http___www.trusaint.com_croatian__1.xml
1.1 3.1 3.2 4.1 5.1 5.2 5.3 5.4 6.1 7.1 7.2 7.3 7.4 7.5 7.6 9.1 9.2 9.3 9.4 10.1 10.2 10.3 10.4 10.5 11.1 11.2 11.3 11.4 11.5 12.1 12.2 14.1 14.2 14.3 14.4 15.1 15.2 15.3 15.4 15.5 16.1 16.2 16.3 16.4 17.1 17.2 17.3 17.4 18.1 19.1 19.2 19.3 19.4 19.5 20.1 20.2 20.3 20.4 20.5 22.1 22.2 22.3 22.4 23.1 23.2 23.3 23.4 23.5 23.6 24.1 24.2 24.3 24.4 24.5 25.1 25.2 26.1 26.2 26.3 26.4 26.5 27.1 27.2 27.3 27.4 27.5 28.1 28.2 28.3 28.4 28.5 29.1 29.2 29.3 29.4 29.5 30.1 30.2 31.1 31.2 31.3 31.4 31.5 31.6 32.1 32.2 32.3 32.4 32.5 32.6 32.7 32.8 32.9 33.1 33.2 33.3 33.4 33.5 33.6 33.7 33.8 34.1 35.1 35.2 35.3 35.4 35.5 35.6 36.1 36.2 36.3 36.4 36.5 37.1 37.2 37.3 37.4 37.5 37.6 37.7 39.1 39.2 39.3 39.4 39.5 39.6 39.7 40.1 40.2 40.3 40.4 40.5 40.6 41.1 41.2 41.3 41.4 41.5 41.6 42.1 45.1 45.2 45.3 45.4 45.5 45.6 46.1 46.2 46.3 46.4 46.5 46.6 46.7 46.8 47.1 47.2 47.3 47.4 47.5 50.1 50.2 50.3 50.4 50.5 50.6 51.1 51.2 51.3 51.4 51.5 51.6 52.1 52.2 52.3 52.4 52.5 52.6 52.7 54.1 54.2 54.3 54.4 54.5 54.6 55.1 55.2 55.3 56.1 56.2 56.3 56.4 56.5 56.6 56.7 56.8 56.9 56.10 56.11 57.1 57.2 57.3 57.4 57.5 57.6 59.1 59.2 59.3 59.4 59.5 59.6 60.1 60.2 60.3 60.4 60.5 60.6 61.1 61.2 61.3 61.4 61.5 61.6 62.1 62.2 62.3 62.4 63.1 63.2 63.3 64.1 64.2 64.3 64.4 64.5 64.6 64.7 64.8 65.1 65.2 65.3 65.4 65.5 65.6 65.7 66.1 66.2 68.1 69.1 69.2 69.3 69.4 69.5 69.6 70.1 70.2 70.3 70.4 70.5 70.6 70.7 70.8 70.9 71.1 71.2 71.3 72.1 72.2 72.3 73.1 73.2 73.3 73.4 73.5 73.6 73.7 73.8 73.9 73.10 73.11 73.12 73.13 74.1 75.1 75.2 77.1 77.2 77.3 78.1 78.2 78.3 78.4 78.5 78.6 78.7 79.1 79.2 79.3 79.4 79.5 79.6 79.7 79.8 79.9 80.1 80.2 80.3 80.4 81.1 81.2 81.3 81.4 81.5 82.1 82.2 82.3 82.4 82.5 82.6 82.7 83.1 83.2 83.3 84.1 84.2 86.1 86.2 86.3 87.1 87.2 87.3 87.4 87.5 88.1 88.2 88.3 88.4 88.5 88.6 88.7 89.1 89.2 89.3 90.1 92.1 92.2 92.3 93.1 93.2 93.3 94.1 94.2 94.3 94.4 94.5 94.6 96.1 97.1 97.2 97.3 98.1 98.2 98.3 98.4 98.5 98.6 100.1 101.1 101.2 101.3 101.4 101.5 101.6 102.1 102.2 102.3 102.4 103.1 103.2 103.3 105.1 106.1 107.1 107.2 107.3 107.4 107.5 107.6 107.7 107.8 108.1 108.2 108.3 109.1 109.2 109.3 109.4 110.1 110.2 110.3 110.4 111.1 111.2 111.3 111.4 111.5 111.6 111.7 112.1 112.2 112.3 112.4 112.5 112.6 113.1 113.2 113.3 113.4 113.5 113.6 113.7 113.8 114.1 116.1 117.1 117.2 118.1 118.2 118.3 118.4 118.5 118.6 118.7 118.8 119.1 119.2 119.3 119.4 119.5 119.6 120.1 122.1 123.1 124.1 124.2 125.1 127.1 127.2 127.3 127.4 127.5 129.1 131.1 132.1 132.2 132.3 132.4 132.5 132.6 132.7 132.8 133.1 134.1 134.2 136.1 136.2 137.1 137.2 138.1 138.2 139.1 139.2 139.3 140.1 140.2 141.1 142.1 143.1 146.1 146.2 146.3 146.4 146.5 147.1 147.2 147.3 147.4 148.1 149.1 150.1 151.1 152.1 153.1 154.1 155.1 155.2 157.1 157.2 158.1 158.2 158.3 158.4 158.5 158.6 158.7 158.8 158.9 158.10 158.11 158.12 158.13 158.14 158.15 158.16 158.17 158.18 158.19 158.20 158.21 159.1 159.2 159.3 159.4 159.5 159.6 159.7 159.8 159.9 159.10 159.11 159.12 159.13 159.14 159.15 159.16 159.17 161.1 161.2 161.3 161.4 161.5 161.6 162.1 162.2 162.3 162.4 162.5 163.1 163.2 163.3 163.4 163.5 163.6 163.7 164.1 164.2 164.3 165.1 165.2 165.3 166.1 166.2 166.3 166.4 166.5 166.6 166.7 167.1 167.2 167.3 167.4 167.5 167.6 167.7 168.1 168.2 168.3 168.4 168.5 168.6 168.7 168.8 169.1 170.1 170.2 170.3 170.4 171.1 171.2 171.3 171.4 171.5 171.6 171.7 172.1 172.2 172.3 172.4 172.5 173.1 173.2 174.1 174.2 174.3 174.4 174.5 174.6 175.1 175.2 175.3 175.4 175.5 175.6 176.1 176.2 176.3 176.4 176.5 178.1 178.2 179.1 179.2 179.3 179.4 179.5 180.1 180.2 180.3 180.4 180.5 180.6 180.7 180.8 181.1 181.2 181.3 181.4 181.5 181.6 181.7 181.8 181.9 181.10 181.11 181.12 181.13 181.14 181.15 181.16 181.17 181.18 181.19 181.20 181.21 183.1 183.2 184.1 184.2 184.3 184.4 184.5 184.6 184.7 185.1 185.2 185.3 185.4 185.5 185.6 185.7 185.8 185.9 185.10 185.11 186.1 186.2 186.3 186.4 186.5 186.6 188.1 188.2 189.1 189.2 189.3 189.4 189.5 189.6 189.7 189.8 189.9 190.1 190.2 190.3 190.4 190.5 190.6 190.7 191.1 191.2 191.3 191.4 191.5 191.6 193.1 193.2 194.1 194.2 194.3 194.4 194.5 194.6 196.1 196.2 197.1 197.2 198.1 198.2 198.3 199.1 199.2 199.3 199.4 199.5 201.1 201.2 201.3 201.4 201.5 202.1 204.1 204.2 204.3 204.4 204.5 204.6 204.7 205.1 205.2 205.3 205.4 205.5 205.6 205.7 207.1 207.2 207.3 207.4 207.5 207.6 207.7 208.1 208.2 208.3 208.4 208.5 209.1 209.2 209.3 209.4 209.5 209.6 209.7 209.8 210.1 210.2 211.1 211.2 211.3 211.4 211.5 212.1 212.2 212.3 212.4 212.5 212.6 212.7 212.8 212.9 212.10 212.11 213.1 213.2 213.3 213.4 213.5 213.6 213.7 213.8 215.1 215.2 215.3 215.4 216.1 216.2 216.3 217.1 217.2 217.3 218.1 218.2 218.3 218.4 218.5 218.6 218.7 220.1 220.2 220.3 220.4 220.5 221.1 221.2 221.3 221.4 221.5 221.6 221.7 221.8 221.9 221.10 221.11 221.12 221.13 221.14 221.15 221.16 221.17 221.18 221.19 221.20 222.1 222.2 222.3 222.4 222.5 222.6 224.1 224.2 224.3 224.4 224.5 224.6 224.7 225.1 225.2 226.1 226.2 226.3 229.1 229.2 229.3 230.1 230.2 230.3 230.4 230.5 230.6 230.7 231.1 231.2 233.1 233.2 233.3 233.4 234.1 234.2 234.3 234.4 234.5 234.6 235.1 235.2 235.3 235.4 235.5 235.6 235.7 236.1 236.2 236.3 237.1 237.2 237.3 237.4 237.5 238.1 238.2 238.3 238.4 238.5 238.6 238.7 238.8 238.9 238.10 239.1 240.1 240.2 240.3 242.1 243.1 244.1 244.2 244.3 244.4 244.5 244.6 245.1 245.2 245.3 247.1 247.2 247.3 247.4 247.5 248.1 248.2 248.3 248.4 248.5 248.6 248.7 248.8 248.9 250.1 251.1 251.2 251.3 251.4 251.5 251.6 251.7 251.8 251.9 252.1 252.2 252.3 252.4 252.5 252.6 252.7 252.8 252.9 252.10 252.11 253.1 253.2 253.3 253.4 253.5 253.6 253.7 255.1 255.2 255.3 255.4 255.5 256.1 256.2 256.3 256.4 256.5 256.6 256.7 256.8 256.9 256.10 256.11 257.1 257.2 257.3 257.4 257.5 257.6 257.7 257.8 259.1 259.2 259.3 259.4 260.1 260.2 260.3 260.4 260.5 260.6 260.7 260.8 261.1 261.2 261.3 261.4 261.5 261.6 261.7 261.8 261.9 262.1 262.2 263.1 263.2 263.3 263.4 264.1 264.2 264.3 264.4 264.5 264.6 265.1 265.2 265.3 265.4 265.5 265.6 266.1 266.2 266.3 266.4 268.1 268.2 268.3 268.4 268.5 269.1 269.2 269.3 269.4 269.5 269.6 269.7 269.8 269.9 269.10 270.1 270.2 270.3 270.4 270.5 271.1 271.2 271.3 271.4 271.5 271.6 271.7 272.1 272.2 273.1 273.2 274.1 274.2 274.3 274.4 274.5 274.6 275.1 275.2 275.3 275.4 275.5 275.6 275.7 276.1 276.2 276.3 276.4 277.1 277.2 277.3 277.4 278.1 278.2 278.3 278.4 278.5 278.6 278.7 278.8 278.9 278.10 278.11 279.1 279.2 279.3 279.4 279.5 279.6 279.7 279.8 279.9 279.10 279.11 279.12 279.13 279.14 280.1 280.2 280.3 280.4 280.5 280.6 280.7 280.8 280.9 280.10 280.11 280.12 280.13 280.14 280.15 282.1 282.2 282.3 282.4 282.5 282.6 282.7 282.8 282.9 282.10 282.11 282.12 283.1 283.2 283.3 283.4 283.5 283.6 283.7 284.1 284.2 284.3 284.4 284.5 284.6 284.7 284.8 286.1 286.2 286.3 286.4 286.5 286.6 286.7 286.8 287.1 287.2 287.3 287.4 287.5 287.6 287.7 287.8 287.9 287.10 288.1 288.2 288.3 288.4 288.5 288.6 289.1 289.2 290.1 290.2 290.3 290.4 291.1 291.2 291.3 291.4 291.5 291.6 291.7 291.8 291.9 293.1 293.2 293.3 294.1 294.2 294.3 294.4 294.5 296.1 296.2 296.3 296.4 296.5 296.6 297.1 297.2 297.3 299.1 299.2 299.3 299.4 299.5 299.6 300.1 300.2 300.3 300.4 301.1 301.2 301.3 301.4 301.5 301.6 301.7 302.1 302.2 302.3 302.4 302.5 302.6 302.7 302.8 302.9 302.10 302.11 302.12 302.13 302.14 302.15 302.16 302.17 302.18 302.19 302.20 302.21 302.22 302.23 302.24 304.1 304.2 304.3 304.4 304.5 304.6 305.1 305.2 305.3 305.4 305.5 305.6 305.7 306.1 306.2 306.3 306.4 306.5 306.6 306.7 306.8 306.9 307.1 307.2 307.3 307.4 307.5 307.6 308.1 308.2 308.3 309.1 309.2 309.3 309.4 309.5 309.6 309.7 309.8 309.9 310.1 310.2 310.3 310.4 310.5 310.6 310.7 311.1 311.2 311.3 311.4 312.1 312.2 312.3 313.1 313.2 313.3 313.4 313.5 313.6 313.7 313.8 314.1 314.2 314.3 314.4 314.5 314.6 314.7 315.1 315.2 315.3 315.4 315.5 315.6 315.7 316.1 316.2 316.3 317.1 317.2 317.3 317.4 317.5 317.6 317.7 317.8 317.9 318.1 318.2 318.3 318.4 318.5 318.6 318.7 318.8 318.9 318.10 318.11 318.12 318.13 318.14 318.15 318.16 318.17 318.18 318.19 318.20 318.21 318.22 318.23 318.24 318.25 318.26 318.27 318.28 318.29 318.30 318.31 320.1 320.2 320.3 320.4 320.5 320.6 320.7 320.8 320.9 320.10 320.11 320.12 320.13 320.14 320.15 320.16 320.17 320.18 320.19 320.20 320.21 320.22 320.23 320.24 320.25 320.26 320.27 320.28 320.29 321.1 321.2 321.3 321.4 321.5 321.6 322.1 322.2 322.3 323.1 323.2 324.1 324.2 324.3 324.4 324.5 324.6 324.7 324.8 324.9 324.10 324.11 324.12 324.13 324.14 324.15 324.16 325.1 325.2 325.3 325.4 325.5 325.6 325.7 326.1 326.2 326.3 326.4 326.5 326.6 326.7 326.8 326.9 326.10 326.11 327.1 328.1 328.2 328.3 328.4 328.5 328.6 329.1 329.2 329.3 329.4 329.5 329.6 329.7 330.1 330.2 330.3 330.4 330.5 330.6 330.7 330.8 332.1 332.2 332.3 332.4 335.1 336.1 336.2 338.1 338.2 338.3 338.4 338.5 338.6 338.7 339.1 339.2 339.3 339.4 339.5 339.6 339.7 340.1 340.2 340.3 340.4 340.5 340.6 340.7 341.1 341.2 341.3 341.4 341.5 341.6 341.7 341.8 341.9 342.1 342.2 342.3 342.4 342.5 342.6 342.7 342.8 342.9 342.10 342.11 342.12 342.13 342.14 342.15 342.16 342.17 342.18 342.19 342.20 342.21 342.22 342.23 342.24 344.1 344.2 344.3 344.4 344.5 344.6 345.1 345.2 345.3 345.4 346.1 346.2 346.3 346.4 346.5 346.6 347.1 347.2 348.1 348.2 348.3 348.4 348.5 348.6 348.7 348.8 349.1 349.2 349.3 349.4 349.5 349.6 349.7 349.8 349.9 349.10 349.11 350.1 350.2 350.3 350.4 350.5 350.6 351.1 351.2 351.3 351.4 351.5 351.6 352.1 352.2 353.1 353.2 353.3 353.4 353.5 353.6 353.7 354.1 354.2 354.3 354.4 354.5 354.6 354.7 355.1 355.2 355.3 355.4 355.5 357.1 358.1 358.2 358.3 358.4 358.5 358.6 358.7 358.8 359.1 359.2 359.3 359.4 359.5 359.6 359.7 359.8 359.9 359.10 359.11 360.1 360.2 360.3 360.4 360.5 360.6 360.7 362.1 362.2 362.3 362.4 362.5 362.6 362.7 363.1 363.2 363.3 363.4 363.5 364.1 364.2 364.3 364.4 364.5 364.6 364.7 364.8 364.9 364.10 365.1 365.2 365.3 365.4 365.5 366.1 368.1 368.2 368.3 368.4 368.5 368.6 369.1 370.1 370.2 370.3 370.4 370.5 371.1 371.2 371.3 371.4 371.5 372.1 372.2 372.3 372.4 372.5 372.6 372.7 372.8 372.9 372.10 372.11 372.12 372.13 373.1 373.2 373.3 373.4 373.5 373.6 373.7 374.1 374.2 374.3 374.4 374.5 375.1 376.1 376.2 377.1 377.2 377.3 377.4 377.5 377.6 377.7 377.8 377.9 377.10 377.11 379.1 379.2 379.3 379.4 379.5 380.1 380.2 381.1 381.2 381.3 381.4 381.5 381.6 381.7 383.1 383.2 383.3 384.1 384.2 384.3 386.1 386.2 386.3 387.1 387.2 387.3 387.4 387.5 387.6 387.7 387.8 388.1 388.2 388.3 388.4 388.5 388.6 388.7 389.1 389.2 389.3 389.4 390.1 390.2 390.3 391.1 391.2 391.3 391.4 391.5 391.6 391.7 391.8 392.1 392.2 392.3 392.4 392.5 392.6 392.7 392.8 392.9 392.10 393.1 393.2 393.3 393.4 393.5 393.6 393.7 394.1 394.2 394.3 395.1 395.2 395.3 395.4 395.5 395.6 395.7 395.8 396.1 396.2 396.3 396.4 396.5 396.6 397.1 397.2 397.3 399.1 399.2 400.1 400.2 400.3 400.4 400.5 401.1 401.2 401.3 401.4 401.5 401.6 403.1 403.2 403.3 403.4 403.5 403.6 405.1 405.2 405.3 407.1 407.2 407.3 407.4 407.5 407.6 407.7 407.8 407.9 408.1 408.2 408.3 408.4 408.5 408.6 408.7 409.1 409.2 410.1 410.2 410.3 410.4 410.5 410.6 410.7 411.1 411.2 411.3 411.4 411.5 411.6 412.1 412.2 414.1 414.2 415.1 415.2 415.3 415.4 415.5 416.1 416.2 416.3 416.4 416.5 416.6 416.7 418.1 418.2 418.3 418.4 418.5 418.6 420.1 420.2 421.1 421.2 421.3 421.4 421.5 421.6 421.7 421.8 421.9 421.10 421.11 421.12 421.13 422.1 422.2 422.3 422.4 422.5 422.6 422.7 422.8 422.9 422.10 422.11 422.12 422.13 422.14 422.15 422.16 422.17 422.18 422.19 422.20 422.21 422.22 422.23 422.24 422.25 423.1 423.2 423.3 423.4 423.5 423.6 423.7 423.8 423.9 423.10 423.11 423.12 423.13 423.14 423.15 423.16 423.17 423.18 423.19
97 Pages • 59,008 Words • PDF • 2.1 MB This document was submitted by our user and they confirm that they have the consent to share it. Assuming that you are writer or own the copyright of this document, report to us by using this DMCA report button. EGYPTIAN MAGIC by E. A. WALLIS BUDGE LATE KEEPER OF THE EGYPTIAN AND ASSYRIAN ANTIQUITIES IN THE BRITISH MUSEUM Kegan, Paul, Trench and Trübner & Co., London [1901] Scanned at sacred-texts.com, April 2002, Redacted by J.B. Hare. This text is in the public domain. These files may be used for any non-commercial purpose, provided this notice of attribution is left intact. to SIR J. NORMAN LOCKYER, K.C.B., F.R.S., ETC., ETC, ETC., A TOKEN OF ESTEEM FOR A GREAT ASTRONOMER, AND A MARK OF TRUE REGARD FOR A FRIEND. CONTENTS PREFACE. - MAGICAL STONES OR AMULETS. - MAGICAL FIGURES. - MAGICAL PICTURES AND FORMULÆ, SPELLS, ETC. - MAGICAL CEREMONIES. - DEMONIACAL POSSESSION, DREAMS, GHOSTS, LUCKY AND UNLUCKY DAYS, HOROSCOPES, PROGNOSTICATIONS, TRANSFORMATIONS, AND THE WORSHIP OF ANIMALS................................................................................................................... 86 PREFACE. A STUDY of the remains of the native religious literature of ancient Egypt which have come down to us has revealed the fact that the belief in magic, that is to say, in the power of magical names, and spells, and enchantments, and formulæ, and pictures, and figures, and amulets, and in the performance of ceremonies accompanied by the utterance of words of power, to produce supernatural results, formed a large and important part of the Egyptian religion. And it is certain that, notwithstanding the continuous progress which the Egyptians made in civilization, and the high intellectual development to which they eventually attained, this belief influenced their minds and, from the earliest to the latest period of their history, shaped their views concerning things temporal as well as spiritual in a manner which, at this stage in the history of the world, is very difficult to understand. The scrupulous care with which they performed their p. viii innumerable religious ceremonies, and carried out the rules which they had formulated concerning the worship of the divine Power or powers, and their devotion to religious magic, gained for them among the nations with whom they came in contact the reputation of being at once the most religious and the most superstitious of men. That this reputation was, on the whole, well deserved, is the object of this little book to shew. Egyptian magic dates from the time when the predynastic and prehistoric dwellers in Egypt believed that the earth, and the underworld, and the air, and the sky were peopled with countless beings, visible and invisible, which were held to be friendly or unfriendly to man according as the operations of nature, which they were supposed to direct, were favourable or unfavourable to him. In -nature and attributes these beings were thought by primitive man to closely resemble himself and to possess all human passions, and emotions, and weaknesses, and defects; and the chief object of magic was to give man the pre-eminence over such beings. The favour of the beings who were placable and friendly to man might be obtained by means of gifts and offerings, but the cessation of hostilities on the part of those that were implacable and unfriendly could only be obtained by wheedling, and p. ix cajolery, and flattery, or by making use of an amulet, or secret name, or magical formula, or figure, or picture which had the effect of bringing to the aid of the mortal who possessed it the power of a being that was mightier than the foe who threatened to do evil to him. The magic of most early nations aimed at causing the transference of power from a supernatural being to man, whereby he was to be enabled to obtain superhuman results and to become for a time as mighty as the original possessor of the power; but the object of Egyptian magic was to endow man with the means of compelling both friendly and hostile powers, nay, at a later time, even God Himself, to do what he wished, whether the were willing or not. The belief in magic, the word being used in its