http___www.taize.fr_hr_article8503.html_1.xml
1.1 1.2 1.3 1.4 1.5 1.6 1.7 2.1 2.2 2.3 2.4 2.5 3.1 3.2 3.3 3.4 3.5 4.1 4.2
Being in dialogue with Christians of other confessions means learning to become partners rather than adversaries. Dialogue is not a process of making mutual concessions, as in diplomacy. The important thing is to seek together to discover as fully as possible the face of Christ, his will for the world, for the Church, for the entire human family. No tradition can claim to possess everything of Christ. When we become aware of this, we discover that we need one another so that Christ’s face can shine with its full splendor. “Christianity,” said a theologian of the twentieth century, “is the religion whose distinctive character it is to consider everything along the lines of ‘not without others’” The world has an urgent need for what can come from Christians who know how to value their gifts and put them in common. For this reason Brother Alois wrote in the Call for the reconciliation of Christians: “How can we respond to the new challenges of our societies, notably that of secularization and of mutual understanding between cultures, unless we bring together the gifts of the Holy Spirit placed in all the Christian families?” There was a time when a relationship of antagonism determined every encounter between Christians of different denominations. Very little true “dialogue” existed, but instead “monologues side-by-side.” Instead of looking for the portion of truth found in the others, people strove to defend the opposite viewpoint at all costs. In that way many caricatures and stereotypes came into being, artificial oppositions from which we still find it hard to escape today. All that has led to mutual impoverishment, not only because the gifts of others are neglected but also because the determination to oppose others causes us to interpret our own tradition in a way that deforms it. If I do not try to discover others with the best of what they have in them, I am not in dialogue. I have to learn how to listen. I am not asked to deny the truth, to agree with everything. But it may happen that I am called to acknowledge that there can be another way of framing problems, other starting-points and conclusions that have their legitimacy, other words at the service of the faith. The more I am firmly attached to what is essential, the less I will be afraid to accept diverse understandings that do not threaten that essential. To dialogue as partners we must learn not to find our identity in isolation or in opposition to others, but in relationship and sharing. That resembles life much more closely!
1.1 1.2 1.3 1.4 1.5 1.6 1.7 1.8 2.1 2.2 2.3 2.4 2.5 3.1 3.2 3.3 3.4 3.5 4.1 4.2
Voditi dijalog s kršćanima drugih vjeroispovijesti znači naučiti biti partneri, a ne pregovarači. Dijalog nije proces činjenja uzajamnih ustupaka, kao u diplomaciji. Važno je zajedno tragati kako bi se što potpunije otkrilo Kristovo lice, njegova volja za svijet, za Crkvu, za čitavu ljudsku obitelj. Nijedna tradicija ne može tvrditi kako posjeduje sve Kristovo. Kad toga postanemo svjesni, shvaćamo kako trebamo jedni druge da bi Kristovo lice moglo sjati svojim punim sjajem. «Kršćanstvo», rekao je jedan teolog dvadesetog stoljeća, «religija je koja se razlikuje od ostalih po tome što sve promatra s obzirom na riječi ‘ne bez drugih’». Svijetu hitno treba ono što može doći od kršćana koji znaju kako cijeniti svoje darove i učiniti ih zajedničkima. Zato je brat Alois u Pozivu na pomirenje kršćana napisao: « Kako možemo odgovoriti na nove izazove u našim društvima, posebice sekularizaciju i nužnost razumijevanja među kulturama, bez cjeline darova Duha Svetoga položenih u sve kršćanske obitelji?» Bilo je vremena kada je odnos antagonizma bio značajka svakog susreta između kršćana različitih vjeroispovijesti. Bilo je vrlo malo pravog «dijaloga», a umjesto toga vodili su se «monolozi jednih s drugima». Umjesto traženja dijela istine koji postoji kod drugih, ljudi su težili obraniti suprotno gledište pod svaku cijenu. Na taj su način nastale mnoge karikature i stereotipi, umjetne suprotnosti od kojih i danas teško možemo pobjeći. Sve nas je to dovelo do uzajamnog oslabljivanja, ne samo zato što se zanemaruju darovi drugih, nego i zato što riješenost da se suprotstavimo drugima uzrokuje i interpretaciju vlastite tradicije na način koji je iskrivljuje. Ako ne pokušam otkrivati druge u onom najboljem što postoji u njima, ne vodim dijalog. Moram naučiti kako slušati. Ne traži se od mene da zaniječem istinu, da se složim sa svim. No, može se dogoditi da sam pozvan priznati da može postojati i drugi način pogleda na problem, drugo ishodište i zaključci koji su također legitimni, druge riječi pri vjerskoj službi. Što sam čvršće uz ono što je bitno, manje ću se bojati prihvaćanja različitih shvaćanja koja ne prijete tom bitnom. Za partnerski dijalog moramo naučiti ne izgrađivati svoj identitet u izolaciji ili u opreci drugima, nego u odnosu i dijeljenju. To puno više sliči životu!