http___www.taize.fr_hr_article7890.html_1.xml
1.1 2.1 2.2 3.1 3.2 4.1 4.2 4.3 4.4 5.1 5.2 5.3 6.1 6.2 6.3 6.4 6.5 7.1 7.2 8.1 8.2 8.3 9.1 9.2 10.1 10.2 10.3 10.4 11.1 11.2 11.3 12.1 12.2 12.3 13.1 13.2 13.3 14.1 14.2 14.3 15.1 15.2 15.3 15.4 16.1 16.2 16.3 16.4 16.5 16.6 17.1 17.2 17.3 17.4 17.5 18.1 19.1 19.2 19.3 20.1 20.2 20.3 20.4 20.5 20.6 20.7 21.1 21.2 21.3 21.4 22.1 22.2 22.3 22.4 22.5 23.1 23.2 23.3 23.4 23.5 23.6 24.1 24.2 24.3 25.1 25.2 25.3 25.4 26.1 26.2 27.1 27.2 27.3 27.4 27.5 27.6 27.7 28.1 28.2 28.3 28.4 28.5 28.6 29.1 29.2 29.3 29.4 30.1 30.2 30.3 30.4 31.1 32.1 32.2 33.1 33.2 34.1 34.2 34.3 35.1 35.2 35.3 36.1 37.1 37.2 37.3 37.4 38.1 38.2 38.3 39.1 40.1 40.2 40.3 41.1 41.2 41.3 42.1 42.2 43.1 43.2 43.3 43.4 44.1 45.1 46.1 46.2 47.1 47.2 47.3 47.4
Thursday 27 November It is a great joy to be gathered here in Nairobi. We are here together to ask ourselves a question: What is the hope that we are called to share with others today? For several months, more than eighty parishes have been working together here to prepare a beautiful welcome. We would like to express our thanks to all those who have opened the doors of their homes and made our meeting possible. There is such a diversity among us! You have come from many countries of Africa; and some of you have even come from other continents. This great diversity is something we would like to welcome as a gift. For all of us belong to one and the same fellowship, which is the Church, the family of God. For my part, I would like to say what a great joy it is to be in this city again. Thirty years ago, I came here to Nairobi to spend a few weeks together with Brother Roger, the founder of our Community, and with some of the other brothers. We lived in the Mathare Valley neighbourhood. I always remember these weeks. The first who welcomed us were the children. They liked so much to join our prayers, and they taught us to sing “Simama”. It was they who helped us to find friendship and trust. A small group of our brothers stayed on in Mathare Valley and afterwards in Kangemi for ten years. Today, all over the world, societies and lifestyles are changing very quickly. There are more and more extraordinary possibilities for development; but at the same time poverty and injustices continue, there are new instabilities, worries about the future are becoming more intense. In order for technical and economic progress to go hand in hand with more real humanity, it is essential to seek for a deeper meaning for life. In the face of the apathy or the confusion that many people feel, there is the question that we want to ask ourselves during this meeting in Nairobi: What is the wellspring from which we live? What is the spring where we find hope? Many centuries before Christ, the prophet Isaiah pointed towards such a spring, when he wrote these words: “Those who hope in the Lord will renew their strength. They will run and not be weary; they will walk and not grow faint.” How can we unblock this spring in us? Is it not by being attentive to the presence of God? By doing that, we can draw out hope and joy. By opening to God the doors of our own heart, we prepare the way for Him to come to many other people, too. Yes, God is present in each person, whether they are believers or not. In its very first pages, the Bible describes in a very beautiful and poetic way how God gives His Spirit of life to every human being. It is His Spirit that makes us alive, that sets us on our feet. When he came to the earth at Christmas, Jesus revealed God’s limitless love for each person. And by giving himself, right through to the end, he inscribed God’s “yes” right in the depths of human nature. Since the resurrection of Christ, we can no more despair of the world or of ourselves. Since that time, God’s Breath, the Holy Spirit, has been given to us for ever. Through his Spirit who lives in our hearts, God says “yes” to what we are, even if we think we are not worthy of it. We can never tire of listening to these words of the prophet Isaiah: “The Lord will find His pleasure in you, and your land will be married.” So let us consent to