best sense, is older in Egypt than the belief in God, and it is certain that a very large number of the Egyptian religious ceremonies, which were performed in later times as an integral part of a highly spiritual worship, had their origin in superstitious customs which date from a period when God, under any name or in any form, was unconceived in the minds of the Egyptians. Indeed it is probable that even the use of the sign which represents an axe, and which stands the hieroglyphic character both for God and "god," indicates that this weapon and. tool was employed in the p. x performance of some ceremony connected with religious magic in prehistoric, or at any rate in predynastic times, when it in some mysterious way symbolized the presence of a supreme Power. But be this as it may, it is quite certain that magic and religion developed and flourished side by side in Egypt throughout all periods of her history, and that any investigation which we may make of the one necessarily includes an examination of the other. From the religious books of ancient Egypt we learn that the power possessed by a priest or man who was skilled in the knowledge and working of magic was believed to be almost boundless. By pronouncing certain words or names of power in the proper manner and in the proper tone of voice he could heal the sick, and cast out the evil spirits which caused pain and suffering in those who were diseased, and restore the dead to life, and bestow upon the dead man the power to transform the corruptible into an incorruptible body, wherein the soul might live to all eternity. His words enabled human beings to assume divers forms at will, and to project their souls into animals and other creatures; and in obedience to his commands, inanimate figures and pictures became living beings and things which hastened to perform his behests. The powers of nature acknowledged his might, and wind and rain, p. xi storm and tempest, river and sea, and disease and death worked evil and ruin upon his foes, and upon the enemies of those who were provided with the knowledge of the words which he had wrested from the gods of heaven, and earth, and the underworld. Inanimate nature likewise obeyed such words of power, and even the world itself came into existence through the utterance of a word by Thoth; by their means the earth could be rent asunder, and the waters forsaking their nature could be piled up in a heap, and even the sun's course in the heavens could be stayed by a word. No god, or spirit, or devil, or fiend, could resist words of power, and the Egyptians invoked their aid in the smallest as well as in the greatest events of their lives. To him that was versed in the lore contained in the books of the "double house of life" the future was as well known as the past, and neither time nor distance could limit the operations of his power; the mysteries of life and death were laid bare before him, and he could draw aside the veil which hid the secrets of fate and destiny from the knowledge of ordinary mortals. Now if views such as these concerning the magician's power were held by the educated folk of ancient Egypt there is little to wonder at when we find that beliefs and superstitions of the most degraded character flourished with rank luxuriance among the peasants p. xii and working classes of that country, who failed to understand the symbolism of the elaborate ceremonies which were performed in the temples, and who were too ignorant to distinguish the spiritual conceptions which lay at their root--to meet the religious needs of such people the magician, and in later times the priest, found it necessary to provide pageants and ceremonies which appealed chiefly to the senses, and following their example, unscrupulous but clever men took advantage of the ignorance of the general public and pretended to knowledge of the supernatural, and laid claim to the possession of power over gods, and spirits, and demons. Such false knowledge and power they sold for money, and for purposes of gain the so-called magician was ready to further any sordid transaction or wicked scheme which his dupe wished to carry out. This magic degenerated into sorcery, and demonology, and wit craft, and those who dealt in it were regarded as associates of the Devil, and servants of the powers of darkness, and workers of the "black art." In the "white" and "black" magic of the Egyptians most of the magic known in the other countries of the world may be found; it is impossible yet to say exactly how much the beliefs and religious systems of other nations were influenced by them, but there is no, doubt that certain views and religious ideas of many heathen and p. xiii Christian sects may be traced directly to them. Many interesting proofs might be adduced in support of this statement, but the limits of this book will not admit of their being given here. When we consider the lofty spiritual character of the greater part of the Egyptian religion, and remember its great antiquity, it is hard to understand why the Egyptians carefully preserved in their writings and ceremonies so much which savoured of gross and childish superstition, and which must have been the product of their predynastic or prehistoric ancestors, even during the period of their greatest intellectual enlightenment. But the fact remains that they did believe in One God Who was almighty, and eternal, and invisible, Who created the heavens, and the earth, and all 3 beings and things therein; and in the resurrection of the body in a changed and glorified form, which would live to all eternity in the company of the spirits and souls of the righteous in a kingdom ruled by a being who was of divine origin, but who had lived upon the earth, and had suffered a cruel death at the hands of his enemies, and had risen from the dead, and had become the God and king of the world which is beyond the grave; and that, although they believed all these things and proclaimed their belief with almost passionate earnestness, they seem never to have freed themselves from a hankering p. xiv after amulets and talismans, and magical names, and words of power, and seem to have trusted in these to save their souls and bodies, both living and dead, with something of the same confidence which they placed in the death and resurrection of Osiris. A matter for surprise is that they seem to see nothing incongruous in such a mixture of magic and religion, and the general attitude of the mind of the Egyptian on the point is well illustrated by the following facts. Attached to the service of Râ, the Sun-god, at Thebes were numerous companies of priests whose duties consisted as much in making copies of religious books and in keeping alive the "divine traditions," as in ministering to the god in their appointed seasons. The members of these companies who wrote the copies of the Book of the Dead which were buried with kings and queens and personages of royal or exalted rank declared the power and omnipotence of Almighty God, Whose visible emblem to mankind was the Sun, and His sovereignty over things celestial and things terrestrial with no uncertain voice, and we should expect them to believe what they proclaimed, i.e., that God was sufficiently powerful to protect His emblem in the sky. Yet the priests of Thebes made copies of works which contained texts to be recited at specified hours of the day and night, and gave directions for the performance of p. xv magical ceremonies, the avowed object of such being to prevent the mythical monster Âpep from vanquishing the Sungod. And it is stated in all seriousness that if a piece of papyrus upon which a figure of the monster has been drawn, and a wax figure of him be burnt in a fire made of a certain kind of grass, and the prescribed words be recited over them as they burn, the Sun-god will be delivered from Âpep, and that neither rain, nor cloud, nor mist shall be able to prevent his light from falling upon the earth. Moreover, the rubric describes the performance of the ceremony as a meritorious act! E. A. WALLIS BUDGE. LONDON, August 28th, 1899 CHAPTER I. - ANTIQUITY OF MAGICAL PRACTICES IN EGYPT. IN the first volume of this series 1 an attempt was made to set before the reader a statement of the ideas and beliefs which the ancient Egyptians held in respect of God, the "gods," the Judgment, the Resurrection, and Immortality; in short, to sketch in brief outline much of what was beautiful, and noble, and sublime in their religion. The facts of this statement were derived wholly from native religious works, the latest of which is some thousands of years old, and the earliest of which may be said to possess an antiquity of between six and seven thousand years; the extracts quoted in support of the deductions set forth in it were intended to enable the reader to judge for himself as to the general accuracy of the conclusions there given. Many writers on the Egyptian religion have somewhat blinked the fact that it had two sides; on the one it closely resembles in p. 2 many respects the Christian religion of to-day, and on the other the religion of many of the sects which flourished in the first three or four centuries of our era, and which may be said to have held beliefs which were part Christian and part non-Christian. In its non-Christian aspect it represents a collection of ideas and superstitions which belong to a savage or semi-savage state of existence, and which maintained their hold in a degree upon the minds of the Egyptians long after they had advanced to a high state of civilization. We may think that such ideas and beliefs are both childish and foolish, but there is no possible reason for doubting that they were very real things to those who held them, and whether they are childish or foolish or both they certainly passed into the religion of the people of Egypt, wherein they grew and flourished, and were, at least many of them, adopted by the Egyptian converts to Christianity, or Copts. Reference is made to them in the best classical works of the ancient Egyptians, and it is more than probable that from them they found their way into the literatures of the other great nations of antiquity, and through the Greeks, Romans, Arabs, and others into the countries of Europe. In the following pages an attempt will be made to place in the reader's hands the evidence as to the magical side of the Egyptian religion, which would have been out of place in the former work, the object of which was to describe beliefs of a more spiritual nature. But, as p. 3 in the book on the Egyptian Ideas of the Future Life, the facts here given are drawn from papyri and other native documents, and the extracts are quoted from compositions which were actually employed by the Egyptians to produce magical effects. The "magic" of the Egyptians was of two kinds: (1) that which was employed for legitimate purposes and with the idea of benefiting either the living or the dead, and (2) that which was made use of in the furtherance of nefarious plots and schemes and was intended to bring calamities upon those against whom it was directed. In the religious texts and works we see how magic is made to be the handmaiden of religion, and how it appears in certain passages side by side with the most exalted spiritual conceptions; and there can be no doubt that the chief object of magical books and ceremonies was to benefit those who had by some means attained sufficient knowledge to make use of them. But the Egyptians were unfortunate enough not to be understood by many of the strangers who found their way into their country, and as a result wrong and exaggerated ideas of their religion were circulated among the surrounding nations, and the magical ceremonies which were performed at their funerals were represented by the ignorant either as silly acts of superstition or as tricks of the "black" art. But whereas the magic of every other nation of the ancient East was directed entirely against the powers of darkness, and was p. 4 invented in order to frustrate their fell designs by invoking a class of benevolent beings to their aid, the Egyptians aimed being able to command their gods to work for them, and to compel them to appear at their desire. These great 5 results were to be obtained by the use of certain words which, to be efficacious, must be uttered in a proper tone of voice by a duly qualified man; such words might be written upon some substance, papyrus, precious stones, and the like, and worn on the person, when their effect could be transmitted to any distance. As almost every man, woman, and child in Egypt who could afford it wore some such charm or talisman, it is not to be wondered at that the Egyptians were at a very early period regarded as a nation of magicians and sorcerers. Hebrew, and Greek, and Roman writers referred to them as experts in the occult sciences, and as the possessors of powers which could, according to circumstances, be employed to do either good or harm to man. From the Hebrews we receive, incidentally, it is true, considerable information about the powers of the Egyptian magician. Saint Stephen boasts that the great legislator Moses "was learned in all the wisdom of the Egyptians," and declares that he "was mighty in words and in deeds," 1 and there are numerous features in the life of this remarkable man which shew that he was acquainted with many of the practices of p. 5 Egyptian magic. The phrase "mighty in words" probably means that, like the goddess Isis, he was "strong of tongue" and uttered the words of power which he knew with correct pronunciation, and halted not in his speech, and was perfect both in giving the command and in saying the word. The turning of a serpent into what is apparently an inanimate, wooden stick, 1 and the turning of the stick back into a writhing snake, 2 are feats which have been performed in the East from the most ancient period; and the power to control and direct the movements of such venomous reptiles was one of the things of which the Egyptian was most proud, and in which he was most skilful, already in the time when the pyramids were being built. But this was by no means the only proof which Moses gives that he was versed in the magic of the Egyptians, for, like the sage Âba-aner and king Nectanebus, and all the other magicians of Egypt from time immemorial, he and Aaron possessed a wonderful rod 3 by means of which they worked their wonders. At the word of Moses Aaron lifted up his rod and smote the waters and they became blood; he stretched it out p. 6 over the waters, and frogs innumerable appeared; when the dust was smitten by the rod it became lice; and so on. Moses sprinkled ashes "toward heaven," and it became boils and blains upon man and beast; he stretched out his rod, and there was "hail, and fire mingled with the hail, very grievous," and the "flax and the barley was smitten;" he stretched out his rod and the locusts came, and after them the darkness. Now Moses did all these things, and brought about the death of the firstborn among the Egyptians by the command of his God, and by means of the words which He told him to speak. But although we are told by the Hebrew writer that the Egyptian magicians could not imitate all the miracles of Moses, it is quite certain that every Egyptian magician believed that he could perform things equally marvellous by merely uttering the name of one of his gods, or through the words of power which he had learned to recite; and there are many instances on record of Egyptian magicians utterly destroying their enemies by the recital of a few words possessed of magical power, and, by the performance of some, apparently, simple ceremony. 