http___metro-portal.hr_zasto-farmaceuti-ignoriraju-potencijalni-lijek-za-rak_58994_1.xml
1.1 2.1 3.1 4.1 5.1 5.2 6.1 7.1 8.1 8.2 8.3 9.1 10.1 10.2 11.1 11.2 12.1 12.2 12.3 13.1 14.1 14.2 14.3 14.4 14.5 15.1 16.1 17.1 18.1 19.1 20.1 21.1 22.1 23.1 23.2 24.1 24.2 24.3 25.1 26.1 27.1 28.1 29.1
Why let saving thousands–Heck, MILLIONS!– of lives from horrible cancer, get in the way of making money?!?! Pffft. Nice to know Big Pharma has its priorities. It’s why I love them–… [via Live Science] On April 12, 1955, the first successful polio vaccine was administered to almost 2 million schoolchildren around the country. Its discoverer, University of Pittsburgh medical researcher Jonas Salk, was interviewed on CBS Radio that evening. “Who owns the patent on this vaccine?” radio host Edward R. Murrow asked him. It was a reasonable question, considering that immunity to a deadly disease that afflicted 300,000 Americans annually ought to be worth something. “Well, the people, I would say,” Salk famously replied. “There is no patent. Could you patent the sun?” In a world where the cancer drug Avastin — patented by the pharmaceutical company Genentech/Roche — costs patients about $80,000 per year without having been proven to extend lives, Salk’s selflessness has made him the hero of many medical researchers today. One of Salk’s admirers is Evangelos Michelakis, a cancer researcher at the University of Alberta who, three years ago, discovered that a common, nontoxic chemical known as DCA, short for dichloroacetate, seems to inhibit the growth of cancerous tumors in mice. The mechanism by which DCA works is remarkably simple: It kills most types of cancer cells by disrupting the way they metabolize sugar, causing them to self-destruct without adversely affecting normal tissues. Following the animal trials, Michelakis and his colleagues did tests of DCA on human cancer cells in a Petri dish, then conducted human clinical trials using $1.5 million in privately raised funds. His encouraging results — DCA treatment appeared to extend the lives of four of the five study participants — were published last year in Science Translational Medicine. Like Jonas Salk, Michelakis hasn’t patented his discovery. It’s not because he doesn’t want to, but because he can’t. When it comes to patents, DCA really is like the sun: It’s a cheap, widely used chemical that no one can own. In today’s world, such drugs don’t readily attract funding. Big Pharma is not exactly ignoring DCA, and it’s definitely not suppressing DCA research — it’s just that it’s not helping it. Why? Drug development is ultimately a business, and while claims of DCA’s curative powers have been circulating the Internet in recent days, investing in the drug simply isn’t a good business move. “Big Pharma has no interest whatsoever to invest [in DCA research] because there will be no profit,” Michelakis told Life’s Little Mysteries, a sister site to LiveScience. [Read More] …not even a little bit. Big Pharma? Sucks. Now coffee? Coffee I love. (CBS) Can sipping coffee give prostate cancer the slip? Men who regularly drink coffee – caffeinated or decaf – are significantly less likely to develop a deadly form of the disease, according to a study published online in the May 17 issue of the “Journal of the National Cancer Institute.” Harvard researchers looked at the incidence of prostate cancer in a group of almost 48,000 American men who reported their coffee consumption every four years from 1986 to 2008, according to a written statement released in conjunction with the study. They found that men who downed the most coffee – six or more cups a day – were nearly 20 percent less likely to develop any form of prostate cancer and a whopping 60 percent less likely to develop lethal prostate cancer (that which causes death or spreads to the bones). Guys who drank one to three cups a day had a 30 percent lower risk, the study showed. “At present we lack an understanding of risk factors that can be changed or controlled to lower the risk of lethal prostate cancer,” lead author Kathryn WIlson, a research fellow in epidemiology at Harvard, said in the statement. “If our findings are validated, coffee could represent one modifiable factor that may lower the risk of developing the most harmful form of prostate cancer.” [Read More] AND? It has cancer curing properties for men. Erroneous conclusion: Big Pharma must hate coffee. Ergo? I love coffee even more!
