http___www.istrazime.com_klinicka-psihologija_sto-je-posttraumatski-stresni-poremecaj-ptsp__1.xml
1.1 1.2 1.3 1.4 1.5 1.6 2.1 2.2 2.3 2.4 2.5 2.6 2.7 2.8 2.9 3.1 3.2 3.3 4.1 4.2 4.3 4.4 4.5 4.6 5.1 5.2 5.3 5.4 5.5 6.1 6.2 6.3 6.4 6.5 7.1 7.2 7.3 7.4 8.1 8.2 8.3 8.4 8.5 8.6 8.7 8.8 8.9 8.10 9.1 9.2 9.3 9.4 9.5 9.6 9.7 10.1 12.1 14.1 14.2 15.1 15.2 15.3 15.4 16.1 16.2 17.1 17.2 17.3 18.1 18.2
A first step in the study of psychological disorders is carefully and systematically discerning significant signs and symptoms. How do mental health professionals ascertain whether or not a person’s inner states and behaviors truly represent a psychological disorder? Arriving at a proper diagnosis—that is, appropriately identifying and labeling a set of defined symptoms—is absolutely crucial. This process enables professionals to use a common language with others in the field and aids in communication about the disorder with the patient, colleagues and the public. A proper diagnosis is an essential element to guide proper and successful treatment. For these reasons, classification systems that organize psychological disorders systematically are necessary. Although a number of classification systems have been developed over time, the one that is used by most mental health professionals in the United States is the Diagnostic and Statistical Manual of Mental Disorders (DSM-5), published by the American Psychiatric Association (2013). (Note that the American Psychiatric Association differs from the American Psychological Association; both are abbreviated APA.) The first edition of the DSM, published in 1952, classified psychological disorders according to a format developed by the U.S. Army during World War II (Clegg, 2012). In the years since, the DSM has undergone numerous revisions and editions. The most recent edition, published in 2013, is the DSM-5 (APA, 2013). The DSM-5 includes many categories of disorders (e.g., anxiety disorders, depressive disorders, and dissociative disorders). Each disorder is described in detail, including an overview of the disorder (diagnostic features), specific symptoms required for diagnosis (diagnostic criteria), prevalence information (what percent of the population is thought to be afflicted with the disorder), and risk factors associated with the disorder. [link] shows lifetime prevalence rates—the percentage of people in a population who develop a disorder in their lifetime—of various psychological disorders among U.S. adults. These data were based on a national sample of 9,282 U.S. residents (National Comorbidity Survey, 2007). The DSM-5 also provides information about comorbidity; the co-occurrence of two disorders. For example, the DSM-5 mentions that 41% of people with obsessive-compulsive disorder (OCD) also meet the diagnostic criteria for major depressive disorder ([link]). Drug use is highly comorbid with other mental illnesses; 6 out of 10 people who have a substance use disorder also suffer from another form of mental illness (National Institute on Drug Abuse [NIDA], 2007). The DSM has changed considerably in the half-century since it was originally published. The first two editions of the DSM, for example, listed homosexuality as a disorder; however, in 1973, the APA voted to remove it from the manual (Silverstein, 2009). Additionally, beginning with the DSM-III in 1980, mental disorders have been described in much greater detail, and the number of diagnosable conditions has grown steadily, as has the size of the manual itself. DSM-I included 106 diagnoses and was 130 total pages, whereas DSM-III included more than 2 times as many diagnoses (265) and was nearly seven times its size (886 total pages) (Mayes & Horowitz, 2005). Although DSM-5 