1 But one great distinction must be made between the magic of Moses and that of the Egyptians among whom he lived; the former was wrought by the command of the God of the Hebrews, but the latter by the gods of Egypt at the command of man. Later on in the history of Moses' dealings with the Egyptians we find the account of how "he stretched out his hand over the sea, and the Lord caused the sea to go back by a strong east wind all that night, and made the sea dry land, and the waters were divided. And the children of Israel went into the midst of the sea upon the dry ground; and the waters were a wall unto them on their right hand, and on their left." When the Egyptians had come between the two walls of water, by God's command Moses stretched forth his hand over the sea, "and the sea returned to his strength," and the "waters returned, and covered the chariots, and the horsemen, and all the host of Pharaoh that came into the sea after them." 1 But the command of the waters of the sea or river was claimed by the Egyptian magician long before the time of Moses, as we may see from an interesting story preserved in the Westcar Papyrus. 2 This document was written in 6 the early part of the XVIIIth dynasty, about B.C. 1550 but it is clear that the stories in it date from the Early Empire, and are in fact as old as the Great Pyramid. The story is related to king Khufu (Cheops) by Baiu-f-Râ as an event which happened in the time of the king's father, and as a proof of the wonderful powers of magic which were possessed by the priest 3 called p. 8 Tchatcha-em-ânkh. It seems that on a certain day king Seneferu was in low spirits, and he applied to the nobles of his royal household expecting that they would find some means whereby his heart might be made glad; but as they could do nothing to cheer up the king, he gave orders that the priest and writer of books, Tchatcha-em-ânkh, should be brought into his presence immediately, and in accordance with the royal command he was at once brought. When he had arrived, Seneferu said to him, "My brother, I turned to the nobles of my royal household seeking for some means whereby I might cheer my heart, but they have found nothing for me." Then the priest made answer and advised the king to betake himself to the lake near the palace, and to go for a sail on it in a boat which had been comfortably furnished with things from the royal house. "For," said he, "the heart of thy Majesty will rejoice and be glad when thou sailest about hither and thither, and dost see the beautiful thickets which are on the lake, and when thou seest the pretty banks thereof and the beautiful fields then shall thy heart feel happiness." He next begged that the king would allow him to organize the journey, and asked his permission to let him bring twenty ebony paddles inlaid with gold, and also twenty young virgins having beautiful heads of hair and lovely forms and shapely limbs, and twenty nets wherein these virgins may array themselves instead of in their own ordinary p. 9 garments. The virgins were to row and sing to his Majesty. To these proposals the king assented, and when all was ready he took his place in the boat; while the young women were rowing him about hither and thither the king watched them, and his heart became released from care. Now as one of the young women was rowing, she entangled herself in some way in her hair, and one of her ornaments which was made of "new turquoise" fell into the water and sank; she ceased to row, and not herself only, but all the other maidens ceased to row also. When the king saw that the maidens had ceased from their work, he said to them, "Will ye not row?" and they replied, "Our leader has ceased to row." Then turning to the maiden who had dropped her ornament overboard, he asked her why she was not rowing, whereupon she told him what had happened. On this the king promised that he would get back the ornament for her. Then the king commanded that Tchatcha-em-ânkh should appear before him at once, and as soon as the sage had been brought into his presence he said to him, "O Tchatcha-em-ânkh, my brother, I have done according to thy words, and the heart of my Majesty became glad when I saw how the maidens rowed. But now, an ornament which is made of new turquoise and belongeth to one of the maidens who row hath fallen into the water, and she hath in consequence become silent, and hath ceased to row, and hath disturbed the p. 10 rowing of those in her company. I said to her, 'Why dost thou not row?' and she replied, 'An ornament [of mine] made of new turquoise hath fallen into the water.' Then I said to her, 'I will get it back for thee.'" Thereupon the priest and writer of books Tchatcha-em-ânkh spake certain words of power (hekau), and having thus caused one section of the water of the lake to go up upon the other, he found the ornament lying upon a pot-sherd, and he took it and gave it to the maiden. Now the water was twelve cubits deep, but when Tchatcha-em-ânkh had lifted up one section of the water on to the other, that portion became four and twenty cubits deep. The magician again uttered certain words of power, and the water of the lake became as it had been before he had caused one portion of it to go up on to the other; and the king prepared a feast for all his royal household, and rewarded Tchatcha-em-ânkh with gifts of every kind. Such is a story of the power possessed by a magician in the time of king Khufu (Cheops), who reigned at the beginning of the IVth dynasty, about B.C. 3800. The copy of the story which we possess is older than the period when Moses lived, and thus there can be no possibility of our seeing in it a distorted version of the miracle of the waters of the sea standing 7 like walls, one on the right hand and one on the left; on the other hand Moses' miracle may well have some connexion with that of Tchatcha-em-ânkh. Among the Greeks and Romans considerable respect was entertained, not only for the "wisdom" of the Egyptians, but also for the powers of working magic which they were supposed to possess. The Greek travellers who visited Egypt brought back to their own country much information concerning its religion and civilization, and, though they misunderstood many things which they saw and heard there, some of the greatest of thinkers among the Greeks regarded that country not only as the home of knowledge and the source of civilization and of the arts, but also as the fountain head of what has been called "white magic," and the "black art." In some respects they exaggerated the powers of the, Egyptians, but frequently when the classical writers were well informed they only ascribed to them the magical knowledge which the Egyptian magicians themselves claimed to possess. A striking instance of this is given in the second book of the Metamorphoses of Apuleius where, it will be remembered, the following is narrated. The student Telephron arrived one day at Larissa, and as he was wandering about in an almost penniless condition he saw an old man standing on a large block of stone issuing a proclamation to the effect that any one who would undertake to guard a dead body should receive a good reward. When Telephron asked if dead men were in the habit of running away the old man replied testily to the effect that the witches all over Thessaly used p. 12 to tear off pieces of flesh from the faces of the dead with their teeth, in order to make magical spells by means of them, and to prevent this dead bodies must needs be watched at night. The young man then asked what his duties would be if he undertook the post, and he was told that he would have to keep thoroughly awake all night, to gaze fixedly upon the dead body, to look neither to the right hand nor to the left, and not to close the eyes even to wink. This was absolutely necessary because the witches were able to get out of their skins and to take the form of a bird, or dog, or mouse, and their craftiness was such that they could take the forms of flies and cast sleep upon the watcher. If the watcher relaxed his attention and the body became mutilated by the witches, the pieces of flesh torn away would have to be made good from the body of the watcher Telephron agreed to undertake the duty for one thousand nummi, and was led by the old man to a house, and, having been taken into the room where the dead body was, found a man making notes on tablets to the effect that nose, eyes, ears, lips, chin, etc., were untouched and whole. Having been provided with a lamp and some oil that night he began his watch, and all went well, notwithstanding that he was greatly afraid, until the dead of night when a weasel came into the chamber and looked confidingly at the watcher; but he drove the animal--which was no doubt a witch--from the room, and then fell fast p. 13 asleep. In the early morning he was suddenly wakened by the trumpets of the soldiers, and almost immediately the widow of the dead man came to him with seven witnesses, and began to examine the body to see if it was intact; finding that no injury had been done to it she ordered her steward to pay Telephron his fee, and was so grateful to him that she promised to make him one of her household. In attempting to express his thanks, however, he made use of some inauspicious words, and immediately the servants of the house fell upon him, and buffeted him, and plucked out his hair by the roots, and tore his clothes, and finally cast him out of the house. Soon afterwards, whilst wandering about, he saw the funeral procession pass through the forum, and at that moment an old man went to the bier, and with sobs and tears accused the widow of poisoning his nephew so that she might inherit his property and marry her lover. Presently the mob which had gathered together wanted to set her house on fire, and some people began to stone her; the small boys also threw stones at her. When she had denied the accusation, and had called upon the gods to be witnesses of her innocence, the old man cried out, "Let, then, Divine Providence decide the truth, in answer to her denial. Behold, the famous prophet Zaclas the Egyptian, dwelleth among us, and he hath promised me that for much money he will make the soul of the dead man to return from the place of death p. 14 in the underworld, and to make it to dwell in his body again for a short time." With these words, he led forward a man dressed in linen, and wearing palm-leaf sandals, who, like all the Egyptian priests, had his head shaved, and having kissed his hands and embraced his legs he implored him by the stars, and by the gods of the underworld, and by the island of the Nile, and by the Inundation, etc., to restore life to the dead body, if only for the smallest possible time, so that the truth of his accusation against the widow might be proved. Thus adjured Zaclas touched the mouth and the breast of the dead man three times with some plant, and having turned his face to the East and prayed, the lungs of the corpse began to fill with breath, and his heart to beat, and raising his head and shoulders he asked why he had been called back to life, and then he begged to be allowed to rest in peace. At this moment Zaclas addressed him, and telling him that he had the power, through his prayers, to cause the fiends to come and torture him, ordered, him to make known the means by which he had died. With a groan he replied that the wife whom he had recently married gave him poison to drink, and that he died in consequence. The wife at once contradicted the words of her husband, and of the people who were standing round some took one side and some another. At length the husband declared that he would prove the truth of his own words, and pointing to Telephron, p. 15 who had attempted to guard his body, told those present that the witches after making many attempts to elude his vigilance had cast deep sleep upon him. They next called upon himself by his name, which happened to be Telephron, like that of his watcher, and whilst he was endeavouring feebly to obey their spells, his watcher rose up unconsciously and walked about. Seeing this the witches forced their way into the room through some unknown place, and having taken off the nose and ears of the watcher they placed models of these members in their places. Those who heard these words looked fixedly at the young man, who at once put up his hands and touched the members, whereupon his nose came off in his hand, and his cars slipped through his fingers on to the ground. The end of the story does not concern us, and so we pass on to note that the act of touching the mouth which Zaclas performed is, of course, a part of the ceremony of "opening the mouth" which is so often referred to in religious texts, and was considered of extreme importance for the welfare of the dead, 1 and that the power of bringing back the dead to life which Apuleius ascribes to the priest or magician was actually claimed some thousands of years before Christ by the sages of Egypt, as we may see from the following story in the Westcar Papyrus. A son of king Khufu (or Cheops, who reigned about p. 16 B.C. 3800) called Herutâtâf, who was famous as a learned man and whose name is preserved in the "Book of the Dead" in connection with the "discovery" of certain Chapters of that wonderful compilation, 1 was one day talking to his father, presumably on the subject of the powers of working magic possessed by the ancients. In answer to some remark by Khufu he replied, "Up to the present thou hast only heard reports concerning the things which the men of olden time knew, and man knoweth not whether they are true or not; but now I will cause thy Majesty to see a sage in thine own time, and one who knoweth thee not." In reply to Khufu's question, "Who is this man, O Herutâtâf?" the young man replied, "It is a certain man called Teta, who dwelleth in Tet-Seneferu, and is one hundred and ten years old, and to this very day he eateth five hundred loaves of bread, and the shoulder of an ox, and he drinketh one hundred measures of ale. He knoweth how to fasten on again to its body a head that hath been cut off; he knoweth how to make a lion follow him whilst his snare is trailing on the ground; and he knoweth the number of the aptet of the sanctuary of Thoth." Now Khufu had for a long time past sought out the aptet of the sanctuary of Thoth, because he was anxious to make one similar for his own "horizon." Though at the present it is impossible to say what the [paragraph continues] aptet was, it is quite clear that it was an object or instrument used in connection with the working of magic of some sort, and it is clear that the king was as much interested in the pursuit as his subjects. In reply to his son's words Khufu told him to go and bring the sage into his presence, and the royal barge or boat having been brought, Herutâtâf set out for the place where the sage dwelt. Having sailed up the river some distance he and his party arrived at Tet-Seneferu, and when the boats had been tied to the quay the prince set out to perform the rest of the Journey, which was overland, in a sort of litter made of ebony, which was borne by men by means of poles of sesnetchem wood, inlaid with gold. When he had arrived at the abode of Teta, the litter was set down upon the ground, and the prince came out to greet the sage, whom he found lying upon a basket-work bed or mattress, which had been placed for him in the courtyard of his house, whilst one servant shampooed his head, and another rubbed his