what we are and also to what we are not. Let us dare to create, even starting from what is not perfect. Even if we are weighed down with burdens, we shall receive our life as a gift; we can receive every day as a unique day given by God. Here in Africa, the trials that people go through do not take away their sense of dignity. Difficulties do not empty people’s lives of joy; serious situations can still leave a place for dancing. So many people refuse to give in to hopelessness. Often it is women who are in the front line; it is they who take on so many tasks in the family and in society; and they do this with inventiveness and perseverance. When we are faced with the complexity of the problems around us, with great poverty, injustices, the threat of conflicts, what can we do to share hope? What commitments are within our reach? Couldn’t this mean going towards others, in a practical way, with great simplicity? Let us go beyond the barriers in our societies! Let us go towards those who suffer! Let us visit those who are pushed to one side and mistreated! Wherever we may be, let us look for gestures to accomplish, alone or with a few others, in situations of distress. In this way, we can discover the presence of Christ even where we had not expected to find it. He is risen from the dead; He is there, in the very midst of human beings. He goes ahead of us on the way of compassion. And already, by the Holy Spirit, He is renewing the face of the earth. Friday 28 November Yesterday I said how essential it is to be attentive to the presence of God in our lives. That is where we can draw the hope that we would like to share. In order to discover better and better the presence of God, are we sufficiently aware of the treasure that we have in the Bible? Recently, I spent three weeks in Rome. I was invited to a synod that brought together bishops from all the continents. There I met Cardinal Njue, who was there too. The subject of this synod was the Bible, the Word of God, and its place in our lives. We heard testimonies coming from right across the world. Some of these were like precious pearls. I’ll give you two examples. A bishop from the Philippines, in Asia, talked about listening. He said that, in order to understand the Word of God better, we need to learn to listen. He spoke about events that show the tragic consequences of when people do not listen enough: conflicts in families, great gaps between generations and countries, acts of violence…. He underlined the fact that the Church can offer a place of dialogue and of listening. Then this bishop from the Philippines said some very powerful words. This is what he said: “God speaks, but He does not only speak. God listens as well. In particular, He listens to widows, orphans, the persecuted, the poor who have no voice. In order to understand God’s word, we need to learn to listen the way God listens.” Another bishop, who came from Latvia, a little country in the north of Europe, gave a moving testimony. This bishop told how, in his country, during the Soviet regime which finished less than twenty years ago, priests and ordinary believers died for simply having proclaimed God’s word. A priest from Latvia called Victor was arrested one day for possessing a Bible. The police of the regime threw the Bible on the ground, and ordered the priest to trample it under foot. But he knelt down and kissed the book. For doing that, he was condemned to ten years of forced labour in the freezing wastelands of Siberia. When we hear testimonies like that, we understand how much the Bible has been loved, and how much it has transformed the lives of many people. We are glad that our churches today make a big effort so that all believers can have a Bible. And even if not everybody does possess a Bible yet, let us come together in our parishes to read a text and share about what it means for our life. Of course, it isn’t always easy to read the Bible. We find passages that we don’t understand. We sometimes need specialists to help us to understand what we read. To make it easier to find our way into the Bible, it is important to underline