1.1 2.1 3.1 3.2 3.3 3.4 3.5 3.6 3.7 3.8 4.1 5.1 5.2 5.3 6.1 6.2 6.3 6.4 6.5 7.1 7.2 7.3 7.4 8.1 8.2 8.3 8.4 8.5 8.6 9.1 10.1 10.2 10.3 10.4 10.5 10.6 10.7 11.1 12.1 12.2 12.3 12.4
Zašto farmaceuti ignoriraju potencijalni lijek za rak? Da bi lijek ušao u službenu uporabu mora proći višegodišnja testiranja, što jako puno košta, a čak ni tada nema garancije da će tvrtka ostvariti profit i pokriti troškove istraživanja Davne 1955. godine, točnije 12. travnja, gotovo 200 milijuna djece dobilo je cjepivo protiv dječje paralize. To je cjepivo otkrio Jonas Salk, medicinski istraživač sa Sveučilišta Pittsburgh. On je baš toga dana dao intervju za CBS Radio, a voditelj emisije Edward R. Murrow ga je upitao: „Tko posjeduje patent za ovo cjepivo?" Kad malo razmislimo, pitanje je sasvim na mjestu jer je samo u spomenutoj državi spomenuta bolest pogađala 300.000 Amerikanaca. Logično je bilo zaključiti da će cjepivo biti jako vrijedno. I tada je Salk ušao u legendu odgovorivši: „Pa, rekao bih ljudi. Ne postoji patent. Biste li mogli patentirati sunce?" Postoji li uopće jeftin lijek? U SAD-u, na primjer, lijek za rak Avastin - kojega je patentirala farmaceutska tvrtka Genetech/Roche - stoji oko 80,000 dolara godišnje svakog pacijenta, a uopće nije dokazano da produljuje život, a kamoli da mu poboljšava kvalitetu. I sad se sjetite Stalka i njegove, po današnjim mjerilima, bizarne nesebičnosti. Salk nije htio zarađivati na tuđoj nesreći. A to koliko je farmaceutski lobi otišao daleko u zarađivanju na ljudskim bolestima bit će vam jasnije i iz primjera koji slijedi. Evangelos Michelakis je istraživač sa Sveučilišta Alberta koji se bavi karcinomima i koji je prije neke tri godine otkrio da sasvim obična, netoksična kemikalija znana kao DCA (dikloroacetat) inhibira rast tumora kod miševa na vrlo jednostavan način: kemikalija ubija stanice brojnih vrsta raka tako što ometa sustav metaboliziranja šećera u samoj izraslini zbog čega se rak samouništava bez ikakvih nuspojava po zdravo tkivo. Nakon testiranja kemikalije na životinjama, Michelakis je s kolegama napravio nekoliko pokusa u laboratoriju na ljudskim tumorima. Za to je potrošio oko 1,5 milijuna dolara privatno prikupljenih sredstava. Ohrabrujuće rezultate tih pokusa - četiri osobe od pet bi živjele dulje - objavljeni su u časopisu Science Translational Medicine. Eto, baš kao i Salk, Michelakis nije patentirao svoje otkriće. Ne zato što on to ne želi već zato što ne može. U smislu patentiranja, DCA je poput sunca - jeftina je, naširoko prisutna i upotrebljavana kemikalija koju nitko u osnovi ne može posjedovati. I sada dolazimo do surovog zaključka - lijek temeljen na DCA-u zato neće privući ulagače. Farmaceuti ne ignoriraju DCA, ne ometaju istraživanja o njemu, ali isto tako ih ni ne potpomažu. Zašto? Pa zato što je razvoj lijekova na kraju balade posao, najobičniji biznis, a ulaganje u nešto što je tako zastupljeno a što nitko ne može posjedovati jednostavno nije isplativo. Eto tragedije - farmaceuti neće ulagati u DCA jer ne donosi profit, a nitko ne osporava da bi ta kemikalija mogla dovesti do pronalaska lijeka za barem jednu vrstu raka. Farmaceuti su kao većina drugih tvrtki koje stvaraju proizvode koje treba prodati i ostvariti profit kako bi tvrtka opstala i rasla. To nije upitno, takav je poslovni svijet, ali s farmaceutima je ipak drugačije jer su moralno-etička pitanja pored onih ekonomskih najizraženija. Da čujemo i drugu stranu Prema procjenama stručnjaka Omudhomea Ogbrua (The Medicines Company) koje je izrekao za portal MedicineNet, od 10.000 spojeva koji se istražuju, samo jedan na kraju završi u obliku službeno odobrenog lijeka. Da bi bio odobren, lijek treba proći sedam do deset godina testiranja s tim da se cijena toga penje i do 500 milijuna dolara, ovisno o tome tko i gdje ga testira, koji će otići u vjetar ako ih službena tijela ne odobre: pa čak i nakon odobravanja „samo tri od 20 odobrenih lijekova donosi dovoljno zarade da bi se pokrili razvojni troškovi". Ogbru je rekao da je profit poticaj za rizike koje tvrtka preuzima. Bez kakve takve garancije da će biti prihoda, nema šanse da se itko upusti u ulaganje i istraživanje novih lijekova. Kad je u pitanju lijek na bazi DCA - u slučaju da se ta komponenta pokaže učinkovitom - šanse da farmaceut dođe do profita su nikakve jer bi taj lijek jednostavno bio smiješno jeftin. Drugim riječima, nemogućnost patentiranja i posljedično ostvarivanja profita najveća su barijera za stvaranje lijeka na bazi DCA - nitko, dakle, nema motiva za to. Vidjeli smo da je za stavljanje lijeka u službenu uporabu potreban ogroman novac, a državni poticaji nisu toliko veliki, čak ni u SAD i u EU. "Koliko para toliko muzike" Ukratko, zbog novca je nemoguće doći do lijeka koji bi možda mogao spasiti milijune života. Žalosno je, ali ujedno i ohrabrujuće da će najvjerojatniji izvor sredstava za daljnja istraživanja biti privatne i javne donacije, internetske, radijske i televizijske akcije i pozivi na dobrovoljne uplate, telefonski centri za prikupljanje novca i tome slično. Tako je Michelakis već došao do prvog milijuna za istraživanje u samo devet mjeseci. Međutim, kad se sve uzme u obzir, to je malo novca nakon puno vremena i truda - a nekima je milijun dolara ništa drugo do li najobičniji sitniš.