is longer than DSM-IV, the volume includes only 237 disorders, a decrease from the 297 disorders that were listed in DSM-IV. The latest edition, DSM-5, includes revisions in the organization and naming of categories and in the diagnostic criteria for various disorders (Regier, Kuhl, & Kupfer, 2012), while emphasizing careful consideration of the importance of gender and cultural difference in the expression of various symptoms (Fisher, 2010). Some believe that establishing new diagnoses might overpathologize the human condition by turning common human problems into mental illnesses (The Associated Press, 2013). Indeed, the finding that nearly half of all Americans will meet the criteria for a DSM disorder at some point in their life (Kessler et al., 2005) likely fuels much of this skepticism. The DSM-5 is also criticized on the grounds that its diagnostic criteria have been loosened, thereby threatening to “turn our current diagnostic inflation into diagnostic hyperinflation” (Frances, 2012, para. For example, DSM-IV specified that the symptoms of major depressive disorder must not be attributable to normal bereavement (loss of a loved one). The DSM-5, however, has removed this bereavement exclusion, essentially meaning that grief and sadness after a loved one’s death can constitute major depressive disorder. A second classification system, the International Classification of Diseases (ICD), is also widely recognized. Published by the World Health Organization (WHO), the ICD was developed in Europe shortly after World War II and, like the DSM, has been revised several times. The categories of psychological disorders in both the DSM and ICD are similar, as are the criteria for specific disorders; however, some differences exist. Although the ICD is used for clinical purposes, this tool is also used to examine the general health of populations and to monitor the prevalence of diseases and other health problems internationally (WHO, 2013). The ICD is in its 10th edition (ICD-10); however, efforts are now underway to develop a new edition (ICD-11) that, in conjunction with the changes in DSM-5, will help harmonize the two classification systems as much as possible (APA, 2013). A study that compared the use of the two classification systems found that worldwide the ICD is more frequently used for clinical diagnosis, whereas the DSM is more valued for research (Mezzich, 2002). Most research findings concerning the etiology and treatment of psychological disorders are based on criteria set forth in the DSM (Oltmanns & Castonguay, 2013). The DSM also includes more explicit disorder criteria, along with an extensive and helpful explanatory text (Regier et al., 2012). The DSM is the classification system of choice among U.S. mental health professionals, and this chapter is based on the DSM paradigm. As these disorders are outlined, please bear two things in mind. First, remember that psychological disorders represent extremes of inner experience and behavior. If, while reading about these disorders, you feel that these descriptions begin to personally characterize you, do not worry—this moment of enlightenment probably means nothing more than you are normal. Each of us experiences episodes of sadness, anxiety, and preoccupation with certain thoughts—times when we do not quite feel ourselves. These episodes should not be considered problematic unless the accompanying thoughts and behaviors become extreme and have a disruptive effect on one’s life. Second, understand that people with psychological disorders are far more than just embodiments of their disorders. We do not use terms such as schizophrenics, depressives, or phobics because they are labels that objectify people who