http___www.istrazime.com_klinicka-psihologija_sto-je-posttraumatski-stresni-poremecaj-ptsp__1.xml
1.1 2.1 3.1 3.2 3.3 3.4 3.5 3.6 4.1
About this title: Synopsis: This new edition of the American Psychiatric Association's Diagnostic and Statistical Manual of Mental Disorders (DSM-5), used by clinicians and researchers to diagnose and classify mental disorders, is the product of more than 10 years of effort by hundreds of international experts in all aspects of mental health. Their dedication and hard work have yielded an authoritative volume that defines and classifies mental disorders in order to improve diagnoses, treatment, and research. This manual, which creates a common language for clinicians involved in the diagnosis of mental disorders, includes concise and specific criteria intended to facilitate an objective assessment of symptom presentations in a variety of clinical settings inpatient, outpatient, partial hospital, consultation-liaison, clinical, private practice, and primary care. The Diagnostic and Statistical Manual of Mental Disorders, Fifth Edition, is the most comprehensive, current, and critical resource for clinical practice available to today's mental health clinicians and researchers of all orientations. The information contained in the manual is also valuable to other physicians and health professionals, including psychologists, counselors, nurses, and occupational and rehabilitation therapists, as well as social workers and forensic and legal specialists. DSM-5 is the most definitive resource for the diagnosis and classification of mental disorders. "About this title" may belong to another edition of this title.
1.1 1.2 2.1 3.1 3.2 3.3 4.1 5.1 5.2 5.3 5.4 5.5 5.6 6.1 7.1 7.2 7.3 8.1 8.2 8.3 9.1 9.2 9.3 10.1 10.2 10.3 11.1 12.1 13.1 13.2 13.3 14.1 14.2 14.3 14.4 14.5 14.6 14.7 15.1 15.2 15.3 15.4 15.5 15.6 16.1 16.2 16.3 16.4 16.5 16.6 17.1 18.1 19.1 20.1 21.1 22.1 22.2 22.3 22.4 22.5 22.6 23.1 23.2 23.3 23.4 24.1 24.2 24.3 24.4 24.5 24.6 25.1 25.2 26.1 27.1 28.1 28.2 28.3 28.4 29.1 29.2 29.3 30.1 30.2 30.3 31.1 31.2 31.3 32.1 32.2 32.3 33.1 33.2 33.3 34.1 34.2 34.3 34.4 34.5 35.1 35.2 35.3 36.1 36.2 36.3 37.1 37.2 37.3
Rat, silovanja, prirodne katastrofe, prometne nesreće i drugi traumatski događaji kod ljudi stvaraju osjećaj nesigurnosti i strepnje za vlastiti život. Ako osoba ne posjeduje adekvatne resurse za nošenje s tim događajima, postoji mogućnost razvijanja posttraumatskog stresnog poremećaja. Povijest posttraumatskog stresnog poremećaja (PTSP-a) Posttraumatski stresni poremećaj (PTSP) prvi je puta definiran kao anksiozni poremećaj u Dijagnostičkom i statističkom priručniku duševnih poremećaja, III. izdanju (DSM-III). Kao takav, može se smatrati relativno novim poremećajem. No, njegova prisutnost u kliničkoj praksi, iako poprilično neodređena, očita je puno prije njegove službene definicije. Prvi opisi poremećaja vezuju se uz borbu i američki građanski rat, te kardiovaskularne probleme vojnika što je rezultiralo nazivom „vojničko srce“ i „iritabilno srce“. S vremenom se polako počela prihvaćati do tada kontroverzna ideja i pretpostavka da psihološki faktori mogu uzrokovati promjenu biološkoga i organskog aspekta čovjeka. Poslije 1. svj. rata uvodi se termin „šok od granate“, a s vremenom se opaža da se poremećaj, odnosno simptomatologija PTSP-a javlja i kod vojnika koji nisu bili žrtve granatiranja. Nagađalo se da su tim