http___www.kdz.hr_index.php_hr_festivali_orgulje-heferer_1.xml
1.1 2.1 2.2 2.3 3.1 3.2 3.3 3.4 4.1 4.2 4.3 4.4 4.5 5.1 5.2 5.3 5.4 5.5 5.6 5.7 5.8 6.1 6.2 6.3 7.1 7.2 7.3 7.4 8.1 8.2 8.3 8.4 8.5 9.1 9.2 9.3 9.4 9.5 10.1 10.2 10.3 11.1 11.2 11.3 11.4 12.1 12.2 13.1 13.2 14.1
Sacred music is an expression of Christian joy, and the sound of organ lifts up man’s heart to God and to higher things Sacrosanctum Concilium, the Constitution on the Sacred Liturgy of the Second Vatican Council (1963) encourages the faithful to sing and states that “The treasure of sacred music is to be preserved and fostered with great care. Choirs must be diligently promoted, especially in cathedral churches.” (no. 114) The Council also emphasized the importance of the pipe organ: “In the Latin Church the pipe organ is to be held in high esteem, for it is the traditional musical instrument which adds a wonderful splendor to the Church’s ceremonies and powerfully lifts up man’s mind to God and to higher things.” The Holy Bible calls on the faithful to follow the words of psalmists during service and liturgy: “Shout for joy to the Lord, all the earth! Worship the Lord with gladness! Come before him with joyful songs!” (Psalm 100) The approach of Christians to the Altar is filled with prayers that all those working in church music, who jealously preserve sacred musical heritage, would always strive for excellent musical achievements in new forms and boldly search for new possibilities of expression in sacral music. The Catholic Church holds sacred music in such high regard that it even appointed a “patron” to it – St. Cecilia. St. Cecilia was a martyr who lived in the first half of the 3rd century (around 230 AD), and her Feast is on November 22. On that day, the Church celebrates the joy of singing. Through St. Cecilia, the Church offers the faithful a role model in the form of a frail young girl who bravely and consistently confessed her belief in Christ until her death as a martyr, and who died with joy and song on her lips, according to Passio, the description of her martyrdom, pronouncing words cantantibus organis (with the song of the pipe organ). Because of that phrase and regardless of the issues in her hagiography, by the end of the Middle Ages St. Cecilia has become the patron saint of church music and its finest attribute –the pipe organ. St. Cecilia stands witness to the fact that joy, laughter, song, and music are important and integral parts of Christianity. What faith it must had been that filled the young girl who had the strength and the courage at the time of her horrific death to defy it with a song! The fact paints a picture of the atmosphere that prevailed in the initial Christian community and shows us that joy and song belong to the essence of Christian activities and life. St. Cecilia, the patron saint of church music and the pipe organ, encourages us to embrace song, laughter and joy as ultimate Christian virtues. Joy is the gift of Christ’s resurrection. When composer Joseph Haydn (1732 – 1809) was once asked why his melodies sounded so cheerful and joyful, he answered: “Because whenever I think of God, I always feel so indescribably happy!” Izidor Poljak (1883 – 1924), priest and poet from Bednja in Hrvatsko Zagorje, wrote in his poem Pjesnik Gospodnji words that can now be interpreted as a song in liturgy and liturgy in song: “I will sing to you, my God! May the prayers of my harp, too, ascend to you like soft clouds of incense.” But let us go back to the pipe organ, the instrument with the flattering nickname “The Queen of Instruments”! And not only that. The pipe organ has come a long way from being a liturgy instrument to becoming the most sought for concert instrument of all times! During its first centuries, the Christian church avoided musical instruments and considered them to be the means of pagan amusement. What was the