suffer from these conditions, thus promoting biased and disparaging assumptions about them. It is important to remember that a psychological disorder is not what a person is; it is something that a person has—through no fault of his or her own. As is the case with cancer or diabetes, those with psychological disorders suffer debilitating, often painful conditions that are not of their own choosing. These individuals deserve to be viewed and treated with compassion, understanding, and dignity. The diagnosis and classification of psychological disorders is essential in studying and treating psychopathology. The classification system used by most U.S. professionals is the DSM-5. The first edition of the DSM was published in 1952, and has undergone numerous revisions. The 5th and most recent edition, the DSM-5, was published in 2013. The diagnostic manual includes a total of 237 specific diagnosable disorders, each described in detail, including its symptoms, prevalence, risk factors, and comorbidity. Over time, the number of diagnosable conditions listed in the DSM has grown steadily, prompting criticism from some. Nevertheless, the diagnostic criteria in the DSM are more explicit than that of any other system, which makes the DSM system highly desirable for both clinical diagnosis and research. The letters in the abbreviation DSM-5 stand for ________. A study based on over 9,000 U. S. residents found that the most prevalent disorder was ________. Describe the DSM-5. What is it, what kind of information does it contain, and why is it important to the study and treatment of psychological disorders? The DSM-5 is the classification system of psychological disorders preferred by most U.S. mental health professionals, and it is published by the American Psychiatric Association (APA). It consists of broad categories of disorders and specific disorders that fall within each category. Each disorder has an explicit description of its symptoms, as well as information concerning prevalence, risk factors, and comorbidity. The DSM-5 provides a common language that enables mental health professionals to communicate effectively about sets of symptoms. The International Classification of Diseases (ICD) and the DSM differ in various ways. What are some of the differences in these two classification systems? The ICD is used primarily for making clinical diagnoses and more broadly for examining the general health of populations and monitoring the international prevalence of diseases and other health problems. While the DSM is also used for diagnostic purposes, it is also highly valued as a research tool. For example, much of the data regarding the etiology and treatment of psychological disorders are based on diagnostic criteria set forth in the DSM. This page was adapted from the textbook made available by OpenStax College under a Creative Commons License 4.0 International. Download for free at http://cnx.org/content/col11448/latest/
1.1 1.2 2.1 3.1 3.2 3.3 4.1 5.1 5.2 5.3 5.4 5.5 5.6 6.1 7.1 7.2 7.3 8.1 8.2 8.3 9.1 9.2 9.3 10.1 10.2 10.3 11.1 12.1 13.1 13.2 13.3 14.1 14.2 14.3 14.4 14.5 14.6 14.7 15.1 15.2 15.3 15.4 15.5 15.6 16.1 16.2 16.3 16.4 16.5 16.6 17.1 18.1 19.1 20.1 21.1 22.1 22.2 22.3 22.4 22.5 22.6 23.1 23.2 23.3 23.4 24.1 24.2 24.3 24.4 24.5 24.6 25.1 25.2 26.1 27.1 28.1 28.2 28.3 28.4 29.1 29.2 29.3 30.1 30.2 30.3 31.1 31.2 31.3 32.1 32.2 32.3 33.1 33.2 33.3 34.1 34.2 34.3 34.4 34.5 35.1 35.2 35.3 36.1 36.2 36.3 37.1 37.2 37.3
