http___makefruitfair.org_hr_challenges__1.xml
1.1 2.1 3.1 3.2 4.1 4.2 4.3 4.4 5.1 5.2 5.3 6.1 6.2 7.1 8.1 9.1 9.2 10.1 10.2 10.3 10.4 10.5 10.6 10.7 11.1 11.2 11.3 12.1 12.2 12.3 12.4
Below are some examples of labour rights problems and environmental damage in the banana industry, which are typical throughout tropical fruit production. What conditions do the workers that grow and harvest our bananas experience? Workers on banana plantations in some countries such as the Dominican Republic and Costa Rica are migrants whose labour and other social rights are given little, if any, respect. Many workers are also hired through subcontractors, making the workforce cheaper, more flexible and much harder to organise into trade unions. Women workers are particularly vulnerable. They often work for 14 hours a day without overtime pay, without the freedom to organise and without their rights being respected. Women are sacked for being pregnant, have no ante- or post-natal maternity rights, and many suffer sexual harassment in the workplace. Women workers in countries such as Ecuador and Costa Rica can represent as few as 13% of the workforce, as employers increasingly view women as ‘high cost, high risk’ employees. Trade union membership is low in some banana exporting countries due to the widespread anti-union tactics used by national and multinational banana companies. In Guatemala, banana workers face some of the worst conditions, and trade union activists regularly suffer discrimination, violence, and even assassination. In Costa Rica, the banana companies use ‘Solidarismo’ as a substitute for independent trade unions, undermining the efforts of legitimate trade unions. Across the industry, national and international labour laws – such as the right to join an independent trade union – are regularly violated, despite their ratification by producing country governments. In recent years there has been a move towards the privatisation of labour standards through the certification of banana plantations. However, if any real improvements are to be seen on the ground, workers must first be ensured the freedom to organise into trade unions, providing the capacity to improve their own working conditions through collective bargaining and the subsequent implementation of their basic labour rights. Banana production can be a real disaster for the natural environment – do you know why? Most bananas exported to Europe are grown on large-scale plantations in Latin America, and increasingly, in Africa. Intensive methods of production maximise productivity but cause serious environmental damage including: Banana plantations are monocultures – where only one type of crop is grown. Around 97% of internationally traded bananas come from one single variety, the Cavendish. This lack of genetic variety makes plants highly susceptible to pests, fungi and diseases and therefore large quantities of insecticides and other pesticides are applied to the crops. As the pests and diseases adapt, ever stronger, more harmful pesticides need to be applied. Most plantation owners will spend more money on agrochemicals than on their workforce. Fertilisers and pesticides pollute water channels resulting in fish kills and the destruction of other aquatic life including coral reefs. Carelessly stored chemicals seep into the soil and water courses, then this polluted water is used for drinking, cooking and washing. Likewise, pineapple production is characterised by large scale, monoculture plantations owned by a small number of national and multinational fruit companies. Growers use 10 or 15 times more herbicides on pineapples than on other crops. The application of toxic pesticides is especially tragic in a rainforest area, where heavy rains wash the poisons into nearby water sources, contaminating a community water source not 100 meters from the plantation. Agrochemicals are applied by hand and aerially sprayed. It is estimated that 85% of chemicals sprayed by plane fail to land on the crop, instead saturating the whole area, including workers, their homes and food. Laws prohibiting workers from being in the fields when spraying takes place are routinely violated. For plantation workers and local people, the health impacts of extensive agrochemical use are numerous and well-documented, ranging from depression and respiratory problems to cancer, miscarriages and birth defects.