problem? The early Christian church wanted to preserve the “purity” of God’s word and God’s message and feared that music instruments of pagan provenance could blur their clarity. The early Christian church therefore opted for choral chanting, which encompasses all versions of unison choral singing in the Western Church, or the Gregorian or Ambrosian chanting without instrumental accompaniment. The pipe organ originated in the Mediterranean. The invention is credited to a mechanic called Ctesibius (cca. 246 BC), who worked out of Alexandria, Egypt. The instrument first saw the light of day in the Nile delta and made its way to the west and the Roman Empire, where it settled in as one of the many goods brought in from the east. After the fall of the Western Roman Empire in 476 and during Barbarian invasions on Rome, the pipe organ once again found refuge in the East, only to return to the West as a gift of Byzantine emperor Constantine V (757 AD) to Pepin the Short, the King of Franks. In his court, the instrument continued its rich history and has been adapting to the characteristics of individual European nations to this day. Its size, grandeur and sonority fascinated the Christians of the time to such extent that they believed it to encompass all the instruments that celebrate, praise, and honor Christ our Lord. This was the golden age of pipe organ in the West. From the 13th century onward the organ has become an unavoidable part of liturgy and in the 18th century took on its recognizable visual character as a counter balance to the altar, thus becoming an important element of church decoration with its artistically decorated case. In the 15th century, a small, portable organ or portative appeared, as well as larger positive organs intended for home music playing. In Catholic liturgy, the organ has ever since been accompanied by songs of the parishioners, choirs and soloists, and has frequently been used for sacral and church music concerts. The organ in Croatian organ building heritage is not far removed from modern samples in the West and have their own visual characteristics. Bearing in mind that the south and north of Croatia were two areas under different political, social and cultural influence, the organ and organ-like cultural heritage also developed differently. The organs in northern Croatia have been developed under the influence of cultural trends from Austria, Germany, Slovenia, the Czech Republic and Hungary, while in southern Croatia crucial influences came from Venice and other Italian cities. For the development of organ-building in Croatia, the Heferer Art Workshop or “The First Builders of Organs, Pianos and Harmoniums” founded in Graz by Michael Heferer (1825-1887), deserves the utmost credit. The company began operations in Croatia in 1868, primarily in Karlovac, and from 1870 to the present has been based in Zagreb. After Michael Heferer, there have been four generations of the Heferer family to date: Ferdo Heferer (Graz, 1853 – Zagreb, 1928), August Faulend Heferer (Graz, 1881 – Zagreb, 1944), Ivan Faulend Heferer (Zagreb, 1927), August Faulend Heferer (Zagreb, 1951) and Tomislav Faulend Heferer (Zagreb 1969). The Heferer Workshop has built 263 organs across Croatia, Bosnia and Herzegovina, Slovenia and Austria, with 18 of them in Zagreb churches alone, and 29 more organs in the vicinity of Zagreb. In 1994, the Heferer Art Workshop, in collaboration with Zagreb Concert Management, launched a series of organ music concerts titled “Heferer Organ” throughout Croatia played on organs that the Heferer Workshop has renewed. With that, the Heferer company, as a “dynasty of noble organ sound”, revives the rich Croatian organ building heritage at the end of each spring, presenting to the musical public, both domestic and international, an unforgettable experience of the magnificent and gorgeous sounds of the “queen of instruments”. Msgr. Juraj Kolarić Head of the Office for Cultural Heritage and Director of the Diocesan Museum of the Zagreb Archdiocese