Rat, silovanja, prirodne katastrofe, prometne nesreće i drugi traumatski događaji kod ljudi stvaraju osjećaj nesigurnosti i strepnje za vlastiti život. Ako osoba ne posjeduje adekvatne resurse za nošenje s tim događajima, postoji mogućnost razvijanja posttraumatskog stresnog poremećaja. Povijest posttraumatskog stresnog poremećaja (PTSP-a) Posttraumatski stresni poremećaj (PTSP) prvi je puta definiran kao anksiozni poremećaj u Dijagnostičkom i statističkom priručniku duševnih poremećaja, III. izdanju (DSM-III). Kao takav, može se smatrati relativno novim poremećajem. No, njegova prisutnost u kliničkoj praksi, iako poprilično neodređena, očita je puno prije njegove službene definicije. Prvi opisi poremećaja vezuju se uz borbu i američki građanski rat, te kardiovaskularne probleme vojnika što je rezultiralo nazivom „vojničko srce“ i „iritabilno srce“. S vremenom se polako počela prihvaćati do tada kontroverzna ideja i pretpostavka da psihološki faktori mogu uzrokovati promjenu biološkoga i organskog aspekta čovjeka. Poslije 1. svj. rata uvodi se termin „šok od granate“, a s vremenom se opaža da se poremećaj, odnosno simptomatologija PTSP-a javlja i kod vojnika koji nisu bili žrtve granatiranja. Nagađalo se da su tim simptomima uzrok osobine vojnika tj. njihova lijenost. Stoga se kao preventiva i tretman PTSP-a predlagalo posramljivanje vojnika u nadi da će se na taj način adekvatno motivirati. Nakon 2. svj. rata i novih istraživanja žrtava ratnih zbivanja uvodi se pojam „sindrom koncentracijskog logora“, te se 1952. u I. izdanju Dijagnostičkog i statističkog priručnika duševnih poremećaja uvodi pojam „velika stresna reakcija“, a 1980. „posttraumatski stresni poremećaj“. O zastupljenosti PTSP-a S obzirom na to da je posttraumatski stresni poremećaj (PTSP) neizostavno vezan uz pojam traume, proučavanje zastupljenosti poremećaja mora pokrivati široko područje informacija. Prije svega, to su informacije o vrsti populacije koja se ispituje (npr. opća populacija, rizične skupine kao što su veterani, prognanici, žrtve silovanja, prirodnih katastrofa itd.), ali i vrsti i intenzitetu traume (npr. više i manje izloženi borbama). Ništa manje nije važan ni podatak o klasifikaciji duševnih poremećaja prema kojoj se PTSP dijagnosticira (MKB-10 ili DSM-IV), i vremenu kada se ispituje PTSP. Prema DSM-IV klasifikaciji, zastupljenost PTSP-a tijekom života u općoj populaciji iznosi od 1 do 14%, dok je kod rizičnih skupina ona znatno veća, tj. od 3% do 58%. Foy (1987) navodi da postotak PTSP dijagnoza na kliničkom uzorku vijetnamskih veterana zna biti i veći od 50%. Kada se izdvoje sudionici teških borbi, zastupljenost PTSP-a smanjuje se na 36%. Na osnovi ovih podataka o zastupljenosti PTSP-a, ali i mnogih drugih, može se donijeti određeni zaključak. U situacijama visoke izloženosti traumi (koja se definira kao osobno sudjelovanje u životno opasnom događaju) nasuprot niskoj izloženosti traumi, postoji dvostruko veći rizik pojave simptoma PTSP-a i to neovisno o vrsti traume ili dobi. Borbeni PTSP je do sada najsustavnije istraživan. Iako podaci o drugim vrstama traume nisu toliko opsežni, oni postojeći govore o zastupljenosti PTSP-a od 45% u kliničkom uzorku tjelesno zlostavljanih žena i oko 50% na uzorku spolno zlostavljane djece. Za usporedbu, studije koje su provedene na hrvatskoj populaciji govore o čak 70% PTSP dijagnoza kod višestruko traumatiziranih žena koje su proživjele i ratnu traumu i silovanje. Naravno, zaključak koji se izvodi jest da je s porastom broja trauma opasnost od nastanka PTSP-a veća. Za osobe više obrazovne razine, rizik za PTSP je manji te se silovanje smatra najvećim prediktorom PTSP-a s obzirom na vrstu traume, potom slijedi prisustvovanje ubojstvu i na kraju vijesti o ubojstvu ili ranjavanju. Neke osnove dijagnosticiranja PTSP-a Prema Međunarodnoj klasifikaciji bolesti (MKB-10), PTSP se pojavljuje kao zakašnjeli ili produženi odgovor na stresni događaj/situaciju izuzetno prijeteće i katastrofalne prirode koji bi izazvao