance to intimacy and opening up to another person. Such a person has learned to fear expressing love, expecting to be then exploited and manipulated. Parents who are afraid that love might mean slavery, might be afraid to fully love even their own child, especially since children are “by default” demanding and usually testing their parents' boundaries. Such parents can believe that it is their priority to “teach” children that they can not always “get their way“, even in situations when children’s needs are natural and their wishes modest. A parent might see natural childish/immature behaviour as something wrong or unacceptable, creating a negative attitude towards the child's personality, which is the result of a combination of following causes: Parent with these issues might perceive themselves as victims if their expectations are not fulfilled, and think that their children have spiteful and negative intentions. Such beliefs are reinforced as the relationship worsens (which can be expected if the child is not too scared to show resistance). Such a parent will not allow the child to learn through mistakes - which is the most natural way to learn. So children develop a feeling that mistakes mean something is essentially wrong with them - but how to avoid mistakes without adult experience? For children, such labeling is a huge pressure. They might react with a conflict between love and blind trust on one side, and defensive anger on the other side. If you explore both of these feelings, you will probably describe them like this: either they (parents) are right and something is wrong with me; or they are wrong, they do not love me and they are being cruel – but why am I not loved? – in both cases, children conclude that they do not deserve to be loved. According to Transactional Analysis, a child eventually adopts one of those two conclusions as a fixed idea, which leads to permanent “life positions”: “+/-” (I am OK, they are not OK) or “-/+” (I am not OK, they are OK), and more rarely “-/-” (neither I nor they are OK) or “+/+” (a position which is desired and healthy; I am OK and they are also OK). In my opinion, such fixed positions (or masks) dominate the outer behavior, while under the surface inner conflict continues. In other words, overconfident people are likely to hide inferiority feelings, while insecure people might easily be hiding criticism to others. In such ways, some children conclude that love is slavery. They may fear that if they show love, they will be manipulated, humiliated or shamed. This may be generalized to all life as an existential anxiety, especially in intimate relationships, and carried over to next generations. With time, both parents and children in such situations start to avoid considering peaceful conversation or understanding, fearing that reconciliation might lead to more disappointment and humiliation. This can make it particularly difficult for people to admit their own faults and responsibility, because of strong emotions and the energy invested into blaming others. This helps avoid guilt and fears that something is wrong with them. Childish parts often perceive the world as either black or white, and may feel that, in a conflict, only one person can be right – not both. Therefore, if we admit that we made a mistake, we are bad, which triggers not only feelings of guilt, shame and inadequacy, but also the idea that humiliation is a normal response to a mistakeOn the other hand, if we blame other person, the parts of us that still long for love are in pain and confusion. We cannot resolve such conflicts until we recognize and heal deeply suppressed beliefs that we are somehow bad, that we do not deserve love, and that we are less worthy than others. We easily create such beliefs at young ages, when other family members seem as big as trees and act so self-assured. (Immature parents often emphasize their positions of power by underestimating children, or by openly mocking them). As long as these parts of us exist, related emotions will burst out from time to time, which also activates the other side of the inner conflict. Strong feelings of inadequacy usually provoke a need to defend ourselves, which often comes out as anger and spite. Trying to choose between one and the other is a mistake. If we try this, we cannot resolve the conflict because neither of those parts is our true self. In Integrative Systemic Coaching, we resolve conflicts by exploring both parts, thus gradually approaching the original causes of such personality splits, which are usually covered up by a deep belief, “I cannot be me”. I find it logical that an imbalance or immature behavior has its counterbalance in an opposite tendency, which is suppressed. In other words, a person who, at first glance, gives up easily and appears weak, probably suppresses feelings of aggression and hostility, while aggressive people often suppress fear and insecurity. The same process is triggered not only by parents (although that is usually the most obvious) but in other situations that remind us of the original problematic circumstances, even if the only similarity is the possibility that our opinions might be wrong. All those processes are very subtle, except in moments of crisis, and most people like to deceive themselves that they do not experience them just because they are very rarely aware of them. A child of immature parents may feel pushed into taking responsibility for them; this creates fear and feelings of inadequacy, followed by guilt and defensive anger. As children are likely to make black-and-white conclusions and generalizations, they might expand their negative attitudes towards other irrational acts of others, resulting in unhealthy moralizing. Empty intellectualism is one possibility – escaping from feelings into thoughts. Such people often perceive expressions of feelings as weak and immature. The opposite extreme is delinquency – acts of spiteful children, who avoid responsibility and justify their behavior with perceived unfairness of others. When describing these situations, I do not suggest you search for who to blame, rather to develop your empathy and understanding of yourself and others. If you want to resolve a problem, you first need to admit and accept it. In our work, blame is a waste of energy. It is important to recognize causes and consequences and take responsibility to work on the change. "Until you make the unconscious conscious, it will direct your life and you will call it fate." - C.G. Jung Subscription: through contact form below © Kosjenka Muk. All rights reserved.