1.1 2.1 2.2 2.3 3.1 3.2 3.3 3.4 4.1 4.2 4.3 4.4 4.5 4.6 4.7 4.8 5.1 5.2 5.3 5.4 5.5 5.6 5.7 5.8 5.9 5.10 6.1 6.2 6.3 7.1 7.2 7.3 7.4 8.1 8.2 8.3 8.4 9.1 9.2 9.3 9.4 10.1 10.2 10.3 11.1 11.2 11.3 11.4 11.5 11.6 12.1 12.2 13.1 13.2 14.1 15.1
Sveta glazba kao izričaj radosti kršćanskog življenja, a zvuci orgulja uzdižu srca k Bogu i k nebeskim stvarima Konstitucija o svetoj liturgiji Sacrosanctum Concilium Drugog vatikanskog sabora (1963.) potiče vjernike da pjevaju te „neka se najvećom brigom čuva i promiče blago svete glazbe. Neka neprestano napreduju pjevački zborovi, naročito kod stolnih crkava" (br. 114). Crkveni sabor ističe i važnost orgulja: „U latinskoj Crkvi treba uvelike cijeniti orgulje sa sviralama kao tradicionalno glazbalo kojega zvuk može crkvenim obredima dodati divan sjaj te srce veoma uzdići k Bogu i k nebeskim stvarima." (br. 120). Biblija poziva vjernike da u službi Božjoj i u liturgiji budu nošeni riječima psalmista: „Kliči Bogu sva zemljo! Služite Bogu u veselju! Pred lice mu dođite s radosnim klicanjem!" (Ps 100). Kršćanski pristup Božjem žrtveniku prožet je molitvom da svi djelatnici na području crkvene glazbe, čuvajući ljubomorno crkvenu glazbenu baštinu, nastoje uvijek novim glazbenim oblicima postizavati vrhunska glazbena ostvarenja upuštajući se smjelo za traganjem novih izražajnih mogućnosti u sakralnoj glazbi. Katolička Crkva toliko cijeni crkvenu glazbu da joj je postavila „zaštitnicu", sveticu – sv. Ceciliju. Sveta Cecilija, mučenica, živjela je u prvoj polovici trećega stoljeća (oko 230. godine), a njezin blagdan Crkva slavi 22. studenoga. Taj dan Crkva slavi kao dan raspjevane radosti. U osobi sv. Cecilije Crkva vjernicima stavlja pred oči uzor i nasljedovanja vrijedan primjer krhkog lika mlade djevojke, koja je odlučno, hrabro i dosljedno do smrti ispovijedala svoju vjeru u Krista i svojom mučeničkom smrću posvjedočila svoje opredjeljenje za Boga, te je umirala radosno, s pjesmom na usnama kako to svjedoči Passio ili opis njezina mučeništva, riječima cantantibus organis (uz pjesmu orgulja). Upravo zbog tog izraza i bez obzira na problematičnost njezinih hagiografskih podataka, sv. Cecilija je od kraja srednjega vijeka u Katoličkoj Crkvi proglašena zaštitnicom crkvene glazbe i njezinog najodličnijeg atributa – orgulja! Cecilija svjedoči o tome da su radost, smijeh, pjesma i glazba bitni i sastavni dijelovi kršćanstva. Kakva je vjera morala prožimati tu mladu djevojku, koja je u času svoje grozne smrti imala snage i hrabrosti da smrti prkosi – pjesmom! Ta činjenica oslikava duhovno ozračje u prvotnoj kršćanskoj zajednici i svjedoči da radost i pjesma pripadaju biti kršćanskog djelovanja i življenja. Zaštitnica crkvene glazbe i orgulja, sv. Cecilija nas potiče na razmišljanje da pjesmu, smijeh i radost prihvatimo kao vrhunsku kršćansku krjepost. Radost je dar Kristovog uskrsnuća. Kad su jednom zapitali skladatelja Josipa Haydna (1732. – 1809.) zašto sve njegove melodije zvuče tako radosno i veselo, on je odogovorio: „Zato, jer sam neopisivo sretan i radostan pri pomisli na Boga!" Sin Hrvatskog Zagorja, svećenik i pjesnik iz Bednje, Izidor Poljak (1883. – 1924.) u svojoj pjesmi Pjesnik Gospodnji, zapisao je riječi koje se danas mogu tumačiti kao pjesma u liturgiji i kao liturgija u pjesmi: „Pjevat ću Tebi, Bože moj! I molitve harfe moje, nek se uspinju k Tebi, ko meki oblaci tamjanovi." Ali, vratimo se orguljama, instrumentu koji je dobio laskavi naziv „kraljica svih instrumenata"! I ne samo to. Orgulje će od idealnog crkvenog liturgijskog instrumenta postati najpoželjnije umjetničko koncertno glazbalo svih vremena! Kršćanska Crkva je u prvim stoljećima svoga djelovanja izbjegavala glazbene insturmente smatrajući ih sredstvom poganske zabave. U čemu je bila