http___www.iusinfo.hr_DailyContent_Topical.aspx_ID_13976_1.xml
1.1 2.1 3.1 3.2 3.3 3.4 3.5 4.1 4.2 4.3 5.1 6.1 6.2 6.3 7.1 7.2 8.1 9.1 10.1 10.2 11.1 12.1 12.2 12.3 12.4 12.5 12.6 13.1 13.2 13.3 14.1 14.2 15.1 15.2 15.3 15.4 15.5 16.1 17.1 17.2 18.1 19.1 20.1 21.1
European Court of Justice, January 2010 The European Court of Justice said in this very important case that the Framework Employment Directive gives expression to a general non-discrimination principle in European Union law, and can be applied by national courts to override national legislation more than previously thought. German legislation lays down a minimum period of notice for dismissal, based on period of service. However, years worked before the age of 25 were excluded in calculating the minimum period of notice. The claimant was dismissed aged 28, having been employed since the age of 18. Under the legislation her minimum notice was calculated based on 3 years service rather than 10 years. She argued that this was illegal age discrimination. The case had to be decided under primary European Union law rather than the Framework Employment Directive as such. The European Court had acknowledged the existence of a principle of non-discrimination on grounds of age which must be regarded as a general principle of European Union law. The Framework Employment Directive gives expression to that principle - the directive does not itself lay down the principle of equal treatment in the field of employment and occupation. Looking at the directive, the European Court considered that the German legislation in this case constituted unjustified age discrimination which was illegal. The German court had said that the German law could not be interpreted so as to comply with the directive. Also the directive did not have 'direct effect' because the employer was not a public authority. It might therefore be expected that the German court could not override the German legislation when deciding the case before it. However, the European Court pointed out again that the directive simply gave expression to a general principle of European Union law. That being so, said the Court, it was "for the national court, hearing a dispute involving the principle of non-discrimination on grounds of age as given expression in Directive 2000/78, to provide, within the limits of its jurisdiction, the legal protection which individuals derive from European Union law and to ensure the full effectiveness of that law, disapplying if need be any provision of national legislation contrary to that principle...". The full judgment is available on the European Court website. There is every likelihood that the principle of this case will apply to disability discrimination as well as age. (See comment by the Court of Appeal in X v Mid Sussex Citizens Advice Bureau). The case is very important in that it seems to extend the ability of national courts to - in effect - directly apply the Framework Employment Directive to individuals and private sector companies, where the directive has not been properly implemented by national law. Directives are not designed to be applied by national courts, but states which are members of the EU are obliged to bring in national legislation to put them into effect. The national court then applies the national legislation. Even so, it has been established before that, where possible, a national court must interpret national law so as to comply with a directive. Here that was not possible because the German statute was clear. Furthermore, it has been established before that a directive which is sufficiently clear can be given "direct effect" against a public authority by the national court - but the employer in this case was private sector. A private person or company may also have a Francovich claim against a state for compensation for failure to implement a directive, but that is different to the question of whether a national court can override a national law in the case before it. The European Court now seems to be saying that where, as here, the directive is giving effect to a general principle of European Union law, the national court, must if need be, disapply any provision of