two things: The first thing is this: all of us can remember that what is at the heart of the Bible is the love of God and the love of our neighbour. For Jesus, this is what sums up the whole of the scriptures. What is fascinating in the Bible is that it tells the whole story of this love. It begins with the freshness of a first love; then there are limits and even infidelities. But God does not grow tired of loving. He keeps opening ways; He keeps seeking his people. In fact, the Bible is the story of God’s faithfulness. One day He said to His people, through one of the prophets: “Does a woman forget her little child? Even if women were to forget, I would never forget you.” The other thing is this. Through the coming of Christ, God shares our life, and even our sufferings, to the point of death. Christ carries in himself God’s entire message. In this sense, the Gospel tells us that Christ is Himself the Word of God. When we read the scriptures, it is Christ that we meet. It is His voice that we listen to; and we enter into a personal relationship with Him. This is why at Taizé we like to sing some of the words of the Scriptures, as we are doing these days during the times of prayer together. The singing that repeats the words again and again allows them to sink in. We also like to be together for long periods of silence. In silence, a word from God can take root and grow in us. Sometimes, we only remember a single word. What is important is to put it into practice. It’s by putting it into practice that we come to understand it better. Maybe everyone can ask themselves: what is the word that has touched me personally during the days of this meeting and which I can put into practice? Saturday 29 November This evening I would like to express our heartfelt gratitude for the hospitality that we have received here in Nairobi. We would like particularly to thank all the families, religious communities and parishes that have opened the doors of their homes to welcome us. This meeting in Nairobi has sought to contribute to building up more fraternal relationships and to leaving behind false representations of others, which can be the result of lack of contact between peoples, or the wounds of history. We cannot change the past, but during these days, we have had the joy of going beyond boundaries and of receiving from each other. The welcome offered by the Christians of Nairobi has helped us rediscover how much the Church is a place of friendship that is open to everyone. Tomorrow we are going home. We would like to continue to deepen this friendship in our everyday lives. To all of us is offered the gift of living out a friendship with Christ. It is not for nothing that He says in the Gospel: “I no longer call you servants; I call you friends.” He says to all of us: you are very close to God, and that is true for always. Even if our faith is very small, even if we have the impression that we have a lot of doubts, God never ceases looking for our friendship. Here is an icon that expresses this. It’s the icon of Friendship. It dates from the sixth century, and comes from North Africa, from Egypt. We see Christ put his hand on the shoulder of his friend in order to walk beside him, to be with him. Each one of us can recognize that we are this friend of Christ. Even if Christ, risen from the dead, is invisible to our eyes, nevertheless we can entrust ourselves to Him. He is walking beside every human being, without exception. Just to look at this icon can already be a prayer that unites us to God. And this friendship with Christ is something that we can experience together among ourselves. Christ unites us into a single fellowship, which is the Church, the family of God. Let us make this friendship grow; let us overcome the separations that still exist! In Africa, in spite of all the things that tear the continent apart, many people keep courageously seeking reconciliation and peace. For Christians, it’s a question of holding onto this hope: the bond of Baptism in Christ is stronger than divisions. There are Christians in Africa who have paid with their lives for this