produženi stres gotovo kod svakoga. Različiti faktori mogu sniziti prag potreban za razvoj poremećaja ili ubrzati njegov tijek i razvoj. Neki od tih faktora su crte ličnosti pojedinca ili prethodna povijest poremećaja anksioznog tipa. No, sama prisutnost tih faktora nije dovoljna za objašnjavanje nastanka PTSP-a. Tipični simptomi PTSP-a uključuju epizode ponavljanog proživljavanja traume kroz nametnuta sjećanja poznatija kao flashback-ove, noćne more ili snove. Simptomi intenzivnog proživljavanja traume se pojavljuju unatoč subjektivnom osjećaju emocionalne otupljenosti, otuđenosti od drugih ljudi, neosjetljivosti na okolinu ili izbjegavanju aktivnosti i situacija koji podsjećaju na traumu. Uobičajeno je stanje povećane pobuđenosti s hipervigilitetom (brzi pomaci fokusa pažnje) i nesanicom. Anksioznost i depresija se često povezuju s navedenim simptomima PTSP-a, kao i pojava suicidalnih misli. Pojavljivanje simptoma poslije traume može varirati od nekoliko tjedana do nekoliko mjeseci, pa čak i perzistirati godinama nakon traume. Tijek poremećaja je raznolik, no može se očekivati oporavak u većini slučajeva. Posebno je bitno spomenuti sljedeće. Kod akutnog stresnog poremećaja, koji se dijagnosticira ako se navedeni simptomi jave ubrzo nakon traume, u većini slučajeva osoba se oporavi sama bez stručne pomoći ili intervencija. Upravo se iz tog razloga postavlja vremenska granica od 30 dana. Ako se simptomi javljaju unutar 30 dana od traume, dijagnosticira se akutni stresni poremećaj. Ako simptomi traju duže od 30 dana, postavlja se dijagnoza PTSP-a. Nadalje, kada se govori o PTSP-u, u malom postotku slučajeva poremećaj može prijeći u kronični oblik kroz nekoliko godina s mogućom trajnom promjenom ličnosti. Iako je međunarodna klasifikacija bolesti (MKB) duže od DSM-a prisutna u radu kliničara, ona ne predstavlja idealan izbor kada se govori o dijagnostici mentalnih poremećaja, pa tako ni o PTSP-u. Razlog je tome je što međunarodna klasifikacija bolesti, u svojoj originalnoj namjeni, služi sveobuhvatnom i univerzalnom klasificiranju, odnosno kodiranju bolesti i uzroka smrti, a ne opisu bolesti ili dijagnostici. No, u pogledu dijagnostičkih mogućnosti, MKB kriteriji se mogu pokazati nedovoljno osjetljivim zbog kompleksnosti i heterogenosti PTSP-a, ali i drugih mentalnih poremećaja. To je vidljivo i iz nekih mjernih instrumenata namijenjenih dijagnosticiranju PTSP-a koji koriste kriterije MKB-a. Ukoliko se dijagnoza postavlja prema kriterijima iz MKB, u određenom broju slučajeva PTSP može ostati nedijagnosticiran iz razloga što MKB kriteriji uključuju manje simptoma nego DSM. Osim toga, vrijeme nastanka i trajanja simptoma PTSP-a u MKB-u nije dovoljno određeno. Upravo je Dijagnostički i statistički priručnik za duševne poremećaje (DSM) nastao iz potrebe za detaljnijim, točnijim i sveobuhvatnijim priručnikom u dijagnosticiranju mentalnih poremećaja i u zadnjih 30 godina je postao u mnogočemu zamjena postojećim izdanjima MKB -a. S obzirom na to da je simptomatologija PTSP-a izrazito heterogena te specifičnost traumatskog iskustva osobe relativno velika, nije začuđujuće da postoji mnogo tipova ili vrsta PTSP-a. Iako se u zadnjih nekoliko desetljeća povećao broj mjernih instrumenata za diagnosticiranje PTSP-a, kao i valjanost i kvaliteta donesenih dijagnoza, sveobuhvatan instrument koji bi sa sigurnošću mogao ukazati na postojanje PTSP-a još nije konstruiran. U kliničkoj praksi se, sukladno toj činjenici, koristi određeni broj mjernih instrumenata od strane stručnjaka raznih profila (psiholog, psihijatar, socijalni radnik), odnosno multidisciplinarni pristup prikupljanja informacija s ciljem kvalitetnijeg i točnijeg dijagnosticiranja PTSP-a. PTSP i komorbiditet U velikom broju