simptomima uzrok osobine vojnika tj. njihova lijenost. Stoga se kao preventiva i tretman PTSP-a predlagalo posramljivanje vojnika u nadi da će se na taj način adekvatno motivirati. Nakon 2. svj. rata i novih istraživanja žrtava ratnih zbivanja uvodi se pojam „sindrom koncentracijskog logora“, te se 1952. u I. izdanju Dijagnostičkog i statističkog priručnika duševnih poremećaja uvodi pojam „velika stresna reakcija“, a 1980. „posttraumatski stresni poremećaj“. O zastupljenosti PTSP-a S obzirom na to da je posttraumatski stresni poremećaj (PTSP) neizostavno vezan uz pojam traume, proučavanje zastupljenosti poremećaja mora pokrivati široko područje informacija. Prije svega, to su informacije o vrsti populacije koja se ispituje (npr. opća populacija, rizične skupine kao što su veterani, prognanici, žrtve silovanja, prirodnih katastrofa itd.), ali i vrsti i intenzitetu traume (npr. više i manje izloženi borbama). Ništa manje nije važan ni podatak o klasifikaciji duševnih poremećaja prema kojoj se PTSP dijagnosticira (MKB-10 ili DSM-IV), i vremenu kada se ispituje PTSP. Prema DSM-IV klasifikaciji, zastupljenost PTSP-a tijekom života u općoj populaciji iznosi od 1 do 14%, dok je kod rizičnih skupina ona znatno veća, tj. od 3% do 58%. Foy (1987) navodi da postotak PTSP dijagnoza na kliničkom uzorku vijetnamskih veterana zna biti i veći od 50%. Kada se izdvoje sudionici teških borbi, zastupljenost PTSP-a smanjuje se na 36%. Na osnovi ovih podataka o zastupljenosti PTSP-a, ali i mnogih drugih, može se donijeti određeni zaključak. U situacijama visoke izloženosti traumi (koja se definira kao osobno sudjelovanje u životno opasnom događaju) nasuprot niskoj izloženosti traumi, postoji dvostruko veći rizik pojave simptoma PTSP-a i to neovisno o vrsti traume ili dobi. Borbeni PTSP je do sada najsustavnije istraživan. Iako podaci o drugim vrstama traume nisu toliko opsežni, oni postojeći govore o zastupljenosti PTSP-a od 45% u kliničkom uzorku tjelesno zlostavljanih žena i oko 50% na uzorku spolno zlostavljane djece. Za usporedbu, studije koje su provedene na hrvatskoj populaciji govore o čak 70% PTSP dijagnoza kod višestruko traumatiziranih žena koje su proživjele i ratnu traumu i silovanje. Naravno, zaključak koji se izvodi jest da je s porastom broja trauma opasnost od nastanka PTSP-a veća. Za osobe više obrazovne razine, rizik za PTSP je manji te se silovanje smatra najvećim prediktorom PTSP-a s obzirom na vrstu traume, potom slijedi prisustvovanje ubojstvu i na kraju vijesti o ubojstvu ili ranjavanju. Neke osnove dijagnosticiranja PTSP-a Prema Međunarodnoj klasifikaciji bolesti (MKB-10), PTSP se pojavljuje kao zakašnjeli ili produženi odgovor na stresni događaj/situaciju izuzetno prijeteće i katastrofalne prirode koji bi izazvao produženi stres gotovo kod svakoga. Različiti faktori mogu sniziti prag potreban za razvoj poremećaja ili ubrzati njegov tijek i razvoj. Neki od tih faktora su crte ličnosti pojedinca ili prethodna povijest poremećaja anksioznog tipa. No, sama prisutnost tih faktora nije dovoljna za objašnjavanje nastanka PTSP-a. Tipični simptomi PTSP-a uključuju epizode ponavljanog proživljavanja traume kroz nametnuta sjećanja poznatija kao flashback-ove, noćne more ili snove. Simptomi intenzivnog proživljavanja traume se pojavljuju unatoč subjektivnom osjećaju emocionalne otupljenosti, otuđenosti od drugih ljudi, neosjetljivosti na okolinu ili izbjegavanju