1.1 1.2 1.3 2.1 3.1 4.1 5.1 6.1 6.2 7.1 8.1 9.1 10.1 11.1 12.1 13.1 14.1 15.1 16.1 17.1 18.1 19.1 20.1 21.1 22.1 23.1 24.1 25.1 25.2 26.1 27.1 27.2 27.3 28.1 29.1 30.1 31.1 32.1 32.2 33.1 34.1 35.1 36.1 37.1 38.1 38.2 39.1 39.2 39.3 39.4 40.1 41.1 42.1 42.2 43.1 44.1 44.2 45.1 46.1 47.1 48.1 49.1 50.1 51.1 51.2 51.3 51.4 52.1 52.2 53.1 54.1 55.1 55.2
U ovom članku opisujem proces za koji primjećujem da je u većoj ili manjoj mjeri prisutan u mnogim obiteljima. Ako se ne prepoznajete do neke mjere u tome, vjerojatno ste imali iznadprosječno kvalitetan odgoj. U tom slučaju, ovaj članak može vam pomoći u razumijevanju ponašanja drugih ljudi. Zbog uvjetovanja ljubavi i nezrelosti vlastitih roditelja, većina ljudi do neke mjere nauči povezivati ljubav sa podređenošću i igrama moći, što je razlog nesvjesnim otporima prema intimnosti i otvaranju drugoj osobi. Roditelj koji se boji da ljubav znači ropstvo, bojat će se voljeti čak i svoje dijete, posebno zato jer su djeca 'po definiciji' zahtjevna. Tada će roditelj vjerovati u svoje pravo, pa i smatrati prioritetom, da 'nauči dijete da ne može biti sve po njegovom'. Roditelj može čak i prirodno dječje nezrelo ponašanje shvaćati kao nešto pogrešno i neprihvatljivo, stvarajući negativan stav prema djetetovoj osobnosti, što je rezultat kombinacije sljedećih uzroka: - nezrelog očekivanja savršenstva od drugog ljudskog bića (koje je još jače jer se od djeteta očekuje puno više ljubavi i dobrih osobina nego od stranaca), - projekcije osjećaja prema vlastitim roditeljima (naročito ako su oni bili nezreli i osoba se postavljala u roditeljsku ulogu prema njima), - projekcije negativnih osjećaja prema vlastitom unutarnjem djetetu i njegovim potrebama i zahtjevima. Roditelj kod kojeg su ove karakteristike prisutne može se početi doživljavati kao žrtva kad njegova očekivanja nisu ispunjena, te pripisivati djetetu prkos i negativne namjere, što postaje sve naglašenije kako se odnos pogoršava (što je za očekivati ako dijete nije previše uplašeno da ne pokazuje otpor). Na dijete je to strahoviti pritisak i ono reagira konfliktom između ljubavi i slijepog povjerenja, te bijesa i želje za dokazivanjem. Ako istražimo oba ta osjećaja, vjerojatno ćemo ih opisati otprilike na slijedeći način: ili su oni u pravu, tj. sa mnom nešto nije u redu; ili nisu u pravu, ne vole me i okrutno se ponašaju - ali što to govori o meni ako moram živjeti u takvim uvjetima? - u oba slučaja, zaključak je djeteta da ne zaslužuje ljubav. (U transakcijskoj analizi, osoba se s vremenom počne sve više priklanjati jednom od ta dva zaključka, što vodi fiksiranim 'životnim pozicijama': + / - (ja sam OK, drugi nisu OK) ili - / + (ja nisam OK, drugi jesu), uz mnogo rjeđe mogućnosti - - (niti ja nisam OK, niti drugi) i + + (poželjna i zdrava pozicija, tj. ja sam OK, a i drugi su)). Suvišno je reći da su obje samo maske. Moje je mišljenje da dominacija jedne od tih pozicija postoji samo u vanjskom ponašanju, dok je ispod površine i dalje prisutna unutarnja borba.) Na taj način dijete tako i samo stvara zaključak da je ljubav ropstvo i počinje se bojati poniženja i stida ako si dozvoli da voli (s tim da poniženje ne bi proizlazilo samo iz ponašanja druge osobe, nego i od negativnog stava prema sebi kao posljedica prethodnog zaključka), te se tako obrazac prenosi u njegov život i na slijedeće generacije. I kod djeteta i kod roditelja u takvoj situaciji s vremenom će se razviti otpor čak i bilo kakvom pokušaju mirnog razgovora i razumijevanja, iz straha da će bilo kakav stupanj pomirenja i razumijevanja voditi ponovnom poniženju i ropstvu. Pogotovo je u takvim okolnostima teško priznati