feet. After a suitable greeting and reference to the sage's honourable condition had been made, Herutâtâf told him that he had come from a great distance in order to bring to him a message from Khufu his father, and the sage bade him "Welcome" heartily, and prophesied that Khufu would greatly exalt his rank. The greetings ended, Herutâtâf assisted Teta to rise, and the old man set out for the quay leaning upon the arm of the king's son, p. 18 and when he had arrived there he asked that a boat might be provided for the transport of his children and his books. Two boats were at once prepared and filled with their complement of sailors, and Teta sailed down the Nile with Herutâtâf, while his family followed. After a time the party arrived at Khufu's palace, and Herutâtâf went into the presence of his father, and reported to him that he had brought Teta the sage for him to see; Khufu gave orders that he was to be brought before him quickly, and having gone forth into the colonnade of the palace, Teta was led in to him. Khufu said to him, "How is it, Teta, that I have never seen thee?" and the sage replied, "O Prince, he who is called cometh; and since thou hast called me, behold, here I am." Khufu said to him, "Is it true, according to what is reported, that thou knowest how to fasten on again to its body the head which hath been cut off?" and the sage replied, "Yea, verily, O my lord the Prince, I do know how to do this thing." And Khufu said, "Let a captive who is shut up in prison be brought to me so that I may inflict his doom upon him," but Teta made answer, "Nay, my lord the king let not this thing be performed upon man, but upon some creature that belongeth to the sacred animals." Then some one brought to him a goose, and having cut off its head, he laid the body of the goose on the west side of the colonnade, and the head on the east side. Teta then stood up and spake certain words of magical power, p. 19 whereupon the body began to move and the head likewise, and each time that they moved the one came nearer to the other, until at length the head moved to its right place on the bird, which straightway cackled. After this Teta had a khet-âa bird brought to him, and upon it he performed the same miracle which he had wrought upon the goose; and to prove that he had similar power over the animal creation, an ox was brought to him, and having cut off its head, which fell upon the ground, he uttered words of magical power, and the ox stood up and lived as before. The two stories from the Westcar Papyrus given above are sufficient to prove that already in the IVth dynasty the working of magic was a recognized art among the Egyptians, and everything we learn from later texts indicates that it is well-nigh impossible to imagine a time in Egypt when such was not the case. But the "wisdom" of the Egyptians was of two kinds, that is to say, they were possessed of the two kinds of "wisdom" which enabled them to deal with both the material world and the spiritual world; the nations around, however, confused the two kinds, and misunderstood matters in consequence. One of the oldest names of Egypt is "Kamt" or "Qemt," a word which means "black" or "dusky," and it was applied to the country on account of the dark colour of the mud which forms the land on each side of the Nile; the Christian Egyptians or Copts transmitted the word under the form Khême to the Greeks, Romans, Syrians, and Arabs. At a very early period the Egyptians were famous for their skill in the working of metals and in their attempts to transmute them, and, according to Greek writers, they employed quicksilver in the processes whereby they separated the metals gold and silver from the native ore. From these processes there resulted a "black" powder or substance which was supposed to possess the most marvellous powers, and to contain in it the individualities of the various metals; and in it their actual substances were incorporated. In a mystical manner this "black" powder was identified with the body which the god Osiris was known to possess in the underworld, and to both were attributed magical qualities, and both were thought to be sources of life and power. Thus, side by side with the growth of skill in performing the ordinary, processes of metal-working, in Egypt, there grew up in that country the belief that magical powers existed in fluxes and alloys; and the art of manipulating the metals, and the knowledge of the chemistry of the metals and of their magical powers were described by, the name "Khemeia." that is to say "the preparation of the black ore" (or "powder") which was regarded as the transmutation of metals. To this name the Arabs affixed the article al, and thus we obtain the word Al-Khemeia, or Alchemy, which will perpetuate p. 21 the reputation of the Egyptians as successful students both of "white magic" and of the "black" art. But in addition to their skill as handicraftsmen and artisans the Egyptians were skilled in literary composition, and in the production of books, especially of that class which related to the ceremonies which were performed for the benefit of the dead. We have, unfortunately, no means of knowing what early contemporary peoples thought of the Egyptian funeral ceremonies, but it seems to be certain that it was chiefly by means of these that they obtained their reputation as workers of miracles. If by chance any members of a desert tribe had been permitted to behold the ceremonies which were performed when the kings for whom the Pyramids had been built were laid to rest in them., the stories that they took back to their kinsmen would be received as sure proofs that the Egyptians had the power to give life to the dead, to animate statues, and to command the services of their gods by the mere utterance of their names as words of power. The columns of hieroglyphics with which the walls of the tombs were often covered, and the figures of the gods, painted or sculptured upon stelæ or sarcophagi, would still further impress the barbarian folk who always regard the written letter and those who understand it with great awe. The following story from Mas'ûdî 1 will illustrate the views which the Arabs p. 22 held concerning the inscriptions and figures of gods in the temples of Egypt. It seems that when the army of Pharaoh had been drowned in the Red Sea, the women and slaves feared lest they should be attacked by the kings of Syria and the West; in this difficulty they elected a woman called Dalûkah as their queen, because she was wise and prudent and skilled in magic. Dalûkah's first act was to surround all Egypt with a wall, which she guarded by men who were stationed along it at short intervals, her object being as much to protect her son, who was addicted to the chase, from the attacks of wild beasts as Egypt from invasion by nomad tribes; besides this she placed round the enclosure figures of crocodiles and other formidable animals. During the course of her reign of thirty years she filled Egypt with her temples and with figures of animals; she also made figures of men in the form of the dwellers in the countries round about Egypt, and in Syria, and in the West, and of the beasts which they rode. In the temples she collected all the secrets of nature and all the attracting or repelling powers which were contained in minerals, plants, and animals. She performed her sorceries at the moment in the revolution of the celestial bodies when they would be amenable to a higher power. And it came to pass that if an army set out from any part of Arabia or Syria to attack Egypt, the queen made the figures of its soldiers and of the animals p. 23 which they were riding to disappear beneath the ground, and the same fate immediately overtook the living creatures which they represented, wherever they might be on their journey, and the destruction of the figures on sculptures entailed the destruction of the hostile host. In brief, the large figures of the gods which were sculptured or painted on the walls, and the hieroglyphic inscriptions which accompanied them, were considered by those who could neither understand nor read them to be nothing more nor less than magical figures and formulæ which were intended to serve as talismans. The historian Mas'ûdî mentions 1 an instance of the powers of working magic possessed by a certain Jew, which proves that the magical practices of the Egyptians had passed eastwards and had found a congenial home among the Jews who lived in and about Babylon. This man was a native of the village of Zurârah in the district of Kûfa, and he employed his time in working magic. In the Mosque at Kûfa, and in the presence of Walîd ibn Ukbah, he raised up several apparitions, and made a king of huge stature, who was mounted upon a horse, gallop about in the courtyard of the Mosque. He then transformed himself into a camel and walked upon a rope; and made the phantom of an ass to pass through his body; and p. 24 finally having slain a man, he cut off the head and removed it from the trunk, and then by passing his sword over the two parts, they united and the man came alive again. This last act recalls the joining of the head of the dead goose to its body and the coming back of the bird to life which has been described above. We have now to describe briefly the principal means upon which the Egyptians relied for working magic, that is to say, magical stones or amulets, magical figures, magical pictures and formulæ, magical names, magical ceremonies, etc., and such portions of the Book of the Dead as bear upon these subjects generally. Footnotes 1:1 The series referred to is Books on Egypt and Chaldaea, published by Kegan Paul. Budge wrote several volumes in the series, including the first, mentioned here, Egyptian Religion.--THE PUBLISHER 4:1 Acts vii. 5:1 Exodus vii. Two of Moses' opponents were called "Jannes" and "Jambres" (See 2 Timothy iii. 5:2 That Moses' rod or serpent should swallow up the rods or serpents of the Egyptians is, of course, to be expected, just as his magical powers are declared to be superior to those of the Egyptians. 5:3 An interesting paper on the use of the rod by the Egyptians and Hebrews was published by Chabas in Annales du Musée Guimet, tom. 6:1 For details, see Chapter III. (Magical Figures). 7:1 Exodus xiv. 7:2 See Erman, Die Märchen des Papyrus Westcar, Berlin, 1890. 7:3 He was the chief kher heb, i.e., the head of the priests who officiated in funeral ceremonies, and read the service from a book. 15:1 See Chapter VI. (Magical Ceremonies). 16:1 Chapters XXX., LXIV., CXXXVII. See my Chapters of Coming Forth by Day (text), pp. 97, 141, 309. 21:1 Les Prairies d'Or (ed. by B. de Meynard and P. de Courteille), Paris, 1863, tom. ii. p. 398 f. 23:1 Les Prairies d'Or (ed. B. de Meynard), Paris, 1865, tom. CHAPTER II. - MAGICAL STONES OR AMULETS. "AMULET" is a name given to a class of objects and ornaments, and articles of dress and wearing apparel, made of various substances which were employed by the Egyptians, and later by other nations, to protect the human body, either living or dead, from baleful influences, and from the attacks of visible and invisible foes. The word "amulet" is derived from an Arabic root meaning "to bear, to carry," hence "amulet" is "something which is carried or worn," and the name is applied broadly to any kind of talisman or ornament to which supernatural powers are ascribed. It is not clear whether the amulet was intended first of all to protect the living or the dead body, but it seems that it was originally worn to guard its owner from savage animals and from serpents. As time went on the development of religious ideas and beliefs progressed, and as a result new amulets representing new views were invented; and the objects which were able to protect the living were made, by an easy transition p. 26 in the minds of those who wore them, to protect the dead. Moreover, as the preservation of the corruptible body, with the number of its members complete and intact, was of the most vital importance for the life of the spiritual and incorruptible body which was believed to spring therefrom, under the influence of the new beliefs the dead body became a veritable storehouse of amulets. Each member was placed under the specific protection of some amulet, and a number of objects which were believed to protect the body generally from serpents, worms, mildew, decay and putrefaction were laid with a lavish hand in, and upon, and about it, and between the bandages with which it was swathed. When men in Egypt began to lay amulets on their dead cannot be said, and it is equally impossible to say when the belief in the efficacy of such and such an amulet sprang into being; it seems clear, however, that certain amulets represent beliefs and superstitions so old that even the Egyptians were, at times, doubtful about their origin and meaning. Amulets are of two kinds: (1) those which are inscribed with magical formulæ, and (2) those which are not. In the earliest times formulæ or prayers were recited over the amulets that were worn by the living or placed on the dead by priests or men set apart to perform religious services by the community; but it was not in the power of every man to employ them, and at a comparatively early date words of magical p. 27 power and prayers were cut upon the amulets, which thus became possessed of a twofold power, that is to say, the power which was thought to be inherent in the substance of which the amulet was made, and that which lay in the words inscribed upon it. The earliest name for the formulæ found upon amulets is hekau, and it was so necessary for the deceased to be provided with these hekau, or "words of power," that in the XVIth Century B.C., and probably more than a thousand years earlier, a special section 1 was inserted in the Book of the Dead with the object of causing them to come to him from whatever place they were in, "swifter than greyhounds and quicker than light." The earliest Egyptian amulets known are pieces of green schist, of various shapes, animal. and otherwise, which were laid upon the breast of the deceased; these are found in large numbers in the pre-historic or predynastic graves at several places in Egypt. It is most unlikely that they were made by the aboriginal inhabitants of Egypt, for, notwithstanding the various conjectures which have been made as to their object and use, it is pretty certain that, as M. J. de Morgan said, 2 they "belong to the cult." According to this writer their use was exceedingly widespread until the end of the neolithic period, but with the advent of the p. 28 people whom we call Egyptians they become very rare. In the subsequent period the animal forms disappear, and their place is taken by plaques of schist, rectangular in shape, upon which are inscribed, in rough outline, figures of animals, etc. The theory that these objects were intended as whetstones, or as slabs upon which to rub down paint, will not hold, for the reasons which M. J. de Morgan has given. Moreover, in the green stone scarab which was laid upon the breast 14 of the deceased in dynastic times, we probably have a survival of the green schist amulet of predynastic times in Egypt, both as regards the object with which it was made and the material. But the custom of writing hekau, or words of power, upon papyrus is almost as old as that of writing them upon stone, and we see from the inscription on the walls of the corridors and chambers of the pyramid of Unas, king of Egypt about B.C. 3300, that a "book with words of magical power" was buried with him. 1 Elsewhere 2 we are told