http___matrixworldhr.com_2011_11_01_antarktika-ove-godine-ozonska-peta-po-velicini__1.xml
1.1 2.1 3.1 3.2 3.3 4.1 4.2 5.1 6.1 7.1 8.1 9.1 10.1 11.1 11.2 12.1 12.2 13.1 14.1 15.1
September 12th, 2008 Ozone hole over the Antarctic From NASA News This is considered a “moderately large” ozone hole, according to NASA atmospheric scientist, Paul Newman. And while this year’s ozone hole is the fifth largest on record, the amount of ozone depleting substances have decreased about 3.8% from peak levels in 2000. The largest ozone hole ever recorded occurred in 2006, at a size of 10.6 million square miles. The Antarctic ozone hole reached its annual maximum on Sept. 12, 2008, stretching over 27 million square kilometers, or 10.5 million square miles. The area of the ozone hole is calculated as an average of the daily areas for Sept. 21-30 from observations from the Ozone Monitoring Instrument (OMI) on NASA’s Aura satellite. What I find most interesting is this press release from last year from NASA: NASA Keeps Eye on Ozone Layer Amid Montreal Protocol’s Success NASA scientists will join researchers from around the world to celebrate the 20th anniversary of the Montreal Protocol. + Read More In that PR they write: “The levels of ozone depleting compounds in the atmosphere continue to drop, thanks to 20 years of scientific advances following the signing of the Montreal Protocol.” “The Montreal Protocol has been a resounding success,” said Richard Stolarski, a speaker at the symposium from NASA’s Goddard Space Flight Center, Greenbelt, Md. “The effect can be seen in the leveling off of chlorine compounds in the atmosphere and the beginning of their decline.” No mention of the possibility of cosmic rays then, but in the face of a reversal, I wonder if maybe they’ll consider alternate suspects. Sometimes I think of our current atmospheric science like a stubborn district attorney that refuses to look beyond what he considers the prime suspect. “We’ve got our criminals and their names are CO2 and CFC, I’m confident that the forensics will show them guilty beyond a shadow of the doubt”. Trouble is, if forensics had the same sloppy data gathering and adjustment procedures as we’ve seen climate science, the defense would have the forensics tossed out easily. h/t to David Walton
1.1 2.1 2.2 2.3 2.4 3.1 3.2 3.3 4.1 4.2 4.3 5.1 6.1 7.1 7.2 7.3 8.1 8.2 9.1
Preveli i uredili: urednici Matrix Worlda Ozonska rupa iznad Antarktika dostigla je svoj maksimum za ovu godinu, otkrivajući rupu koja konkurira veličini sjeverne Amerike, otkrivaju znanstvenici. Pokrivajući oko 25 milijuna kvadratnih kilometara, dostigla je svoj godišnji maksimum 14. 09.2011. te je ove godine dosegla veličinu pete najveće ozonske rupe ikada zabilježene. Najveća veličina ozonske rupe bila je zabilježena 2006. godine, pokrivajući 25,7 milijuna kvadratnih kilometara. To je dokumentirano NASA-inim satelitom Aura. Ozonska rupa prvi put je otkrivena krajem 70. godina prošlog vijeka, prvom misijom satelita koji je mogao mjeriti količinu ozona u atmosferi, svemirskim vozilom nazvan POES, kojeg je osmislila NOAA – National Oceanic and Atmospheric Administration ili Nacionalna Agencija za Oceanografiju i Atmosferu. Rupa je kontinuirano rasla tokom 80. i 90. prošlog vijeka, iako se početkom 2000. rast usporio. Usprkos tome znastvenici su uočili velike razlike u rastu iz godine do godine. Na zemljinoj površini ozon je zagađivač, ali u stratosferi on formira zaštitni omotač koji reflektira ultravioletna zračenja natrag u svemir, štiteći nas od tih štetnih UV zračenja. Međunarodna zabrana korištenja oksidirajućih kemikalija kao CFC (klorofluorougljik) pomogla je u gubitku ozonskog omotača. Usprkos tome, spojevi koji uništavaju ozon su još uvijek u stratosferi, gdje se polako razgrađuju. Kao takve, godine s velikom ozonskom rupom povezuju se sa sve hladnijim zimama na Antarktiku i polarnim vjetrovima koji sprečavaju miješanje ozonom bogatog zraka izvan polarne cirkulacije s ozonom osiromašenog zraka unutar anomalije, navode znanstvenici. Ozonska rupa nije kompletno nestajanje ozona kroz cijelu atmosferu već djelomično nestajanje ozona od 14-22. kilometra iznad zemljine površine. Ove godine, po prvi puta, znanstvenici su otkrili trošenje ozona iznad Arktika. Po prvi puta primjećen je značajan gubitak ozona da bi se mogao zabilježiti kao “Arktička ozonska rupa”. Znastvenici su ovo objavili o2.10.2011. godine u časopisu Nature. 27.10.2011. godine, NASA-in NPP satelit je lansiran noseći OMPS (Ozone Mapper Profiler Suite). Od naprednih senzora na OMPS-u očekuje se točnija mjerenja cijele površine ozonske rupe dok istovremeno mjeri kako se koncentracija ozona širi okomito kroz atmosferu. Kategorije:ZEMALJSKE PROMJENE