conviction of faith. When we become aware of the friendship that God has for each of us, we discover a new courage to widen our friendship to all those who are entrusted to us, and in particular to the most vulnerable people. The Church in Africa is often so attentive to people who are excluded or abandoned. Your ability to welcome and your commitment to justice is something we would like to share with young people of every continent. At the end of December, there will be a European Meeting in Brussels, with thousands of young people. Later, there will be a meeting of young people in Asia. We will bring them your friendship. We have made some copies of the icon of friendship, one for each country of Africa that is represented here. This icon will help you to make little “pilgrimages of trust” in the places where young people get together, in one town or another, in one parish or another, in a hospital or a centre that looks after abandoned children, or in other places where people are suffering. By this simple means, you can transmit the Good News of the Gospel, and live out the missionary dimension of our faith. The presence of this icon beside you will help you to struggle with a heart that is reconciled. Today it is above all you, young people, who are called to transmit the joy of the Gospel to others. Remember: Christ is seeking your friendship. He places His Holy Spirit in you. He goes ahead of you and walks beside you wherever you go.
1.1 2.1 2.2 2.3 2.4 2.5 2.6 3.1 3.2 3.3 3.4 4.1 4.2 5.1 5.2 5.3 6.1 6.2 6.3 6.4 6.5 6.6 6.7 6.8 6.9 7.1 8.1 8.2 8.3 9.1 9.2 9.3 9.4 10.1 10.2 11.1 12.1 12.2 13.1 13.2 13.3 13.4 13.5 14.1 14.2 14.3 14.4 15.1 15.2 15.3 15.4 15.5 15.6 16.1 16.2 16.3 16.4 17.1 17.2 17.3 17.4 17.5 18.1 18.2 18.3 18.4 18.5 18.6 19.1 19.2 19.3 19.4 20.1 20.2 21.1 22.1 22.2 23.1 24.1 25.1 26.1 27.1 27.2 27.3 27.4 27.5 28.1 28.2 29.1 29.2 29.3 29.4 29.5 29.6 29.7 30.1 30.2 30.3 30.4 30.5 30.6 31.1 31.2 31.3 31.4 32.1 32.2 33.1 33.2 33.3 33.4 33.5 33.6 33.7 33.8 33.9 34.1 35.1 35.2 35.3 35.4 35.5 36.1 36.2 36.3 36.4 36.5 37.1 37.2 37.3 38.1 38.2 39.1 40.1 41.1 41.2 41.3 41.4 42.1 42.2 43.1 43.2 43.3 43.4 43.5 43.6 44.1 44.2 44.3 44.4 45.1 45.2 46.1 46.2 47.1 47.2 47.3 48.1 48.2 48.3 48.4 48.5 48.6 49.1 49.2 49.3 49.4 49.5 50.1 50.2 50.3 50.4 50.5 50.6 50.7 50.8 50.9 51.1 51.2
ponedjeljak navečer, 29. prosinca 2008. Velika je radost biti u Bruxellesu. Zahvaljujemo domaćinima u gradu i okolici koji su nam pružili gostoprimstvo. U trenutku kada mnogi budućnost doživljavaju mračnom važno nam je da se još jednom okupimo i izrazimo onu nadu koja nas pokreće. Tu nadu podržava uvjerenje da je moguće uspostaviti nove, skladne odnose među narodima. Nova solidarnost može obnoviti život u našim društvima. Ovih dana ćemo razgovarati o tome i, što je još važnije, iskusit ćemo to. Prije nekoliko tjedana dvanaestorica moje braće i ja bili smo u Africi i srca nam još uvijek plamte. Sa crkvama Nairobija, u Keniji, naša Zajednica je organizirala susret mladih Afrike. Taj je susret okupio 7000 mladih iz petnaest afričkih zemalja zajedno sa mladima sa drugih kontinenata. Bili smo sretni što se «Hodočašće pomirenja» proširilo na Afriku. Tim susretom željeli smo pomoći uspostavljanju prijateljskih odnosa unatoč ranama iz prošlosti i nedostatku kontakata među narodima. Iako prošlost nije moguće promijeniti, mladi Afrike iskusili su radost nadilaženja granica i pružanja gostoprimstva jednih drugima. Suočeni sa podjelama koje prijete raspadom Afričkog kontinenta mnogi čine hrabre napore za pomirenjem i uspostavom mira. Kršćani su pozvani da čvrsto prihvate ovu nadu: veze krštenja u Kristu jače su od podjela. Postoje kršćani koji su ovo svoje vjersko uvjerenje platili životom. Sada nastavljam na nizozemskom. Jednoga dana za vrijeme Susreta u Nairobiju bio je susret sa grupom od oko 250 mladih iz Ruande. Djevojka po imenu Clarisse izrekla je ove riječi koje vam želim povjeriti. Rekla je: «Recite ljudima u Europi da mole za mlade u Ruandi. Nezaposlenost nas uništava. Mnogo je onih koji zbog patnji koje su podnijeli za vrijeme genocida više ne mogu vjerovati u Boga, pa čak ni u