that the book which Teta, king of Egypt about B.C. 3266, had with him "hath effect upon the heart of the gods"; and there is no doubt that the object of every religious text ever written on tomb, stele, amulet, coffin, papyrus, etc., was to bring the gods under the power of the deceased, so that he might be able to compel them to do his will. THE AMULET OF THE HEART, The heart was not only the seat of the power of life, but also the source of both good and evil thoughts; and it sometimes typified the conscience. It was guarded after death with special care, and was mummified separately, and then, with the lungs, was preserved in a jar which was placed under the protection of the god Tuamutef. Its preservation was considered to be of such importance that a text 1 was introduced into the Book of the Dead at an early period, with the view of providing the deceased with a heart in the place of that which had been removed in the process of mummification. The text reads:-"May my heart be with me in the House of Hearts! May my breast 2 be with me in the House of Hearts! May my heart be with me, and may it rest there, or I shall not eat of the cakes of Osiris on the eastern side of the Lake of Flowers, neither shall I have a boat wherein to go down the Nile, nor another wherein to go up, nor shall I be able to sail down the Nile with thee. May my mouth [be given] to me that I may speak therewith, and my two legs to walk therewith, and my two hands and arms to overthrow my foe. May the doors of heaven be opened unto me; may Seb, the prince of the gods, open wide his p. 30 two jaws unto me; may he open my two eyes which are blindfolded; may he cause me to stretch apart my two legs which are bound together; and may Anpu (Anubis) make my thighs to be firm so that I may stand upon them. May the goddess Sekhet make me to rise so that I may ascend into heaven, and may that which I command in the House of the Ka of Ptah be done. I shall understand with my heart, I shall gain the mastery over my heart, I shall gain the mastery over my two hands, I shall gain the mastery over my legs, I shall have the power to do whatsoever my ka (i.e., double) pleaseth. My soul shall not be fettered to my body at the gates of the underworld, but I shall enter in and come forth in peace." When the deceased had uttered these words, it was believed that he would at once obtain the powers which he wished to possess in the next world; and when he had gained the mastery over his heart, the heart, the double, and the soul had the power to go where they wished and to do what they pleased. The mention of the god Ptah and of his consort Sekhet indicates that the Chapter was the work of the priests of Memphis, and that the ideas embodied in it are of great antiquity. According to the Papyrus of Nekhtu-Amen, the amulet of the heart, which is referred to in the above Chapter, was to be made of lapis-lazuli, and there is no doubt that this stone was believed to p. 31 possess certain qualities which were beneficial to those who wore it. It will also be remembered that, according to one tradition, 1 the text of the LXIVth Chapter of the Book of the Dead was found written in letters of lapis-lazuli in the reign of Hesep-ti, king of Egypt about B.C. 4300, and the way in which the fact is mentioned in the Rubric to the Chapter proves that special importance was attached to it. Nefer-uben-f, a priest, guarding his heart against the destroyer of hearts. (From Naville, Todtenbuch, vol. I. plate 39.) But although a heart might be given to a man by means of the above Chapter, it was necessary for the deceased to take the greatest care that it was not carried off from him by a monster, who was part man and part beast, and who went about seeking for hearts to carry away. To prevent such a calamity no less than seven Chapters of the Book of the Dead (Nos. XXVII., XXVIII., XXIX., XXIXA, XXX., XXXA, p. 32 and XXXB) were written. The XXVIIth Chapter was connected with a heart amulet made of a white, semi-transparent stone, and reads:-"Hail, ye who carry away hearts! Hail, ye who steal hearts, and who make the heart of a man to go through its transformations according to its deeds, let not what he hath done harm him before you! Homage to you, O ye lords of eternity, ye possessors of ever lastingness, take ye not this heart of Osiris 1 into your grasp, and cause ye not words of evil to spring up against it; for it is the heart of Osiris, and it belongeth unto him of many names, 2 the mighty one whose words are his limbs, and who sendeth forth his heart to dwell in his body. The heart of Osiris is triumphant, and it is made new before the gods: he hath gained power over it, and he hath not been judged according to what he hath done. He hath gotten power over his own members. His heart obeyeth him, he is the lord thereof, it is in his body, and it shall never fall away therefrom. I, Osiris, victorious in peace, and triumphant in the beautiful Amenta and on the mountain of eternity, bid thee [O heart] to be obedient unto me in the underworld." Another Chapter (XXIXB) was connected with a heart amulet made of carnelian, of which so many examples may be found in large museums; the text p. 33 reads: "I am the Bennu, 1 the soul of Râ, and the guide of the gods who are in the underworld. Their divine souls came forth upon earth to do the will of their doubles, let therefore the soul of the Osiris come forth to do the will of his double." The Bennu was also the soul of Osiris, and thus the amulet brought with it the protection of both Osiris and Râ. 16 But of all the Chapters which related to the heart, the most popular among the Egyptians was that which is commonly known as XXXB, and its importance from a religious point of view cannot be overstated. The antiquity of the Chapter is undoubted, for according to the Papyrus of Nu, 2 a document of the early part of the XVIIIth dynasty, it dates from the time of Hesep-ti, king of Egypt about B.C. 4300, and it seems that it formed a pendant or supplement to the LXIVth Chapter, which professed to give the substance of all the "Chapters of Coming Forth by Day" in a single Chapter. In the rubric to the longer version of the Chapter, given in the same papyrus, 3 Chapter XXXB is connected with Herutâtâf, the son of Khufu (Cheops), a man famed for wisdom, and it is there ordered that the words of it be recited over a hard, green stone scarab, which shall be laid in the breast of the deceased where the heart would ordinarily be; this amulet would then perform for him the "opening of the p. 34 mouth," 1 for the words of the Chapter would be indeed "words of power." From reciting the words of the Chapter over a scarab to engraving them upon it was but a step, and this step was taken as early as the IVth dynasty. The text is as follows:-"My heart, my mother; my heart, my mother! My heart whereby I came into being! May naught stand up to oppose me at [my] judgment; may there be no opposition to me in the presence of the sovereign princes; may there be no parting of thee from me in the presence of him that keepeth the Balance! Thou art my double (ka), the dweller in my body, the god Khnemu who knitteth and strengtheneth my limbs. Mayest thou come forth into the place of happiness whither we go. May the Shenit, who form the conditions of the lives of men, not make my name to stink. Let it be satisfactory unto us, and let the listening be satisfactory unto us, and let there be joy of heart unto us at the weighing of words. Let not that which is false be uttered against me before the great god, the lord of Amentet. Verily how great shalt thou be when thou risest in triumph." It was this Chapter which the deceased recited when he was in the Judgment Hall of Osiris, whilst his heart was being weighed in the Balance against the feather symbolic of right and truth. From certain papyri it seems as if the above words should, properly, p. 35 be said by the deceased when he is being weighed against his own heart, a conception which is quite different from that of the judgment of the heart before the gods. The scribe Nebsent being weighed in a balance against his heart in the presence of Osiris. (From the Papyrus of Nebseni, sheet 4.) THE AMULET OF THE SCARAB, From what has been said above it will be seen that the amulet of the heart, which was connected with the most important and most popular of the Chapters for protecting the heart, was directed to be made in the form of the scarab at a very early date. We can trace the ideas which the Egyptians held about this insect as far back as the time of the building of the Pyramids, 1 and there is no doubt that they represented beliefs which even at that early period were very old. The p. 36 Egyptian seems to have reasoned thus: since the physical heart is taken from the body before mummification, and the body has need of another to act as the source of life and movement in its new life, another must be put in its place. But a stone heart, whether made of lapis-lazuli or carnelian, is only a stone heart after all, and even though by means of prayers properly recited it prevents the physical heart from being carried off by "those who plunder hearts," it possesses nothing of itself which can be turned to account in giving new life and being to the body on which it lies. But the scarab or beetle itself possesses remarkable powers, and if a figure of the scarab be made, and the proper words of power be written upon it, not only protection of the dead physical heart, but also new life and existence will be given to him to whose body it is attached. Moreover, the scarab was the type and symbol of the god Khepera, the invisible power of creation which propelled the sun across the sky. The particular beetle chosen by the Egyptians to copy for amulets belongs to the family of dung-feeding Lamellicorns which live in tropical countries. The species are generally of a black hue, but amongst them are to be found some adorned with the richest metallic colours. A remarkable peculiarity exists in the structure and situation of the hind legs, which are placed so near the extremity of the body, and so far from each other, as to give the insect a most p. 37 extraordinary appearance when walking. This peculiar formation is, nevertheless, particularly serviceable to its possessors in rolling the balls of excrementitious matter in which they enclose their eggs. These balls are at first irregular and soft, but, by degrees, and during the process of rolling along, become rounded and harder; they are propelled by means of the hind legs. Sometimes these balls are an inch and a half or two inches in diameter, and in rolling them along the beetles stand almost upon their beads, with the heads turned from the balls. These manœuvres have for their object the burying of the balls in holes, which the insects have previously dug for their reception; and it is upon the dung thus deposited that the larvæ, when hatched, feed. It does not appear that these beetles have the ability to distinguish their own balls, as they will seize upon those belonging to another, in the case of their having lost their own; indeed, it is said that several of them occasionally assist in rolling the same ball. The males as well as the females assist in rolling the pellets. They fly during the hottest part of the day. 1 Among the ancients several curious views were held about the scarab, whether of the type scarabæus sacer or the ateuchus Ægyptiorium, 2 and Ælian, Porphyry, p. 38 and Horapollo declared that no female scarab existed. The last named writer stated that the scarab denoted "only begotten," because it was a creature self-produced, being unconceived by a female. He goes on to say that, having made a ball of dung, the beetle rolls it from east to west, and having dug a hole, he buries it in it for eight and twenty days; on the twenty-ninth day he opens the ball, and throws it into the water, and from it the scarabæi come forth. The fact that the scarab flies during the hottest part of the day made the insect to be identified with the sun, and the ball of eggs to be 18 compared to the sun itself. The unseen power of God, made manifest under the form of the god Khepera, caused the sun to roll across the sky, and the act of rolling gave to the scarab its name kheper, i.e., "he who rolls." The sun contained the germs of all life, and as the insect's ball contained the germs of the young scarabs it was identified also with the sun as a creature which produced life in a special way. Now, the god Khepera also represented inert but living matter, which was about to begin a course of existence, and at a very early period he was considered to be a god of the resurrection; and since the scarab was identified with him that insect became at once the symbol of the god and the type of the resurrection. But the dead human body, from one aspect, contained the germ of life, that is to say, the germ of the spiritual body, which was called into being p. 39 by means of the prayers that were recited and the ceremonies that were performed on the day of the funeral; from this point of view the insect's egg ball and the dead body were identical. Now, as the insect had given potential life to its eggs in the ball, so, it was thought, would a model of the scarab, itself the symbol of the god Khepera, also give potential life to the dead body upon which it was placed, always provided that the proper "words of power" were first said over it or written upon it. The idea of "life" appears to have attached itself to the scarab from time immemorial in Egypt and the Eastern Sûdân, for to this day the insect is dried, pounded, and mixed with water, and then drunk by women who believe it to be an unfailing specific for the production of large families. In ancient days when a man wished to drive away the effects of every kind of sorcery and incantations he might do so by cutting off the head and wings of a large beetle, which he boiled and laid in oil. The head and wings were then warmed up and steeped in the oil of the âpnent serpent, and when they had been once more boiled the man was to drink the mixture. 1 The amulet of the scarab has been found in Egypt in untold thousands, and the varieties are exceedingly numerous. They are made of green basalt, green p. 40 granite, limestone, green marble, blue paste, blue glass, purple, blue and green glazed porcelain, etc.; and the words of power are usually cut in outline on the base. In rare instances, the scarab has a human face or head, and sometimes the backs are inscribed with figures of the boat of Râ, of the Bennu bird, "the soul of Râ," and of the eye of Horus. The green stone scarabs are often set in gold, and have a band of gold across and The scribe Ani holding a necklace with pectoral, on which is a figure of the boat of Râ containing a scarab, or beetle, in the presence of Anubis, the god of the dead. (From the Papyrus of Ani, plate 15.) down the back where the wings join; sometimes the whole back is gilded, and sometimes the base is covered with a plate of gold upon which the words of power have been stamped or engraved. Occasionally the base of the scarab is made in the form of a heart, a fact which proves the closeness of the relationship which existed between the amulets of the heart and scarab. In late times, that is to say about B.C. 1200, p. 41 large funeral scarabs were set in pylon-shaped pectorals, made of porcelain of various colours, upon which the boat of the Sun was either traced in colours or worked in relief, and the scarab is placed so as to appear to be carried in the boat; on the left stands Isis and on the right Nephthys. 