aktivnosti i situacija koji podsjećaju na traumu. Uobičajeno je stanje povećane pobuđenosti s hipervigilitetom (brzi pomaci fokusa pažnje) i nesanicom. Anksioznost i depresija se često povezuju s navedenim simptomima PTSP-a, kao i pojava suicidalnih misli. Pojavljivanje simptoma poslije traume može varirati od nekoliko tjedana do nekoliko mjeseci, pa čak i perzistirati godinama nakon traume. Tijek poremećaja je raznolik, no može se očekivati oporavak u većini slučajeva. Posebno je bitno spomenuti sljedeće. Kod akutnog stresnog poremećaja, koji se dijagnosticira ako se navedeni simptomi jave ubrzo nakon traume, u većini slučajeva osoba se oporavi sama bez stručne pomoći ili intervencija. Upravo se iz tog razloga postavlja vremenska granica od 30 dana. Ako se simptomi javljaju unutar 30 dana od traume, dijagnosticira se akutni stresni poremećaj. Ako simptomi traju duže od 30 dana, postavlja se dijagnoza PTSP-a. Nadalje, kada se govori o PTSP-u, u malom postotku slučajeva poremećaj može prijeći u kronični oblik kroz nekoliko godina s mogućom trajnom promjenom ličnosti. Iako je međunarodna klasifikacija bolesti (MKB) duže od DSM-a prisutna u radu kliničara, ona ne predstavlja idealan izbor kada se govori o dijagnostici mentalnih poremećaja, pa tako ni o PTSP-u. Razlog je tome je što međunarodna klasifikacija bolesti, u svojoj originalnoj namjeni, služi sveobuhvatnom i univerzalnom klasificiranju, odnosno kodiranju bolesti i uzroka smrti, a ne opisu bolesti ili dijagnostici. No, u pogledu dijagnostičkih mogućnosti, MKB kriteriji se mogu pokazati nedovoljno osjetljivim zbog kompleksnosti i heterogenosti PTSP-a, ali i drugih mentalnih poremećaja. To je vidljivo i iz nekih mjernih instrumenata namijenjenih dijagnosticiranju PTSP-a koji koriste kriterije MKB-a. Ukoliko se dijagnoza postavlja prema kriterijima iz MKB, u određenom broju slučajeva PTSP može ostati nedijagnosticiran iz razloga što MKB kriteriji uključuju manje simptoma nego DSM. Osim toga, vrijeme nastanka i trajanja simptoma PTSP-a u MKB-u nije dovoljno određeno. Upravo je Dijagnostički i statistički priručnik za duševne poremećaje (DSM) nastao iz potrebe za detaljnijim, točnijim i sveobuhvatnijim priručnikom u dijagnosticiranju mentalnih poremećaja i u zadnjih 30 godina je postao u mnogočemu zamjena postojećim izdanjima MKB -a. S obzirom na to da je simptomatologija PTSP-a izrazito heterogena te specifičnost traumatskog iskustva osobe relativno velika, nije začuđujuće da postoji mnogo tipova ili vrsta PTSP-a. Iako se u zadnjih nekoliko desetljeća povećao broj mjernih instrumenata za diagnosticiranje PTSP-a, kao i valjanost i kvaliteta donesenih dijagnoza, sveobuhvatan instrument koji bi sa sigurnošću mogao ukazati na postojanje PTSP-a još nije konstruiran. U kliničkoj praksi se, sukladno toj činjenici, koristi određeni broj mjernih instrumenata od strane stručnjaka raznih profila (psiholog, psihijatar, socijalni radnik), odnosno multidisciplinarni pristup prikupljanja informacija s ciljem kvalitetnijeg i točnijeg dijagnosticiranja PTSP-a. PTSP i komorbiditet U velikom broju slučajeva uz PTSP mogu biti prisutni i drugi poremećaji što se naziva komorbiditet. Među najčešćim komorbidnim poremećajima su panični poremećaj, opsesivno-kompulzivni poremećaj, razne fobije, veliki depresivni poremećaj, somatizacija, ovisnost o psihoaktivnim tvarima i drugi. Njihova prisutnost češće čini pravilo nego