svoju ulogu u problemu, zbog težine emocija i energije koju ulažemo da odgovornost prebacimo na drugu osobu kako bi izbjegli osjećaj krivnje i osvještavanje onog dijela sebe koji je u strahu da s nama nešto nije u redu. Taj dječji dio nas, koji svijet vidi crno-bijelo osjeća da je ili ono u pravu ili druga osoba, prema tome ako priznam svoj dio pogreške, ja sam loš, što vodi ne samo aktiviranju osjećaja krivnje, stida i manje vrijednosti, nego dijete vjeruje da bi to značilo da bi moralo dopustiti nastavak ponižavanja. Tog konflikta se ne možemo riješiti sve dok ne prihvatimo i iscijelimo i onaj najčešće duboko potisnut dio koji osjeća da smo mi ti s kojima nešto nije u redu - iz čega slijedi da ne zaslužujemo ljubav, da smo manje vrijedni, lošiji od svih drugih - lako je to povjerovati kad su svi oko vas veliki kao kuća i samouvjereno se ponašaju. (Nezreli roditelji to potiču naglašavanjem svoje moćnije pozicije kroz suptilno potcjenjivanje djeteta, pa i otvorenim izricanjem negativnog mišljenja o djetetu.) Dok god taj dio nas postoji, te emocije će s vremena na vrijeme dolaziti bliže površini, na što ćemo reagirati automatskim osnaživanjem one suprotne podosobnosti. Ključna greška je u pokušavanju da se napravi izbor između jednoga i drugoga. Ako to pokušavamo, konflikt neće biti riješen zato što niti jedan od njegovih dijelova nije dio našeg istinskog identiteta. U Integrative Systemic Coachingu se konflikt rješava tako da se, istražujući obje strane zajedno, postupno približavamo otkrivanju uzroka rascjepa i našeg izvornog identiteta, koji je prekriven dubokim osjećajem 'ja ne mogu biti ja'. Čini mi se logičnim da bilo kakva neravnoteža prema jednom obliku nezrelog ponašanja ima svoju protutežu u suprotnoj tendenciji, koja je potisnuta. Drugim riječima, naizgled popustljiva i slaba osoba najvjerojatnije potiskuje duboke osjećaje agresije i neprijateljstva, a agresivna osoba potiskuje strah i nesigurnost. Rijeđe se događa da se radi o konfliktu između zrelog i nezrelog dijela ličnosti (npr. pušenje, ovisnost o hrani i sl); u tom slučaju vjerojatno postoji još dublja razina konflikta, koje je konkretno nezrelo ponašanje samo površinski izraz. Isti proces se aktivira ne samo u odnosu s roditeljima (premda je tada u pravilu najjači) nego u svim drugim situacijama koje podsjećaju na izvorne okolnosti, čak i ako je jedina sličnost u postojanju mogućnosti da možda nismo u pravu. Svi su ovi procesi vrlo suptilni, osim u trenucima krize, i većina ljudi se voli zavaravati da kod njih ne postoje samim time što su ih prilično rijetko svjesni. Dijete čiji su roditelji izrazito nezreli osjećat će se gurnuto u ulogu roditelja, što izaziva ljutnju, težak osjećaj odgovornosti, koji vodi krivnji, (te sve jače osuđivanje roditelja, ovisno o tome koliko si osoba dopušta to osjetiti). S obzirom na dječju sklonost crno-bijelim zaključcima i generalizaciji, to vodi proširivanju negativnog stava na okolinu i sve tuđe iracionalne postupke, rezultat čega je nezdravo moraliziranje. Isprazni intelektualizam jedna je od varijanti ove situacije - bijeg u intelekt od emocija, čije osjećanje i izražavanje osoba nauči doživljavati kao slabost i nezrelost. Komplementarno ponašanje moraliziranju je kriminal - čin prkosnog djeteta koje svu odgovornost prebacuje na okolinu i opravdava svoje ponašanje osjećajem nemoći da dobije ono što mu je potrebno u 'nepravednom svijetu'. "Dok god ne učinite podsvjesno svjesnim, ono će upravljati vašim životom i zvat ćete to sudbinom." - C.G. Jung Individualni rad i rad s parovima predbilježba: preko kontakt obrasca u dnu stranice © Kosjenka Muk. Sva prava pridržana.