slučajeva uz PTSP mogu biti prisutni i drugi poremećaji što se naziva komorbiditet. Među najčešćim komorbidnim poremećajima su panični poremećaj, opsesivno-kompulzivni poremećaj, razne fobije, veliki depresivni poremećaj, somatizacija, ovisnost o psihoaktivnim tvarima i drugi. Njihova prisutnost češće čini pravilo nego izuzetak. Prema nekim autorima, 80% osoba s dijagnosticiranim PTSP-om zadovoljava kriterije za još jednu ili dvije dijagnoze. Neke od njih mogu biti i poremećaji ličnosti kao što su granični poremećaj ličnosti i disocijativni poremećaj ličnosti. Jukić je, na uzorku 375 hrvatskih ratnih stradalnika, utvrdio da su anksioznost i depresija najčešći psihički poremećaji koji, s ostalim poremećajima, dodatno otežavaju kliničku sliku PTSP-a. Ovi podaci nameću pitanje zajedničke osnove mentalnih poremećaja i karakteristika ličnosti koje u određenim uvjetima dovode do razvoja mentalnog poremećaja. Drugim riječima, postoji mogućnost da je osoba s određenim karakteristikama ličnosti osjetljivija na stresne okolinske faktore nego drugi ljudi, što pogoduje razvoju mnogih mentalnih poremećaja. No, kao što je navedeno u DSM-IV, nije poznato u kojoj mjeri ovi poremećaji prethode ili slijede nakon početka posttraumatskog stresnog poremećaja. Također, u određenoj mjeri mnogi poremećaji sadržavaju iste ili slične simptome. Da bi se PTSP razlikovao od drugih poremećaja, klinička slika mora u potpunosti zadovoljavati kriterij izloženosti životno opasnom traumatskom događaju uz koji se javio intenzivan strah. Ako stresor nije ekstremne prirode, treba se razmotriti mogućnost da je riječ o poremećaju prilagodbe, a ne PTSP-u. Nadalje, simptomi PTSP-a moraju se vremenski dogoditi nakon proživljene traume i to nakon 30 dana na način da narušavaju socijalno, radno ili drugo funkcioniranje. U protivnom, mogući su drugi anksiozni poremećaji ili poremećaj raspoloženja, kao i akutni stresni poremećaj. Kada se govori o PTSP-u (i akutnom stresnom poremećaju) te njihovom razlikovanju od drugih poremećaja, može se reći da je upravo izloženost intenzivnoj traumi ono što ih razlikuje od drugih poremećaja. Drugim riječima, bez prisustva osobe intenzivnoj traumi PTSP se ne može dijagnosticirati što je differentia specifica ovih poremećaja među svim ostalim poremećajima. Kao i kod svakog poremećaja, da bi se PTSP ispravno i što pouzdanije dijagnosticirao, potrebno je detaljno poznavati njegovu kliničku sliku, ali i kliničke slike drugih, u većoj ili manjoj mjeri, sličnih poremećaja. U sljedećem članku pročitajte nešto više o uzroku i kliničkoj slici PTSP-a. Reference Reference Američka psihijatrijska udruga.(1996). DSM-IV. Dijagnostički i statistički priručnik za duševne poremećaje (4.izdanje). Jastrebarsko: Naklada Slap. Bonder, B.R. Psychopathology and function. USA: Slack Incorporated. Corey, G. Teorija i praksa psihološkog savjetovanja i psihoterapije. Jastrebarsko: Naklada Slap Davison, G.C., & Neale, J.M., (2002). Psihologija abnormalnog doživljavanja i ponašanja. Jastrebarsko: Naklada Slap. Foy, D.W. Liječenje posttraumatskog stresnog poremećaja – kognitivno bihevioralni postupci. Jastrebarsko: Naklada Slap. Gregurek, R., & Klain, E., (2000). Posttraumatski stresni poremećaj – hrvatska iskustva. Zagreb: Medicinska naklada. Kay, J., & Tasman, A., (2006). Essentials of Psychiatry. West Sussex. England: John Wiley and Sons. Ltd. Sadock, B.J., & Sadock, V.A., (2000). Kaplan and Sadocks Textbook of Psychiatry (7th ed.). Baltimore: Lippincott Williams and Wilkins publishers. Svjetska zdravstvena organizacija, (1994). Međunarodna klasifikacija bolesti i srodnih zdravstvenih problema. Zagreb: Medicinska naklada. Handbook of Psychology – Clinical Psychology (Vol. New Jersey: John Wiley and Sons. Inc.