1 The oldest green stone funeral scarab known to me is in the British Museum (No. 29,224); it was found at Kûrna near Thebes and belongs to the period of the XIth dynasty, about B.C. 2600. The name of the man for whom it was made (he appears to have been an official of the Temple of Amen) was traced on it in light coloured paint which was afterwards varnished; there are no "words of power" on this interesting object. When once the custom of burying scarabs with the bodies of the dead became recognized, the habit of wearing them as ornaments by the living came into fashion, and as a result scarabs of almost every sort and kind may be found by the thousand in many collections, and it is probable that the number of varieties of them was only limited by the ability of those who manufactured them in ancient days to invent new sorts. The use of the scarab amulet passed into Western Asia and into several countries which lay on the Mediterranean, and those who wore it seem to have attached to it much the same idea as its early inventors, the p. 42 Egyptians. From a Greek magical papyrus translated by Goodwin 1 we may see that certain solemn ceremonies were performed over a scarab before it was worn, even in the period of the rule of the Greeks and Romans. Thus about the "ring of Horus" and the "ceremony of the beetle" we are told to take a beetle, sculptured as described below, and to place it on a paper table, and under the table there shall be a pure linen cloth; under it put some olive wood, and set on the middle of the table a small censer wherein myrrh and kyphi shall be offered. And have at hand a small vessel of chrysolite into which ointment of lilies, or myrrh, or cinnamon, shall be put, and take the ring and lay it in the ointment, having first made it pure and clean, and offer it up in the censer with kyphi and myrrh; leave the ring for three days, and take it out and put it in a safe place. At the celebration let there lie near at hand some pure loaves, and such fruits as are in season, and having made another sacrifice upon vine sticks, during the sacrifice take the ring out of the ointment, and anoint thyself with the unction from it. Thou shalt anoint thyself early in the morning, and turning towards the east shalt pronounce the words written below. The beetle shall be carved out of a precious emerald; bore it and pass a gold wire through it, and beneath the beetle carve the p. 43 holy Isis, and having consecrated it as above written, use it. The proper days for the celebration were the 7th, 9th, 10th, 12th, 14th, 16th, 21st, 24th, and 25th, from the beginning of the month; on other days abstain. The spell to be recited began, "I am Thoth," the inventor and founder of medicines and letters; "come to me, thou that art under the earth, rise up to me, thou great spirit." THE AMULET OF THE BUCKLE This amulet represents the buckle of the girdle of Isis, and is usually made of carnelian, red jasper, red glass, and of other substances of a red colour; it is sometimes made of gold, and of substances covered with gold. It is always associated with the CLVIth Chapter of the Book of the Dead, which is frequently inscribed upon it, and which reads:-"The blood of Isis, and the strength of Isis, and the words of power of Isis shall be mighty to act as powers to protect this great and divine being, and to guard him from him that would do unto him anything that he holdeth in abomination." But before the buckle was attached to the neck of the deceased, where the rubric ordered it to be placed, it had to be dipped in water in which ânkham flowers had been steeped; and when the words of the Chapter of the Buckle given above had been recited over it, p. 44 the amulet brought to the deceased the protection of the blood of Isis, and of her words of power. It will be remembered that she raised the dead body of Osiris by means of her words of power, and there is a legend to the effect that she smote the Sun-god Râ with severe sickness by the magical power which she possessed. Another object of the buckle was to give the deceased access to every place in the underworld, and to enable him to have "one hand towards heaven, and one hand towards earth." THE AMULET OF THE TET. This amulet probably represents the tree trunk in which the goddess Isis concealed the dead body of her husband, and the four cross-bars indicate the four cardinal points; it became a symbol of the highest religious importance to the Egyptians, and the setting up of the Tet at Busiris, which symbolized the reconstituting of the body of Osiris, was one of the most solemn of all the ceremonies performed in connexion with the worship of Osiris. The Tet represents neither the mason's table nor a Nilometer, as some have thought, It is always associated with the CLVth Chapter of the Book of the Dead, which reads:-"Rise up thou, O Osiris! Thou hast thy backbone, O Still-Heart! Thou hast the fastenings of thy neck and back, O StillHeart! Place thou thyself upon p. 45 The mummy of Ani the scribe, lying on a bier, attended by Isis, Nephthys, Anubis, the four children of Horus, the ushabti figure, his soul, the TET, etc. (From the Papyrus of Ani, plates 33, 34). thy base, I put water beneath thee, and I bring unto thee a Tet of gold that thou mayest rejoice therein." Like the buckle, the Tet had to be dipped in the water in which ânkham flowers had been steeped, and laid upon the neck of the deceased, to whom it gave the power to reconstitute the body and to become a perfect KHU (i.e., spirit) in the underworld. On coffins the right hand of the deceased grasps the buckle, and the left the Tet; both are made of wood, notwithstanding the fact that the rubric to the Chapter of the Te orders the Tet to be made of gold. THE AMULET OF THE PILLOW, This amulet is a model of the pillow which is found placed under the neck of the mummy in the coffin, and its object is to "lift up" and to protect the head of the deceased; it is usually made of hæmatite, and is inscribed with the text of the CLXVIth Chapter of the Book of the Dead, which reads:-"Thou art lifted up, O sick one that liest prostrate. They lift up thy head to the horizon, thou art raised up, and dost triumph by reason of what hath been done for thee. Ptah hath overthrown thine enemies, which was ordered to be done for thee. Thou art Horus, the son of Hathor, . who givest back the head after the slaughter. Thy head shall not be carried away from thee after [the slaughter], thy head shall never, never be carried away from thee." p. 48 THE AMULET OF THE VULTURE, This amulet was intended to cause the power of Isis as the "divine mother" to be a protection for the deceased, and was made of gold in the form of a vulture hovering in the air with outstretched wings and holding in each talon the symbol of "life" and was placed on the neck on the day of the funeral. With this amulet the CLVIIth Chapter of the Book of the Dead was associated, and it was ordered by the rubric to it to be recited over it; this text reads:-"Isis cometh and hovereth over the city, and she goeth about seeking the secret habitations of Horus as he emergeth from his papyrus swamps, and she raiseth up his shoulder which is in evil case. He is made one of the company in the divine boat, and the sovereignty of the whole world is decreed for him. He hath warred mightily, and he maketh his deeds to be remembered; he hath made the fear of him to exist and awe of him to have its being. His mother the mighty lady, protecteth him, and she hath transferred her power unto him." The first allusion is to the care which Isis shewed for Horus when she was bringing him up in the papyrus swamps, and the second to his combat with Set, whom he vanquished through the might of Isis. THE AMULET OF THE COLLAR OF GOLD, This amulet was intended to give the deceased power to free himself from his swathings; it is ordered by the rubric to the CLVIIIth Chapter of the Book of the Dead to be placed on his neck on the day of the funeral, and to be made of gold. The text of the Chapter reads:--"O my father, my brother, my mother Isis, I am unswathed, and I see. I am one of those who are unswathed and who see the god Seb." This amulet is very rare, and appears to have been the expression of beliefs which grew up in the period of the XXVIth dynasty, about B.C. 550. THE AMULET OF THE PAPYRUS SCEPTRE, This amulet was intended to give the deceased vigour and renewal of youth; it was made of mother-of-emerald, or of light green or blue porcelain, and, when the words of the CLIXth Chapter of the Book of the Dead had been recited over it, it was placed on his neck on the day of the funeral. In the XXVIth dynasty and later it seems as if the amulet represented the power of Isis, who derived it from her father, the husband of Renenet, the goddess of abundant harvests and food. At an earlier period, judging from the text of the CLXth Chapter, the amulet is put by the god p. 50 Thoth into the hands of the deceased, who says, "It is in sound state, and I am in sound state; it is not injured, and I am not injured; it is not worn away, and I am not worn away." [paragraph continues] THE AMULET OF THE SOUL, This amulet was made of gold inlaid with precious stones in the form of a human-headed hawk, and, when the words of the LXXXIXth Chapter of the Book of the Dead had been recited over it, it was directed by the rubric to the Chapter to be placed upon the breast of the deceased. The object of the amulet is apparent from the text in which the deceased is made to say, "Hail, thou god Anniu! Hail, thou god Pehrer, who dwellest in thy hall! Grant thou that my soul may come unto me from wheresoever it may be. If it would tarry, then let my soul be brought unto me from wheresoever it may be. Let me have possession of my soul and of my spirit, and let me be true of voice with them wheresoever they may be. Hail, ye gods, who tow along the boat of the lord of millions of years, who bring it above the underworld, and who make it to travel over Nut, who make souls to enter into their spiritual bodies, . grant that the soul of the Osiris 1 p. 51 "may come forth before the gods, and that it may be true of voice with you in the east of the sky, and follow unto the place where it was yesterday, and enjoy twofold peace in Amentet. May it look upon its natural body, may it rest upon its spiritual body, and may its body neither perish nor suffer corruption for ever!" Thus the amulet of the soul was intended to enable the soul both to unite with the mummified body, and to be with its spirit (khu) and spiritual body at will. THE AMULET OF THE LADDER In tombs of the Ancient and Middle Empires small objects of wood and other substances in the form of ladders have often been found, but the signification of them is not always apparent. From the texts inscribed upon the walls of the corridors and chambers of the pyramids of Unas, Teta, Pepi, and other early kings, it is clear that the primitive Egyptians believed that the floor of heaven, which also formed the sky of this world, was made of an immense plate of iron, rectangular in shape, the four corners of which rested upon four pillars which served to mark the cardinal points. On this plate of iron lived the gods and the blessed dead, and it was the aim of every good Egyptian to go there after death. At certain sacred spots the edge of p. 52 the plate was so near the tops of the mountains that the deceased might easily clamber on to it and so obtain admission into heaven, but at others the distance between it and the earth was so great that he needed help to reach it. There existed a belief that Osiris himself experienced some difficulty of getting up to the iron plate, and that it was only by means of the ladder which his father Râ provided that he at length ascended into heaven. On one side of the ladder stood Râ, and on the other stood Horus, 1 the son of Isis, and each god assisted Osiris to mount it. Originally the two guardians of the ladder were Horus the Elder and Set, and there are several references in the early texts to the help 24 which they rendered to the deceased, who was, of course, identified with the god Osiris. But, with a view either of reminding these gods of their supposed duty, or of compelling them to do it, the model of a ladder was often placed on or near the dead body in the tomb, and a special composition was prepared which had the effect of making the ladder become the means of the ascent of the deceased into heaven. Thus in the text written for Pepi 2 the deceased is made to address the ladder in these words: "Homage to thee, O divine Ladder! Homage to thee, O Ladder of Set! Stand thou upright, O divine Ladder! Stand thou upright, O Ladder of Set! Stand thou upright, O Ladder of Horus, whereby Osiris p. 53 came forth into heaven when he made use of his magical power upon Râ. For Pepi is thy son, and Pepi is Horus, and thou hast given birth unto Pepi even as thou hast given birth unto the god who is the lord of the Ladder (i.e., Horus); and thou shalt give unto Pepi the Ladder of the god (i.e., Horus), thou shalt give unto him the Ladder of the god Set whereby this Pepi shall come forth into heaven when he shall have made use of his magical power upon Râ. O 'thou god of those whose doubles (kau) pass onwards, (when the Eye of Horus soareth upon the wing of 'Thoth on the east side of the divine Ladder (or Ladder of God), O men whose bodies [would go] into heaven, Pepi is the Eye of Horus, and when the 'Eye turneth itself to any place where he is, Pepi goeth side by side with the Eye of Horus, and O ye who are the brethren of the gods, rejoice ye that Pepi journeyeth among you. And the brethren of Pepi who axe the gods shall be glad when they meet Pepi, even as Horus is glad when he meeteth his Eye. He hath placed his Eye before his father Seb, and every god and every spirit stretcheth out his hand towards Pepi when he cometh forth into heaven from the Ladder. Pepi hath need neither to 'plough the earth,' nor to 'collect the offering'; and he hath (need neither to go to the Hall which is in Annu (Heliopolis), nor to the Hall of the Morning which is in Annu; for that which he seeth and that which he p. 54 heareth shall feed him and nourish him when he appeareth in heaven from the Ladder. Pepi riseth like the uraeus on the forehead of Set, and every god and every spirit stretcheth out his hand to Pepi on the Ladder. Pepi hath gathered together his bones, be hath collected his flesh, and he hath gone quickly into heaven by means of the two fingers 1 of the god of the Ladder (i.e., Horus). Elsewhere 2 the gods Khonsu, Sept, etc., are invoked to bring the ladder to Pepi, and the ladder itself is adjured to come with its name, and in another place 3 we read, Homage to thee, O thou Ladder that supportest the golden vase of the Spirits of Pe and the Spirits of Nekhen, stretch out thy hand to this Pepi, and let him take his seat between the two great gods who (care in the place of this Pepi; take him by the hand and lead him towards Sekhet-Hetep (i.e., the Elysian Fields), and let him take his seat among the stars which are in the sky." In the Theban Recension of the Book of the Dead the importance of the ladder is also seen, for in Chapter CXLIX. 