poteškoća? Ranokršćanska Crkva željela je sačuvati „čistom" Božju riječ i Božju poruku, pri čemu su glazbeni instrumenti poganske provenijencije mogli zasjeniti jasnoću Božje riječi. Zbog toga se ranokršćanska Crkva odlučila za tzv. koralno pjevanje koje obuhvaća sve inačice jednoglasnog zbornog pjevanja u zapadnoj Crkvi ili tzv. gregorijansko ili ambrozijansko pjevanje bez pratnje glazbenih instrumenata. Orgulje su dijete Mediterana, čiji se izum pripisuje mehaničaru Ktesibiju (oko 246. god. prije Krista), koji je djelovao u egipatskoj Aleksandriji. Rođene na ušću rijeke Nila, orgulje su stigle u zapadni svijet, u carski Rim, gdje su se udomaćile kao jedno od mnogobrojnih dobara istočne kulture. Nakon propasti Zapadnog Rimskog Carstva (476.) i u tijeku barbarskih napada na Rim, orgulje su ponovno našle svoje utočište na Istoku, da bi se još jednom vratile na Zapad kao dar bizantskog cara Konstantina V. (757.) franačkom vladaru Pipinu Malome, gdje su nastavile svoju bogatu povijest, modelirajući se prema osobinama pojedinih europskih naroda, sve do naših dana. Veličina, monumentalnost i zvukovna prodornost orgulja tako je fascinirala kršćanske suvremenike da su orgulje postale glazbalo za koje su kršćani smatrali da ujedinjuju sva glazbala kojima se slavi, hvali i časti Krist Gospodin. Tako je nastalo razdoblje „procvata orgulja na Zapadu." Od XIII. stoljeća nadalje, orgulje postaju neizostavnim i sastavnim dijelom liturgije i bogoslužja, a u XVIII. st. poprimaju i svoju prepoznatljivu likovnu dimenziju kao protutežu oltaru te tako postaju značajan element ljepote uređenog crkvenog prostara sa svojim umjetnički obrađenim kućištima. U XV. stoljeću pojavljuju se male prijenosne orgulje ili portativi, kao i veći pozitivi namijenjeni kućnom muziciranju. U katoličkoj liturgiji orgulje od tada prate pjevanje puka, zbora i solista, a posebno su prikladne za koncernte duhovne i crkene glazbe. U hrvatskoj orguljskoj baštini, orgulje se ne udaljuju od suvremenih uzoraka na Zapadu te posjeduju svoja likovna obilježja. Budući da su jug i sjever Hrvatske bila dva područja po različitim političkim, društvenim, socijalnim, crkvenim i političkim utjecajem, orgulje i orguljarstvo se je kao kulturno dobro i različito razvijalo. Orgulje na području sjeerne Hrvatske razvijale su se pod utjecajem kulturnih središta Austrije, Njemačke, Slovenije, Češke i Mđarske, dok je u južnoj Hrvatskoj bio presudni utjecaj Venecije i drugih gradova. Za razvoj orguljarstva u Hrvatskoj najzaslužnija je Umjetnička radionica Heferer, koju je kao „Prvu hrvatsku gradiona orgulja, harmonija glasovira", osnovao 1849. godine u Grazu, Mihael Heferer (1825. Tvrtka je počela djelovati u Hrvatskoj 1868. godine i to najprije u Karlovcu, a od 1870. godine do danas djeluje u Zagrebu. Poslije Mihaela Heferera do danas djeluju četiri naraštaja Heferera: Ferdo Heferer (Graz, 1853. – Zagreb, 1928), August Faulend Heferer (Graz, 1881. – Zagreb, 1944.), Ivan Faulend Heferer (Zagreb, 1927.), August Faulend Heferer (Zagreb, 1951.) te Tomislav Faulend Heferer (Zagreb 1969.). Radionica Heferer sagradila je diljem Hrvatske, Bosne i Hercegovine, Slovenije i Austrije 263 orgulje, a samo u zagrebačkim crkvama njih 18, te u okolici Zagreba još 29 orgulja. Umjetnička radionica Heferer pokrenula je 1994. godine, u suradnji s Koncertnom direkcijom Zagreb, ciklus koncerata na orguljama diljem Hrvatske, pod nazivom „Orgulje Heferer" i to na orguljama koje je Radionica Heferer obnovila. Tako firma Heferer, kao „dinastija plemenitog orguljskog zvuka", krajem svakog proljeća oživljava bogatu hrvatsku orguljarsku baštinu, a glazbenoj javnosti, domaćoj i svjetskoj, omogućuje neponovljiv doživljaj veličanstvenih i raskošnih zvukova „kraljice instrumenata". mons. dr. sc. Juraj Kolarić, predstojnik Ureda za kulturna dobra i ravnatelj Dijecezanskog muzeja Zagrebačke nadbiskupije Program 23. festivala Orgulje Heferer>>