život.» Među tim mladim ljudima iz različitih zemalja koje su podnijele mnoge izazove bilo je problema, ali i sreće. Premda izgleda iznenađujuće, u Africi životne poteškoće ne zasjenjuju radost, ozbiljni problemi ne isključuju ples. Za vrijeme zajedničkih molitava životnost je prožimala molitvu slavljenja, a dugi odlomci tišine izražavali su zajedničku čežnju svakoga, bio on Kikuju, Luos, Masai, Congolese ili Ruanđanin. Ta je čežnja i naša: mir srca i mir cijeloj ljudskoj obitelji. Željeli bismo da nas afrički kršćani nadahnu da budemo nositelji nade i radosti tamo gdje nas je Bog postavio. U Pismu iz Kenije koje ste dobili slika je afričkog Krista. Taj Krist je ovdje, na mjestu tišine. Možemo tamo otići kad god smo u mogućnosti i moliti za različite narode Afrike. Istina je da mi rijetko vidimo rezultate naših molitava. Ali moleći za druge uranjamo u struju ljubavi koja kruži između Boga i ljudi. Tada možemo razumjeti da će naše molitve pomoći da osiguramo da Božja ljubav dopre do svih ljudi bez obzira na zapreke koji se uvijek pojavljuju. Da, Bog čuje naše molitve, i kad mi ne znamo kako. Dijete: Svake noći ćemo spominjati imena i moliti za narode koji su ovdje. Večeras pozdravljamo one iz Norveške, Švedske, Finske, Danske, Portugala, Španjolske i Italije. utorak navečer, 30. prosinca 2008. Svjetlo koje su djeca upravo upalila dolazi iz daleka, doneseno je iz Spilje rođenja u Bethlehemu. Za vrijeme ovog susreta molimo da Srednji Istok, koji je pretrpio već toliko poteškoća, konačno nađe mir. Kroz ove dane u Bruxellesu postavljamo si jedno pitanje: što je izvor iz kojeg crpimo život? Kako možemo ukloniti sve ono što ometa taj izvor? Stoljećima prije Krista prorok Izaija pokazao je toj izvor kada je napisao: «Onima koji se u Boga uzdaju On obnavlja snagu; trče i nisu umorni, hodaju a nisu klonuli.» Da, važno je biti osjetljiv na Božju prisutnost u našim životima. Iz nje možemo crpiti nadu i radost. A da li smo dovoljno svjesni da je ono blago koje nam pomaže otkrivati Božju prisutnost sve bolje i bolje Biblija? U listopadu sam boravio tri tjedna u Rimu kao gost na sinodi koja je okupila biskupe sa svih kontinenata. Tema je bila Biblija, Božja riječ i mir u našim životima. Čuli smo svjedočanstva iz cijelog svijeta. Neka su bila poput dragocjenog bisera. Biskup iz Latvije rekao je da su u njegovoj zemlji tijekom sovjetskog režima svećenici i obični vjernici umirali zbog propovijedanja Božje riječi. Latvijski svećenik, Viktor, uhapšen je zbog posjedovanja Biblije. Agenti režima bacili su Bibliju na pod i naredili svećeniku da gazi po njoj. Ali on je kleknuo i poljubio ju. Zbog toga je osuđen na deset godina teškog rada u Sibiru. Kada čujete takva svjedočanstva razumijete kolika je bila ljubav za Bibliju i kako je preobražavala živote mnogih ljudi. Sinoda je preporučila da se stavi puno veći naglasak na Bibliju. Kardinal je zahvalio Reformiranim kršćanima na pozornosti koju posvećuju Bibliji. Biskup je rekao: «U Katoličkoj crkvi bilo je negativnih reakcija na sola scriptura reformista i umanjili smo važnost Biblije. Taj je period iza nas.» Naravno, Bibliju nije uvijek lako čitati, pronalazimo tekstove koje ne razumijemo. Postoje dva puta koja nam mogu olakšati pristup Bibliji. Kao prvo, u srcu Biblije je Božja ljubav i ljubav za drugoga. Biblija je knjiga Božje vjernosti. Drugi put do Biblije je ovaj: evanđelje nam govori da je Isus Riječ Božja. Kada čitamo Sveto pismo mi susrećemo Krista, čujemo Njegov glas, ulazimo u osobni odnos s Njim. Zato mi u Taizéu volimo pjevati riječi iz Svetog pisma. Ponavljanje pjesme omogućuje da riječi prodru duboko u nas. Također volimo duge zajedničke trenutke u tišini. U tišini, određene riječi mogu rasti u nama. A od Istočnih kršćana naučili smo voljeti ikone, one su posve prožete Biblijom. Završio bih konkretnim projektom. Božja riječ ujedinjuje nas s one strane svih podjela. Ujedinjuje nas preko granica, sa onima koji su daleko od nas. Večeras smo sretni što možemo pokazati jedan konkretan znak zajedništva sa kršćanima Kine. U nadolazećoj 2009-oj godini učinit ćemo jedan znak ljubavi za narod Kine. Uz pomoć «Operacije nada» i onih