2.1 3.1 4.1 4.2 5.1 5.2 5.3 6.1 6.2 6.3 6.4 7.1 7.2 8.1 9.1 10.1 10.2 11.1 11.2 11.3 11.4 11.5 11.6 11.7 12.1 12.2 13.1 13.2 13.3 13.4
Niže su navedeni neki primjeri problema u vezi s radničkim pravima i devastacijom okoliša u industriji banana, što je često u industriji tropskog voća. U kojim uvjetima rade radnici koji uzgajaju i beru banane koje jedemo? Radnici na plantažama banana u nekim državama poput Dominikanske Republike i Kostarike često su migranti čija se radnička i socijalna prava zanearuju. Mnogi radnici zaposleni su preko agencija zbog čega su loše plaćeni i otežano im je sindikalno organiziranje. Radnice su osobito osjetljiva skupina jer često rade po 14 sati dnevno — bez plaćenih prekovremenih sati, bez slobode udruživanja i bez poštivanja njihovih prava. Žene dobivaju otkaz ako su trudne, nemaju posebnih prava prije ni poslije trudnoće i često su žrtve seksualnog zlostavljanja na radnom mjestu. Radnice u zemljama poput Ekvadora i Kostarike čine tek 13% radne snage i to zato što poslodavci sve ćešće vide žene kao zaposlenike koji imaju „visoku cijenu i visok rizik“. Postotak radnika koji su članovi sindikata vrlo je nizak u nekim zemljama izvoznicama banana zbog raširenih taktika protiv sindikata koje koriste domaće i multinacionalne kompanije. U Gvatemali vladaju jedni od najlošijih uvjeta rada, a sindikalni aktivisti često se susreću s diskriminacijom, nasiljem pa čak i atentatima. U Kostarici, poduzeća koja se bave proizvodnjom i trgovinom bananama vrše pritisak na radnike da se umjesto u neovisne sindikate udružuju u druge vrste kvazi-sindikalnih organizacija koje rade u interesu poslodavaca, a ne radnika. Na taj način potkopava se trud stvarnih sindiakata. Diljem industrije prava utvrđena nacionalnim i međunarodnim radnim zakonodavstvom — poput prava udruživanja u neovisne sindikate — redovito se krše, bez obzira na njihovu ratifikaciju od strane vlada zemalja proizvođača. U poslijednjih nekoliko godina zamjetan je trend privatizacije radnih standarda kroz certifikaciju plantaža banana (voće se označava certifikatima koji bi trebali jamčiti da se pri proizvodnji poštuju okolišni standardi i radnička prava). No, ako želimo vidjeti prava poboljšanja na radnom mjestu, radnicima mora biti osigurana sloboda udruživanja u sindikate, što će osigurati mogućnost da sami poboljšaju svoje uvjete rada kroz kolektivno pregovaranje i posljedično poštivanje njihovih temeljnih radničkih prava. Proizvodnja banana može biti prava katastrofa za okoliš — znate li zašto? Većina banana koje se izvoze u Europu uzgaja se na velikim plantažama u Južnoj Americi, te sve više u Africi. Metode intenzivnog uzgoja maksimiziraju produktivnost, ali uzrokuju ozbiljnu štetu za okoliš uključujući: Plantaže banana su monokulture — mjesta gdje se uzgaja samo jedna vrsta usjeva. 97 posto banana na međunarodnom tržištu dolaze od jedne jedine vrste, tzv. cavendish. Ovaj nedostatak genetske raznolikosti čini biljke podložne štetočinama, gljivicama i bolestima, pa se koriste ogromne količine insekticida i drugih pesticida. Kako se štetočine i bolesti prilagođavaju, moraju se koristiti sve jači i štetniji pesticidi. Većina vlasnika plantaža troše više sredstava na agrokemikalije nego na svoje radnike. Gnojiva i pesticidi onečišćuju vode što uzrokuje pomor riba i uništavanje drugih oblika života u vodi, uključujući koraljne grebene. Nemarno uskladištene kemikalije cure u tlo i izvore vode. Onečišćena voda koristi se za piće, kuhanje i pranje. Isto tako, proizvodnju ananasa obilježavaju ogromne monokulturne plantaže u vlasništvu nekoliko nacionalnih i internacionalnih multinacionalnih kompanija. Uzgajivači koriste 10 do 15 puta više herbicida za ananas nego za ostale usjeve, a uporaba otrovnih pesticida posebice je zabrinjavajuća u tropskom području, gdje obilne kiše ispiru otrove u okolne izvore, zagađujući zajedničke izvore koji se ponegdje od plantaža udaljeni manje od sto metara. Agrokemikalije se primjenjuju ručno ili se prskaju iz zraka. Procjenjuje se da 85% kemikalija prskanih avionom ne sleti na usjev, nego na cijelu regiju, uključujući radnike, njihove domove i hranu. Zakoni koji zabranjuju da radnici budu na polju tijekom nanošenja kemikalija rutinski se krše. Za radnike na plantažama i lokalno stanovništvo utjecaj na zdravlje od primjene agrokemikalija velik je i dobro dokumentiran, a uključuje depresiju, respiratorne poteškoće, pa čak i spontane pobačaje, urođene mane i rak.