national legislation so as to give effect to the EU law. This applies even in the case of a private sector employer where national law cannot be re-interpreted. It seems that the national court does this through being bound by and applying primary European Union law, the non-discrimination principle to which the directive gives expression, rather than by applying the directive as a directive. The European Court said that for the EU law principle of non-discrimation to apply, the case must fall within the scope of European Union law. This case did fall within that scope - from December 2006 when the Framework Employment Directive had to complied with in Germany, the directive had brought the German legislation within the scope of EU law. The European Court cites the Charter of Fundamental Rights in support of its decision. The Lisbon Treaty made the Charter legally binding from December 2009, but Britain obtained a written guarantee which was intended to mean that the Charter could not alter British labour law. However, this case related to a dismissal that happened before the Charter became legally binding. Also, the Charter was just part of the Court's argument. It seems somewhat unlikely that the written guarantee obtained by Britain about the effect of the Charter would alter the impact of this case in Britain. This implications of this case and any limitations will doubtless be further worked out in future cases. There are many blog and other comments online about the case. A brief one with a link to a few more is: Kucukdeveci ECJ and age discrimination expanding direct effect of directives to horizontal relations (link to ecjwatch.com). Framework Employment Directive: Where UK law is inconsistent, what happens? Top Homepage | Equality Act in outline | Meaning of "disability" | Employment | Goods and services | Education | Human Rights Act | Proposed changes | Social security | Advice | Links | What's new | Site index | Privacy (cookies) | Disclaimer Last updated 25th July, 2010
1.1 1.2 2.1 2.2 2.3 2.4 3.1 3.2 4.1 4.2 4.3 5.1 5.2 5.3 5.4 6.1 6.2 6.3 6.4 6.5 6.6 6.7 6.8 7.1 7.2 8.1 8.2 8.3 8.4 8.5 8.6 9.1 9.2 9.3 10.1 10.2 10.3 10.4 10.5 11.1
Norme temeljnih ugovora i uredbi imaju kako vertikalan, tako i horizontalan izravni učinak, no, može li se isto reći i za direktive? U nastavku dajemo definiciju i pojašnjenje izravnog učinka direktiva (smjernica), primjere kroz slučajeve pred Europskim sudom pravde te usporedbu s regulativama (uredbama). Kada govorimo o vertikalnom izravnom učinku norme pojedinog akta, mislimo na situaciju u kojoj se pravna ili fizička osoba, odnosno pojedinac, smatrajući da ima neko određeno pravo koje proizlazi iz norme prava EU, poziva na tu odredbu u odnosu prema državi. S druge strane, kod horizontalnog učinka, pojedinci se pozivaju na određene norme EU protiv drugih pojedinaca. Takvo razlikovanje učinaka kod direktiva je veoma bitno, jer se na njihove odredbe, za razliku od normi ostalih akata u pravu EU, pojedinci ne mogu pozivati u odnosu prema drugim pojedincima. Dakle, kod direktiva je moguć samo vertikalni izravni učinak i to iz razloga što smjernice ne mogu izravno stvarati obveze za pojedince, već samo za države pa tako u horizontalnom odnosu ne može nastati subjektivno pravo pojedinca u odnosu na drugog pojedinca. Direktive ne proizvode prava i obveze samim građanima EU, već isključivo njihovim državama članicama te su za njih obvezujuće u pogledu ciljeva koje treba ostvariti. Na koji način će pojedina država članica ugraditi cilj Unije u svoje domaće zakonodavstvo, prepušteno je svakoj pojedinoj državi da odluči sama (više o direktivama općenito pročitajte u članku Direktive - usklađivanje prava država članica uz poštivanje raznolikosti). Državama članicama nameće se dužnost da transponiraju svoje obveze koje su im upućene direktivom, u svoje nacionalno zakonodavstvo te da pritom samostalno izaberu oblik i metodu kojom će to učiniti. Od velike je važnosti da države transponiraju direktive u nacionalno zakonodavstvo na jasan i konkretan način te da se time ne stvaraju nepogodnosti za pojedinca. Iz takve eventualne situacije proizlazi čitav niz slučajeva pred Europskim sudom pravde, koji je naposljetku