4 the deceased says, "I set up a Ladder among the gods, and I am a divine being among them"; and in Chapter CLIII. he says, "The p. 55 [paragraph continues] Osiris Nu shall come forth upon your Ladder which Râ hath made for him, and Horus and Set shall grasp him firmly by the hand." Finally, when the custom of placing a model of the ladder in the tomb fell into disuse, the priests provided for the necessity of the dead by painting a ladder on the papyri that were inscribed with the texts from the Book of the Dead and were buried with them. THE AMULET OF THE TWO FINGERS, This amulet is intended to represent the two fingers, index and medius, which the god Horus employed in helping his father Osiris up the ladder 2 into heaven, as has been described above; it is found in the interior of mummies and is usually made of obsidian or hæmatite. THE AMULET OF THE EYE OF HORUS, The Eye of Horus amulet, or Utchat, is one of the commonest of all, and its use seems to have been universal at all periods. It was made of gold, silver, granite, hæmatite, carnelian, lapis-lazuli, porcelain, wood, etc., although the rubric of a late Chapter of the Book of the Dead 3 directs that the amulet p. 56 should be made either of lapis-lazuli or of mak stone. The Utchat is of two kinds, one facing to the left and the other to the right, and together they represent the two eyes of Horus, one of which, according to an ancient text, was white and the other black; from another point of view one Utchat represents the Sun and the other the Moon, or Râ and Osiris respectively. But speaking generally, when the Egyptians wore the Utchat as an amulet they intended it to bring to them the blessings of strength, vigour, protection, safety, good health, and the like, and they had in their minds the Eye of Horus, probably the white one, or the Sun. In religious texts the expression meh Utchat, i.e., the "filling of the Utchat," is often used, and from many considerations it is clear that we must understand it to refer to the Sun at the summer solstice; thus the amulet seems to have been intended to bring to its wearer strength and health similar to that of the Sun at the season of the year when it is most powerful. In the CLXVIIth Chapter of the Book of the Dead the deceased is made to say, "The god Thoth hath brought the Utchat, and he hath made it to rest after it departed, O Râ. It was grievously afflicted by the storm, but Thoth made it to rest after it departed out of the storm. I am sound, and it is sound; I am sound, and it is sound; and Nebseni, the lord of piety, is sound." To obtain the full benefit of the Utchat amulet for the deceased it was obligatory to p. 57 make one in lapis-lazuli and to plate it with gold, and then to offer to it offerings at the summer solstice; another had then to be made of jasper and, if after the specified Chapter (CXL.) had been recited over it, it was laid on any part of the body of the deceased, he would become a god and take his place in the boat of Râ. At this solstice twelve altars 1 had to be lighted, four for Râ-Temu, four for the Utchat, and four for the other gods who had been mentioned in the Chapter. An interesting example of the use of the utchat occurs in a Greek spell for the discovery of a thief written as late as the IVth century of our era. 2 In it we are told to "take the herb khelkbei and bugloss, press out the juice and burn the crushed leaves and mix the ashes with the juice. Anoint and write upon a wall Khoô with these materials. And take a common piece of wood, and cut a hammer out of it, and strike with it upon the ear, pronouncing this spell:--'I adjure thee by the holy names, render up the thief, who has carried away such [and such] a thing Khalkhak, Khalkoum, Khiam, Khar, Khroum, Zbar, Bêri, Zbarkom, Khrê, Kariôb, Pharibou, and by the terrible names aeennnιιιιooooouuuuuuwwwwwww {Greek aeehhhiiiiooooouuuuuuwwwwwww}'" 3 Following these words we have a picture of the utchat p. 58 with an arrangement of certain vowels on each side of it thus: w uu ιιιι nnnnn eeeeee aaaaaaa {Greek w uu iiii hhhhh eeeeee aaaaaaa} a ee nnn ιιιι nnnnn eeeeee aaaaaaa {Greek a ee hhh iiii hhhhh eeeeee aaaaaaa} The spell continues, "Render up the thief who has stolen such [and such] a thing: as long as I strike the ear with this hammer, let the eye of the thief be smitten and inflamed until it betrays him.' Saying these words strike with the hammer." THE AMULET OF "LIFE," The object which is represented by this amulet is unknown, and of all the suggestions which have been made concerning it none is more unlikely than that which would give it a phallic origin. Whatever it may represent, it certainly symbolizes "life"; every god carries it, and it seems, even in the earliest times, to be a conventional representation of some object which in the remotest period had been used as an . amulet. In the Papyrus of Ani (2nd edit., plate 2) the Ânkh rises from the Tet, and the arms which project from it support the disk of the sun as here seen. This amulet is made of various substances, and was chiefly employed as a pendant of a necklace. THE AMULET NEFER, This amulet signifies "happiness, good luck," etc., and represents a musical instrument; it was made of carnelian, red stone, red porcelain, and the like, and was a very favourite form for the pendants of necklaces and strings of beads. THE AMULET OF THE SERPENT'S HEAD, This amulet was placed on the dead body to keep it from being bitten by snakes in the underworld or tomb. It is made of red stone, red jasper, red paste, and carnelian. As the goddess Isis is often typified by a serpent, and red is a colour peculiar to her, it seems as if the idea underlying the use of this amulet was to vanquish the snakes in the tomb by means of the power of the great snake-goddess Isis. This power had been transferred to it by means of the words of the XXXIVth Chapter of the Book of the Dead, which are often inscribed upon it. The text reads: "O Serpent! I am the flame which shineth upon the Opener of hundreds of thousands of years, and the standard of the god Tenpu," or as others say, "the standard of young plants and flowers. Depart ye from me, for I am the divine Lynx." Some p. 60 have thought that the snake's head represents the serpent which surmounts the ram's head on the urhekau instrument used in performing the ceremony of "Opening the mouth." The Kher-heb priest touching the statue of the deceased with the urhekau instrument to effect the "opening of the mouth." (From the Papyrus of Ani, plate 15) THE AMULET OF THE MENAT, This amulet was in use in Egypt as early as the VIth dynasty, and it was worn or held or carried with the sistrum by gods, kings, priests, priestesses, etc.; usually it is held in the hand, but it is often worn on the neck. Its object was to bring joy and health to the wearer, and it was believed to possess magical properties; it represented nutrition 2 and p. 61 strength, and the might of the male and female organs of generation, mystically considered, was supposed to be united therein. The amulet is made in bronze, stone, porcelain, and other substances, and when laid upon the body of the dead brought to it the power of life and reproduction. THE AMULET OF THE SAM, This amulet is probably intended to represent an organ of the human body, and its use is very ancient; it is made of lapis-lazuli and other hard stone substances, and in the late period is often found in the swathings of mummies. Its primary meaning is "union," and refers to animal pleasure. THE AMULET OF THE SHEN, This amulet is intended to represent the sun's orbit, and it became the symbol of an undefined period of time, i.e., eternity; it was laid upon the body of the dead with the view of giving to it life which should endure as long as the sun revolved in its orbit in the heavens. In the picture of the mummy chamber 1 the goddesses Isis and Nephthys are seen kneeling and resting their hands on shen. Figures of the shen were p. 62 painted upon stelæ, coffins, etc.; as an amulet it is commonly made of lapis-lazuli or carnelian. The amulet of the cartouche meaning of has been supposed to be nothing more than shen elongated, but it probably refers to the ordinary THE AMULET OF THE STEPS, This amulet seems to have two meanings: to lift up to heaven, and the throne of Osiris. According to one legend, when the god Shu wished to lift up the goddess Nut from the embrace of the god Seb, so that her body, supported by her stretched-out arms and legs, might form the sky, he found that he was not tall enough to do so; in this difficulty he made use of a flight of steps, and having mounted to the top of these he found himself able to perform his work. In the fourth section of the Elysian Fields 1 three such flights of steps are depicted. In the XXIInd Chapter of the Book of the Dead the deceased prays that he "may have a portion with him who is on the top of the steps," i.e., Osiris, and in funeral vignettes this god is seen seated upon the top of a flight of steps and holding his usual symbols of sovereignty and dominion. The amulet of the Steps is usually made of green or blue glazed porcelain. THE AMULET OF THE FROG, This amulet is typical of teeming life and of the resurrection. The frog-headed goddess Heqt, the wife of Khnemu, was associated with the resurrection, and this amulet, when laid upon the body of the dead, was intended to transfer to it her power. The frog is often represented on the upper part of the Greek and Roman terra-cotta lamps which are found in Egypt, and on one of them written in Greek is the legend, "I am the resurrection." 1 The amulets described above are those which are most commonly found in the tombs and on mummies, but a few others are also known, e.g., the White crown of the South, horizon, or place where the sun rises, the Red crown of the North, an angle, typifying protection, the the horns, disk, and plumes, or the plummet, etc. Besides these, any ring, or pendant, or ornament, or any object whatsoever, upon which was inscribed the name of a god or his emblem, or picture, became an amulet with protective powers; and it seems that these powers remained active as long as the substance lasted and as long as the name, or emblem, or picture, was not p. 64 erased from it. The use of amulets was common in Egypt from the earliest times to the Roman Period, and when the Egyptians embraced Christianity, they, in common with the Gnostics and semi-Christian sects, imported into their new faith many of the views and beliefs which their so-called heathen ancestors had held, and with them the use of the names of ancient Egyptian gods, and goddesses, and demons, and formulæ, which they employed in much the same way as they were employed in the days of old. Footnotes 27:1 I.e., Chapter XXIV., which is entitled, "The Chapter of bringing words of power unto Osiris in the underworld." 27:2 Ethnographie Prehistorique, p. 144. 28:1 Unas, ed. Maspero, line 584. 28:2 Teta, ed. Maspero, line 351. 29:1 Chapter XXVI., entitled, "The Chapter of giving a heart to the deceased." 29:2 Literally, "pericardium." 31:1 See Chapters of Coming Forth by Day (translation, p. 119). 32:1 I.e., the deceased who was identified with Osiris, the god and judge of the dead. 33:1 The Bennu bird is usually identified with the phoenix. 33:3 See sheet 21. 34:1 See Chapter VI. (Magical Ceremonies). 35:1 King Teta is said to "live like the scarab" (Teta, line 89); and in it is said, "Pepi is the son of the Scarab which is born in Hetepet under the hair of the northern Iusâas" (Pepi, line 422). 37:1 See J. O. Westwood, Introduction to the Modern Classification of Insects, London, 1839, vol. i. p. 204 ff. 37:2 See my Mummy, p. 233. 39:1 See Joachim, Das älteste Buch über Heilkunde, Berlin, 1800, p. 160. 41:1 have given a summary of the chief varieties of the funeral scarab in my Papyrus of Ani, London, 1895, p. 262. 42:1 Fragment of a Græco-Egyptian Work upon Magic (Publications of the Cambridge Antiquarian Society, 1852). 50:1 I.e., the deceased, who is identified with the god Osiris. 52:1 Unas, line 579. 52:2 Line 192 f. 54:1 Compare, "Give thou to Pepi these two fingers which thou hast given to Nefert, the daughter of the great god, as messengers from heaven to earth" (Pepi, line 422). 54:2 Pepi, line 200. 54:3 Pepi, line 471. 54:4 See my Chapters of Coming Forth by Day, translation, p. 270. 55:1 See the Papyrus of Ani, 2nd edition, pl. 22. 55:2 See Pepi, line 196. 57:1 One for each month of the year. 57:2 Kenyon, Catalogue of Greek Papyri, p. 61. 57:3 The seven vowels were supposed in the Gnostic system to contain all the names of God, and were, therefore, most powerful when used as a spell. 58:1 See Goodwin, Fragment of a Græco-Egyptian work upon Magic, p. 7. 60:1 See the description of this ceremony in Chapter VI. 60:2 Menat is connected with the root from which the word for "nurse" (menât) is derived; see the article by Lefébure, "Le Menat et le Nom de l'Eunuque" in Proc. Soc. Bibl. Arch., 1891, p. 333 f. 61:1 See Papyrus of Ani, 2nd edit, plates 33, 31. 62:1 See Papyrus of Ani, 2nd edit., plate 35. 63:1 See Lanzone, Dizionario, p. 853. CHAPTER III. - MAGICAL FIGURES. IT has been said above that the name or the emblem or the picture of a god or demon could become an amulet with power to protect him that wore it, and that such power lasted as long as the substance of which it was made lasted, if the name, or emblem, or picture was not erased from it. But the Egyptians went a step further than this, and they believed that it was possible to transmit to the figure of any man, or woman, or animal, or living creature, the soul of the being which it represented, and its qualities and attributes. The statue of a god in a temple contained the spirit of the god which it represented, and from time immemorial the people of Egypt believed that every statue and every figure possessed an indwelling spirit. When the Christianized Egyptians made their attacks on the "idols of the heathen" they proved that they possessed this belief, for they always endeavoured to throw down the statues of the gods of p. 66 the Greeks and Romans, knowing that if they were once shattered the spirits which dwelt in them would have no place wherein to dwell, and would thereby be rendered homeless and powerless. It will be remembered that it is stated in the Apocryphal Gospels that when the Virgin Mary and her Son arrived in Egypt there "was a movement and quaking throughout all the land, and all the idols fell down from their pedestals and were broken in pieces." Then all the priests and nobles went to a certain priest with whom "a devil used to speak from out of the idol," and they asked him the meaning of these things; and when he had explained to them that the footstep of the son of the "secret and hidden god" had fallen upon the land of Egypt, they accepted his counsel and made a figure of this god. The Egyptians acknowledged that the new god was greater than all their gods together, and they were quite prepared to set up a statue of him because they believed that in so doing they would compel at least a portion of the spirit of the "secret and hidden god" to come and dwell in it. In the following pages we shall endeavour to describe the principal uses which the Egyptians made of the figures of gods, and men, and beasts, to which magical powers had been imparted by means of the performance of certain symbolic ceremonies and the recital of certain words of power; and how they could be employed to do both good and evil. One of the earliest instances of the use of a magical figure is related in the Westcar Papyrus, 1 where we read that Prince Khâf-Râ told Khufu (Cheops) a story of an event which had happened in the time of Neb-ka or Neb-kau-Ed, a king of the IIIrd dynasty, who reigned about B.C. 3830. It seems that this king once paid a visit to one of his high officials called Âba-aner, whose wife fell violently in love with one of