koji ju podupiru štampat ćemo u Kini milijun Biblija i podijeliti ih po različitim regijama ove goleme zemlje. Sutra navečer ću reči nekoliko riječi o poruci Europskoj zajednici koja je u Pismu iz Kenije i objavit ću sljedeću postaju «Hodočašća povjerenja na Zemlji». Dijete: Svake večeri spominjemo i molimo za neke od naroda koji su ovdje. Večeras pozdravljamo učesnike iz Bjelorusije, Rusije, Ukrajine, Gruzije, Albanije, Srbije, Bosne i Hercegovine, Rumunjske, Crne Gore, Litve i Slovačke. Pozdravljamo one iz Kine, Koreje, Japana, Indije, Indonezije, Filipina i Vijetnama. Pozdravljamo biskupe i vođe Katoličke, Pravoslavne, Anglikanske i Protestantskih crkava kao i predstavnike europskih institucija iz Belgije i Bruxellesa koji su večeras došli da bi molili s nama, a sjede pored braće. I konačno od sveg srca pozdravljamo Njezino Veličanstvo kraljicu Fabiolu od Belgije koja je ovdje s nama. srijeda navečer, 31. prosinca 2008. Ovih dana se pitamo kako možemo otkloniti sve što ometa izvor nade i radosti u nama. Nije li taj izvor prvenstveno to da tražeći otkrijemo prisutnost Boga ljubavi u našim životima? Za neke od naših suvremenika čuti riječi o Božjoj ljubavi ponekad se čini suviše jednostavnim. Mnogi vrlo ozbiljno tragaju za smislom svog života a ipak ne mogu vjerovati u osobu Boga koji ih ljubi. Poklanjamo li dovoljno pažnje onima koji traže vjeru, ali za koje Bog ostaje sakriven? Na Božić slavimo rođenje Krista kroz kojeg nam Bog postaje blizak, ali ne smijemo zaboraviti da Bog uvijek ostaje izvan granica našeg razumijevanja. Otvorimo širom srca i umove ovim dvjema dimenzijama Božjeg misterija: njegovoj blizini i njegovoj transcendentnosti. Nisu svi u mogućnosti shvatiti ove dvije dimenzije. Neki su zahvaćeni neposrednom Božjom prisutnošću, to je gotovo nešto što njihovo srce može osjetiti. Drugi, poput Majke Terezije, mogu iskusiti Boga u tišini, ponekad kroz duža razdoblja života. Tada je važno ići Isusovim stopama. On je iskusio veliku Božju blizinu i, osobito na križu, Božju tišinu. Slijedimo tog Isusa, On nam je uporište. Kršćanska se vjera tada doživljava kao rizik, smionost povjerenja. Na kraju Pisma iz Kenije naći ćete poruku Europskoj zajednici. Ona je upućena jer smo u Bruxellesu, sjedištu mnogih europskih institucija. Čemu ova poruka? Naši Europski susreti već preko trideset godina pridonose boljem međusobnom upoznavanju europskih zemalja. Da, želimo otvorenu i ujedinjenu Europu. I željeli bismo da europske institucije čine sve što je u njihovoj moći da idemo u tom pravcu. Europa je uspjela ostvariti period mira bez presedana u svojoj povijesti. Postoje kršćani koji su se usudili započeti neočekivana djela pomirenja među narodima Europe. Hoćete li vi, mladi, nastaviti graditi taj mir? Hoćete li se pitati kako vi možete pomoći izgraditi otvorenu Europu, zemlju solidarnosti? Prije dva tjedna došao sam u Bruxelles donijeti ovu poruku gospodinu Jose Manuel Barrosu, predsjedniku Europske komisije. Čineći to želio sam izraziti nadu da će naše «Hodočašće povjerenja na Zemlji» donijeti plod u životu društava. A sada novosti. Zajedno ćemo nastaviti Hodočašće povjerenja. Održavat će se susreti u Taizéu tijekom godine. Održat će se europski susret iduće godine. U gradu koji nas već dugo iščekuje i gdje ćemo biti dočekani toplom dobrodošlicom. Nadbiskup toga grada je s nama ovdje večeras. Slijedeći europski susret održat će se od 29. prosinca do 2. siječnja u Poljskoj, u Poznanu. Ovdje je s nama puno Poljaka. Andrzej iz Poznana reći će par riječi: Samo želim reći da je naše srce širom otvoreno i učinit ćemo sve da vas ugostimo s radošću. Nastavljamo Hodočašće i na drugim kontinentima. Za malo više od godinu dana, od 3. do 7. veljače 2010. bit ćemo na Filipinima, u gradu Manili. Neki su Filipinci ovdje. S nama su Mica, Mona i Arjen. Arjen će nam nešto reći: Poput svih mladih i mi imamo svoje snove i borbe. Želimo tražiti istinu živeći u Kristovom duhu. Hodočašće povjerenja na Zemlji dati će nam novi zamah. Pomoći će da produbimo svoju vjeru i predanost životu u zajednici, u crkvi i u društvu. Pomoći će nam ujediniti se, ne sami Filipincima nego i drugim mladima koji