dao i definiciju izravnog učinka direktiva. Direktiva proizvodi izravan učinak ukoliko su prava koja iz njenih odredaba proizlaze za građane dovoljno jasno i precizno utvrđena. Nadalje, direktiva mora biti bezuvjetna, što znači da ostvarivanje prava ne smije biti ničim uvjetovano. Kao posljednji kriterij, Sud navodi uvjet da je vrijeme određeno za provedbu direktive isteklo, odnosno da je protekao njezin implementacijski rok. Država je, dakle, dužna prilagoditi svoje zakonodavstvo pravu EU te se priznanjem izravnog učinka direktive kontrolira provedba prilagođenih propisa i sprečava kršenje prava, na način da Europska komisija pokreće postupak protiv države koja nije ispunila svoje obveze glede provedbe direktiva. Predmetom Yvonne van Duyn v. Home office 41/74 Europski sud je nagovijestio postojanje izravnog učinka i kod direktiva. Time je Sud ostavio otvorenom mogućnost da i smjernice stvaraju subjektivna prava. Nastavno na taj slučaj, u predmetu Criminal proceedings against Tulio Ratti 148/78, javila se situacija u kojoj država nije u implementacijskom roku prenijela direktivu u nacionalno zakonodavstvo. Postavlja se pitanje proizvodi li tada direktiva izravni pravni učinak. Sud je u ovom slučaju obrazložio da i direktive mogu imati izravan učinak, no tek nakon proteka implementacijskog roka. Navedeni slučaj donio je sudskoj praksi i novo načelo prema kojem se nitko pa ni država ne može pozivati na vlastiti propust implementacije direktive u nacionalno zakonodavstvo, čime se nanosi šteta pojedincima. Stoga, ukoliko je odredba direktive jasna, konkretna i bezuvjetna, nacionalni sud je dužan štititi individualna prava te se pojedinci mogu osloniti na pravo EU u ostvarivanju tih svojih prava, a država se ne može pozivati na vlastiti propust da ispuni obaveze koje direktiva propisuje (načelo Estoppel). U predmetu Becker v. Finanzamt Münster-Innenstadt 8/81, Sud naglašava da se pojedinci mogu pozivati protiv države koja propusti provesti smjernicu u nacionalnom pravu do isteka roka propisanog za provedbu smjernice ili ukoliko propusti provesti smjernicu na ispravan način, uvijek kada su odredbe direktive dovoljno precizne i bezuvjetne. Tek je u predmetu Marshall 152/84 Sud potvrdio da direktive ne mogu imati horizontalni izravni učinak te je odlučio širokom interpretacijom pojma “države”obuhvatiti veći broj slučajeva pod koncept vertikalnog učinka direktive. Naime, pod “državom” se smatra država ne samo kao zakonodavac, već i kao poslodavac , odnosno kršenjem obveza države da provede direktivu ne smatra se samo da država nije na prikladan način uredila svoje propise, nego se preispituje i rad svih institucija koje se mogu dovesti u vezu s državom. Zaključan stav o proširenom pojmu države u smislu priznanja vertikalnog izravnog učinka direktivama, Sud je dao u predmetu Foster and others v. British Gas plc C-188/89. U tom je slučaju Sud pobliže odredio kriterije koje institucija mora ispunjavati, kako bi je se smatralo državom. Naime, takvo tijelo mora biti u nadležnosti ili pod kontrolom države, odnosno mora imati posebne javne ovlasti. Bitno je, dakle, naglasiti da direktive ne proizvode učinke trenutkom njihova usvajanja. Time se smjernice, u pogledu izravnog učinka, razlikuju od uredbi koje proizvode izravan učinak već od trenutka njihova usvajanja ili stupanja na snagu. To proizlazi iz njihovih različitih svojstava, naime direktive, za razliku od uredbi, ne mogu izravno dodijeliti obveze pojedincima. Što se direktiva tiče, državama je dan rok u kojem su dužne prenijeti norme prava EU u svoje zakonodavstvo u obliku i metodom koja se državama čini kao najpogodnija za ostvarivanje ciljeva koji su se direktivom željeli postići. Protekom navedenog implementacijskog roka, razlikujemo dva moguća ishoda. Ukoliko je do proteka roka direktiva provedena, njezin izravan učinak ne nastaje te se primjenjuje nacionalno pravo. Tek ako je država propustila transponirati direktivu u nacionalno zakonodavstvo ili ju je pogrešno transponirala, pojedinac se može pozvati na direktivu. Po proteku roka, nacionalni sud je dužan primijeniti direktivu i izuzeti iz primjene normu nacionalnog prava koja je u suprotnosti s direktivom. Karla Štingl, dipl. iur.