http___www.in-portal.hr_in-portal-news_in-mreza_15248_zabiljeske-anite-blazinovic-kao-osobi-s-invaliditetom-na-usi-mi-izlaze-posebne-potrebe-i-prilagodbe_1.xml
1.1 1.2 1.3 1.4 2.1 2.2 2.3 2.4 2.5 2.6 3.1 3.2 3.3 3.4 3.5 3.6 4.1 4.2
Having blasted myself yesterday I was just looking for more miles today but nothing extreme in terms of effort. The answer? The weekly Seattle Running Club trail run of course! Nice. And for a change Brian Morrison from Fleet Feet Sports was there to lead us; it was great to finally talk to 'the man'. The only thing that was not so great is Brian is a much better/faster/fitter runner than I am so his leisurely pace was a bit taxing for me. I did hang on but only because he stopped at every intersection (and there were a ton) to mark the route. I did have a highlight which was running about 95% of the De Leo wall. And we went up the steep way. A first for me. It's funny to me that I thought Brian was a quiet guy. Not so today. :) He talked up a STORM. Blah, blah, blah Scott McCoubrey; blah, blah, blah Scott Jurek; blah, blah, blah Justin Angle; blah, blah, blah hiring at Fleet Feet Sports; blah, blah, blah the pub run. I tried to pretend we were having a conversation but really Brian was writing a novel and I was squeaking in one-word replies/prompts so that he would keep it up and not run any faster... None of what Brian said was boring and I learned a ton, I guess he loosens up quite a bit in his element. I had a good time. Thanks Seattle Running Club.
1.1 2.1 3.1 4.1 4.2 4.3 4.4 5.1 6.1 7.1 8.1 9.1 10.1
Kada i same osobe s invaliditetom osvijeste da posebne potrebe ne postoje, a tzv. fizički zdravi ljudi shvate da je 99 posto stvari, radnji i situacija u svakodnevnom životu moguće isfurati i kod osobe s invaliditetom tada ćemo svi doista biti samo ljudi, bez izgovora i iznimke Što su to uopće posebne potrebe i onda, shodno njima, prilagodbe o kojima slušamo, čitamo ili pišemo barem jednom dnevno? Već mi se dimi iz ušiju na sam spomen posebnih potreba, prilagodbi i svega ostalog u što se, uglavnom, ljudi bez invaliditeta iz naše okoline busaju u beskonačnost. Svi se mi OSIći ujutro ustanemo iz kreveta, odemo na toalet, obavimo osobnu higijenu, odjenemo se... bla, bla, bla i ne nužno tim redoslijedom. Potom krećemo u novi, na poklon nam dat dan i idemo u školu, na posao, liječniku, na dogovore, pregovore, kave, ali nigdje u svemu tome ne vidim neku posebnu potrebu. Ne oblačimo si mi majicu preko nogu, ne piškimo u kadu i ne vozimo se ležeći u tramvaju. Okej, banaliziram, ali ne mogu si pomoći. U svakoj od gore pobrojanih radnji mi možda trebamo dodatni par zdravih ruku, ali nema posebnih potreba ni nekih prilagodbi, a ako idem do kraja slikovito, onda bi mogla svaku životnu radnju koju prosječan fizički zdrav čovjek ne može s lakoćom izvesti, ili je izvodi nešto drugačije okarakterizirati kao neku njegovu posebnu potrebu i onda cijela nacija ima neke samo svoje "posebne potrebe". Netko fizički može manje, netko više, ali u biti smo svi isti pod ovim nebom, svačijim venama teče krv, svi trebamo vodu, hranu i zrak da bismo živjeli, svi smo ljudi, barem bi svi trebali biti. Sad si sigurno mislite: "Ova je definitivno jela lude gljive, jer nama ipak trebaju određene prilagodbe." Jasno da su nam neke prilagodbe potrebne, primjerice, da bi premostili stepenice treba nam rampa, nekome možda treba specijalizirano računalo da bi mogao raditi i sve to stoji, ali nekako se ne mogu oteti dojmu da se pod te posebne potrebe i prilagodbe trpa sve i svašta, prenaglašene su i često, čini mi se, samo izgovor da se osobi s invaliditetom ne da čak ni prilika, pokazala dobra volja u određenoj xy situaciji, na poslu, u društvu, ponekad čak i u obitelji. Kada i same osobe s invaliditetom osvijeste da posebne potrebe ne postoje, a tzv. fizički zdravi ljudi shvate da je 99 posto stvari, radnji i situacija u svakodnevnom životu moguće isfurati i kod osobe s invaliditetom tada ćemo svi doista biti samo ljudi, bez izgovora i iznimke. Piše: Anita Blažinović