izuzetak. Prema nekim autorima, 80% osoba s dijagnosticiranim PTSP-om zadovoljava kriterije za još jednu ili dvije dijagnoze. Neke od njih mogu biti i poremećaji ličnosti kao što su granični poremećaj ličnosti i disocijativni poremećaj ličnosti. Jukić je, na uzorku 375 hrvatskih ratnih stradalnika, utvrdio da su anksioznost i depresija najčešći psihički poremećaji koji, s ostalim poremećajima, dodatno otežavaju kliničku sliku PTSP-a. Ovi podaci nameću pitanje zajedničke osnove mentalnih poremećaja i karakteristika ličnosti koje u određenim uvjetima dovode do razvoja mentalnog poremećaja. Drugim riječima, postoji mogućnost da je osoba s određenim karakteristikama ličnosti osjetljivija na stresne okolinske faktore nego drugi ljudi, što pogoduje razvoju mnogih mentalnih poremećaja. No, kao što je navedeno u DSM-IV, nije poznato u kojoj mjeri ovi poremećaji prethode ili slijede nakon početka posttraumatskog stresnog poremećaja. Također, u određenoj mjeri mnogi poremećaji sadržavaju iste ili slične simptome. Da bi se PTSP razlikovao od drugih poremećaja, klinička slika mora u potpunosti zadovoljavati kriterij izloženosti životno opasnom traumatskom događaju uz koji se javio intenzivan strah. Ako stresor nije ekstremne prirode, treba se razmotriti mogućnost da je riječ o poremećaju prilagodbe, a ne PTSP-u. Nadalje, simptomi PTSP-a moraju se vremenski dogoditi nakon proživljene traume i to nakon 30 dana na način da narušavaju socijalno, radno ili drugo funkcioniranje. U protivnom, mogući su drugi anksiozni poremećaji ili poremećaj raspoloženja, kao i akutni stresni poremećaj. Kada se govori o PTSP-u (i akutnom stresnom poremećaju) te njihovom razlikovanju od drugih poremećaja, može se reći da je upravo izloženost intenzivnoj traumi ono što ih razlikuje od drugih poremećaja. Drugim riječima, bez prisustva osobe intenzivnoj traumi PTSP se ne može dijagnosticirati što je differentia specifica ovih poremećaja među svim ostalim poremećajima. Kao i kod svakog poremećaja, da bi se PTSP ispravno i što pouzdanije dijagnosticirao, potrebno je detaljno poznavati njegovu kliničku sliku, ali i kliničke slike drugih, u većoj ili manjoj mjeri, sličnih poremećaja. U sljedećem članku pročitajte nešto više o uzroku i kliničkoj slici PTSP-a. Reference Reference Američka psihijatrijska udruga.(1996). DSM-IV. Dijagnostički i statistički priručnik za duševne poremećaje (4.izdanje). Jastrebarsko: Naklada Slap. Bonder, B.R. Psychopathology and function. USA: Slack Incorporated. Corey, G. Teorija i praksa psihološkog savjetovanja i psihoterapije. Jastrebarsko: Naklada Slap Davison, G.C., & Neale, J.M., (2002). Psihologija abnormalnog doživljavanja i ponašanja. Jastrebarsko: Naklada Slap. Foy, D.W. Liječenje posttraumatskog stresnog poremećaja – kognitivno bihevioralni postupci. Jastrebarsko: Naklada Slap. Gregurek, R., & Klain, E., (2000). Posttraumatski stresni poremećaj – hrvatska iskustva. Zagreb: Medicinska naklada. Kay, J., & Tasman, A., (2006). Essentials of Psychiatry. West Sussex. England: John Wiley and Sons. Ltd. Sadock, B.J., & Sadock, V.A., (2000). Kaplan and Sadocks Textbook of Psychiatry (7th ed.). Baltimore: Lippincott Williams and Wilkins publishers. Svjetska zdravstvena organizacija, (1994). Međunarodna klasifikacija bolesti i srodnih zdravstvenih problema. Zagreb: Medicinska naklada. Handbook of Psychology – Clinical Psychology (Vol. New Jersey: John Wiley and Sons. Inc.