su uključeni u svojim domovima. Na tom putu željeli bismo s vama podijeliti život, naše radosti i nade. Želimo podijeliti svoju vjeru i zajedno otvoriti nove putove nade. Trebamo potporu vas, mladih Europe, i zato bismo vas željeli pozvati i izraziti vam dobrodošlicu na Hodočašću povjerenja na Filipinima.» Dijete: Večeras pozdravljamo sudionike iz Grčke, Moldavije, Hrvatske, Mađarske, Bugarske, Slovenije, Makedonije, Kosova, Estonije, Latvije, Češke i Poljske. Pozdravljamo i one iz Argentine, Bolivije, Čilea, Brazila, Meksika, Gvatemale, Kolumbije, Kanade i SAD-a. Pozdravljamo nadbiskupa Poznana, nadbiskupa Gądeckog, biskupe Gurda i Polaka iz Poljske, biskupe Daucourta i Maillarda iz Francuske i pastora Reymonda iz Švicarske. četvrtak navečer, 1. siječnja 2009. Zahvalni smo na srdačnoj dobrodošlici kojom smo dočekani. Najsrdačnije zahvaljujemo svima koji su nam otvorili svoja vrata. Hvala crkvenim poglavarima koji su nam pružili potporu za vrijeme priprema. I hvala civilnim vlastima koje su surađivale s nama. Ovih dana doživjeli smo slijedeće iskustvo: okupljanje u ovako divnom zajedništvu rađa nadu za naš osobni život, za društvo i za svijet. Ovo zajedništvo življeno na konkretan način otvara nam put novom razumijevanju Boga. Kad se vratimo kućama svi ćemo željeti proslijediti tu nadu. Tada će biti važno da se stalno vraćamo izvoru. Taj je izvor vrlo blizu nas, čak u nama. To je osobno zajedništvo s Kristom. Svakog jutra osluškujmo njegovu ljubav! Ona oživljava. Podsjetio sam vas da, da bismo koračali u vjeri, trebamo pomoć blaga koje se zove Biblija. Ponekad zapamtimo svega par riječi, ali bitno ih je primjenjivati. Primjenjujući ih bolje ih razumijemo. Napuštajući Bruxelles svatko može sebi postaviti pitanje: koje su to riječi koje su dotaknule mene i koje ja mogu primjenjivati? U svom životu vjere nemojte ostati sami! U vašim lokalnim crkvama, čak i samo dvoje ili troje ljudi mogu pomoći jedni drugima da mole i prodube povjerenje u Boga. Mi braća iz Taizéa, željeli bismo vas podržati gdje god da jeste. Ali mi smo mala zajednica čiji je poziv prije svega živjeti zajedništvo u Taizéu ili našim različitim bratstvima širom svijeta. Što se mene tiče, ove godine ću s radošću zajedno s pojedinom svojom braćom posjetiti četiri kontinenta. Početkom svibnja imat ćemo postaju Hodočašća povjerenja po prvi put u Baltičkim zemljama - u Vilniusu, u Litvi. Zatim slijedi postaja u Sevilli, u Španjolskoj, i kasnije u Stuttgartu, u Njemačkoj, i Pečuhu u Mađarskoj. Ovih dana mnogi od nas su molili na mjestu tišine. Mogli ste se ispovjediti ili biti saslušani. Mnogi su postavili pitanja ili povjerili neku bol ili radost. Kako možemo oživjeti službu slušanja u našim crkvama? Postoje muškarci i žene koji su spremni i sposobni za to. Biti osobno primljen i povjeriti se nekome važno je kao j stalno obnavljanje povjerenja u Boga. Ono što tražimo u svojim dubinama je mir; mir srca i mir za cijelu ljudsku obitelj. Sveti Ambrozije je rekao: «Započni graditi mir u sebi pa ćeš taj mir onda moći donijeti drugima.» Bog nam daje taj mir. Ali on nije nametnut odozgo. Evanđelje nam govori o nevjerojatnom načinu kako Bog djeluje među ljudima. Bog traži od svakog da sudjeluje u pomirenju i pomogne stvaranju novih, skladnih odnosa među ljudima. Što mi možemo učiniti, što je nama povjereno od složenih nedaća koje nas okružuje. siromaštvo, različiti oblici nepravde i sukoba koji prijete? Možda možemo pristupiti drugima sasvim jednostavno? Krenimo ususret onima najranjivijima! Posjetimo one koji su isključeni ili zatvoreni! Pokušajmo živjeti znakove otvorenosti i jedinstva Europe, osobito sa imigrantima koji su nam tako blizu, a opet tako daleki! Na taj način ćemo pronaći Kristovu prisutnost tamo gdje to ne bismo očekivali. Uskrsnuli je prisutan u središtu ljudskih bića. On predvodi na putu suosjećanja. I već, po Duhu Svetom, obnavlja lice zemlje i čini nadu ponovo mogućom. Dijete: Danas pozdravljamo sudionike iz Austrije, Švicarske, Engleske, Irske, Francuske, Njemačke, Nizozemske, Luxemburga i mlade iz Belgije. Pozdravljamo one iz Konga, Južne Afrike, Nigerije, Mauricijusa, Gambije i Australije.