the soldiers in the royal train. This lady sent her tirewoman to him with the gift of a chest of clothes, and apparently she made known to him her mistress's desire, for he returned with her to Âba-aner's house. There he saw the wife and made an appointment to meet her in a little house which was situated on her husband's estate, and she gave instructions to one of the stewards of Âba-aner to prepare it for the arrival of herself and her lover. When all had been made ready she went to the house and stayed there the whole day drinking and making love with the man until sunset; and when the evening had come he rose up and went down to the river and the tirewoman bathed him in the water thereof. But the steward, who had made ready the house, declared that he must make the matter known unto his master, and on the following morning as soon as it was light, he went to Âba-aner and related to him everything which had happened. The official made no answer to his p. 68 servant's report, but ordered him to bring him certain materials and his box made of ebony and precious metal. Out of the box he took a quantity of wax, which was, no doubt, kept there for purposes similar to that to which a portion of it was now to be put, and made a model of a crocodile seven spans long, and then reciting certain magical words over it, he said, "When the man cometh down to bathe in my waters seize thou him." Then, turning to the steward, he gave the wax crocodile to him and said, "When the man, according to his daily wont, cometh down to wash in the water thou shalt cast the crocodile in after him"; and the steward having taken the wax crocodile from his master went his way. And again the wife of Âba-aner ordered the steward who had charge of the estate to make ready the house which was in the garden, "for," she said, "behold, I am coming to pass some time therein." So the house was made ready and provided with all good things, and she came with the man and passed some time with him there. Now when the evening was come the man went down to the water to wash according to his daily wont, and the steward went down after him and threw into the water the wax crocodile, which straightway turned into a living crocodile seven cubits (i.e., about twelve feet) in length, and seized upon the man and dragged him down in the water. Meanwhile Âba-aner tarried with his king Neb-kau-Râ for seven days, and the man remained in the depths of the water and had no air to breathe. And on the seventh day Âba-aner the kher heb 1 went out with the king for a walk, and invited His Majesty to come and see for himself a wonderful thing which had happened to a man in his own days; so the king went with him. When they had come to the water Âba-aner adjured the crocodile, saying, "Bring hither the man," and the crocodile came out of the water bringing the man with him. And when the king remarked that the crocodile was a horrid looking monster, Âba-aner stooped down and took it up into his hand, when it straightway became a waxen crocodile as it was before. After these things Âba-aner related to the king what had happened between his wife and the man whom the crocodile had brought up out of the water, whereupon the king said to the crocodile, "Take that which is thine and begone"; and immediately the crocodile seized the man and sprang into the water with him, and disappeared in its depths. And by the royal command Âba-aner's wife was seized, and having been led to the north side of the palace was burnt, and her ashes were cast into the stream. Here then we have already in the IIIrd dynasty the existence of a belief that a wax crocodile, over which certain words p. 70 had been said, could change itself into a living reptile at pleasure, and that a man could be made by the same means to live at the bottom of a stream for seven days without air. We may also notice that the great priestly official, the kher heb, was so much in the habit of performing such acts of magic that he kept in a room a box of materials and instruments always ready for the purpose; and, apparently, neither himself, nor his king, nor his servant, thought the working of magic inconsistent with his high religious office. But at the time when Âba-aner was working magic by means of wax figures, probably to the harm and injury of his enemies, the priests were making provision for the happiness and well-being of the dead also by means of figures made of various substances. According to one very early belief the dead made their way to a region called Sekhet-Aaru, where they led a life which was not very different from that which they had led upon earth. From the pictures of this place which are painted on coffins of the XIth dynasty, we see that it was surrounded by streams of water, and that it was intersected by canals, and that, in fact, it was very much like an ordinary well-kept estate in the Delta. The beings who lived in this place, however, had the same wants as human beings, that is to say, they needed both food and drink, or bread-cakes and ale. The existence of bread and ale presupposed the existence of wheat and barley, and p. 71 the production of these presupposed the tilling of the ground and the work of agricultural labourers. But the Egyptian had no wish to continue the labours of ploughing and reaping and preparing the ground for the new crops in the world beyond the grave, therefore he endeavoured to avoid this by getting the work done vicariously. If words of power said over a figure could make it to do evil, similarly words of power said over a figure could make it to do good. At first a formula 1 was composed, the recital of which was supposed to relieve the deceased from the necessity of doing any work whatsoever, and when the deceased himself had said, "I lift up the hand of the man who is inactive. I have come from the city of Unnu (Hermopolis). I am the divine Soul which liveth, and I lead with me the hearts of the apes," his existence was thought to be without toil. But, since the inhabitants of Sekhet-Aaru needed food and drink, provision must be made for their production, and the necessary labours of the field must, in some manner, be performed. To meet the difficulty a small stone figure of the deceased was buried with him, but before it was laid in the tomb the priests 34 recited over it the words of power which would cause it to do for the deceased whatever work he might be adjudged to perform in the kingdom of Osiris, Later, these words were inscribed upon the figure in hieroglyphics, and later still the figure was p. 72 , and flail , such as were employed provided with representations of the rope basket, and plough by the Egyptian labourer in carrying field produce, and in ploughing, and in threshing grain. The formula 1 or words of power which were inscribed on such figures varied at different periods, but one of the oldest, which was in use in the XVIIIth dynasty, makes the deceased say to the figure, which was called "Shabti":-"O thou Shabti figure of the scribe Nebseni, if I be called, or if I be adjudged to do any work whatsoever of the labours which are to be done in the underworld by a man in his turn--behold, any obstacles (or opposition) to thee will be done away with there--let the judgment fall upon thee instead of upon me always, in the matter of sowing the fields, of filling the water-courses with water, and of bringing the sands from the east to the west." After these words comes the answer by the figure, "Verily I am" here, and [will do] whatsoever thou biddest me to do." The Egyptians were most anxious to escape the labours of top-dressing 2 the land, and of sowing the seed, a work which had to be done by a man standing in water in the sun, and the toilsome task of working the shadûf, or instrument for raising water p. 73 from the Nile and turning it on to the land. In graves not one figure only is found, but several, and it is said that in the tomb of Seti I., king of Egypt about B.C. 1370, no less than seven hundred wooden ushabtiu inscribed with the VIth Chapter of the Book of the Dead, and covered with bitumen, were found. The use of the shabti figure continued unabated down to the Roman period, when boxes full of ill-shaped, uninscribed porcelain figures were buried in the tombs with the dead. The next instance worth mentioning of the use of magical figures we obtain from the official account of a conspiracy against Rameses III., king of Egypt about B.C. 1200. It seems that a number of high officials, the Overseer of the Treasury included, and certain scribes, conspired together against this king apparently with the view of dethroning him. They took into their counsels a number of the ladies attached to the court (some think they belonged to the harîm), and the chief abode of these ladies became the headquarters of the conspirators. One official was charged with "carrying abroad their words to their mothers and sisters who were there to stir up men and to incite malefactors to do wrong to their lord"; another was charged with aiding and abetting the conspiracy by making himself one with the ringleaders; another was charged with being cognizant of the whole matter, and with concealing his knowledge of it; another with p. 74 "giving ear to the conversation held by the men conspiring with the women of the Per-khent, and not bringing it forward against them," and so on. The conspiracy soon extended from Egypt to Ethiopia, and a military official of high rank in that country was drawn into it by his sister, who urged him to "Incite the men to commit crime, and do thou thyself come to do wrong to thy lord"; now the sister of this official was in the Per-khent, and so she was able to give her brother the latest information of the progress of the disaffection. Not content with endeavouring to dethrone the king by an uprising of both soldiers and civilians, Hui, a certain high official, who was the overseer of the [royal] cattle, bethought him of applying magic to help their evil designs, and with this object in view he went to some one who had access to the king's library, and he obtained from him a book containing formulæ of a magical nature, and directions for working magic. By means of this book he obtained "divine power," and he became able to cast spells upon folk. Having 35 gained possession of the book he next looked out for some place where he could carry on his magical work without interruption, and at length found one. Here he set to work to make figures of men in wax, and amulets inscribed with words of magical power which would provoke love, and these he succeeded in introducing into the royal palace by means of the official Athirmâ; and p. 75 it seems as if those who took them into the palace and those who received them were under the magical influence of Hui. It is probable that the love philtres were intended for the use of the ladies who were involved in the conspiracy, but as to the object of the wax figures there is no doubt, for they were intended to work harm to the king. Meanwhile Hui studied his magical work with great diligence, and he succeeded in finding efficacious means for carrying out all the "horrible things and all the wickednesses which his heart could imagine"; these means he employed in all seriousness, and at length committed great crimes which were the horror of every god and goddess, and the punishment of such crimes was death. In another place Hui is accused of writing books or formulæ of magical words, the effect of which would be to drive men out of their senses, and to strike terror into them; and of making gods of wax and figures of men of the same substance, which should cause the human beings whom they represented to become paralysed and helpless. But their efforts were in vain, the conspiracy was discovered, and the whole matter was carefully investigated by two small courts of enquiry, the members of which consisted, for the most part, of the king's personal friends; the king's orders to them were that "those who are guilty shall die by their own hands, and tell me nothing whatever about it." The first court, which consisted of six p. 76 members, sat to investigate the offences of the husbands and relatives of the royal ladies, and those of the ladies themselves, but before their business was done three of them were arrested because it was found that the ladies had gained great influence over them, that they and the ladies had feasted together, and that they had ceased to be, in consequence, impartial judges. They were removed from their trusted positions before the king, and having been examined and their guilt clearly brought home to them, their ears and noses were cut off as a punishment and warning to others not to form friendships with the enemies of the king. The second court, which consisted of five members, investigated the cases of those who were charged with having "stirred up men and incited malefactors to do wrong to their lord," and having found them guilty they sentenced six of them to death, one by one, in the following terms:-"Pentaura, who is also called by another name. He was brought up on account of the offence which he had committed in connexion with his mother Thi when she formed a conspiracy with the women of the Per-khent, and because he had intent to do evil unto his lord. He was brought before the court of judges that he might receive sentence, and they found him guilty, and dismissed him to his own death, where he suffered death by his own hand." The wretched man Hui, who made wax figures and spells with the intent to inflict pain p. 77 and suffering and death upon the king, was also compelled to commit suicide. 1 The above story of the famous conspiracy against Rameses III. is most useful as proving that books of magic existed in the Royal Library, and that they were not mere treatises on magical practices, but definite works with detailed instructions to the reader how to perform the ceremonies which were necessary to make the formulæ or words of power efficacious. We have now seen that wax figures were used both to do good and to do harm, from the IIIrd to the XXth dynasty, and that the ideas which the Egyptians held concerning them were much the same about B.C. 1200 as they were two thousand five hundred years earlier; we have also seen that the, use of ushabtiu figures, which were intended to set the deceased free from the necessity of labour in the world beyond the grave, was widespread. That such figures were used in the pre-dynastic days when the Egyptians were slowly emerging into civilization from a state of semibarbarism is not to be wondered at, and it need not surprise us that they existed as a survival in the early dynasties before the people generally had realized that the great powers of Nature, which they deified, could not be ruled by man and by his petty words and deeds, however mysterious and solemn. It is, however, very remarkable to find p. 78 that the use of wax figures played a prominent part in certain of the daily services which were performed in the temple of the god Amen-Râ at Thebes, and it is still more remarkable that these services were performed at a time when the Egyptians were renowned among the nations of the civilized world for their learning and wisdom. One company of priests attached to the temple was employed in transcribing hymns and religious compositions in which the unity, power, and might of God were set forth in unmistakable terms, and at the same time another company was engaged in performing a service the object of which was to free the Sun, which was deified under the form of Râ, and was the type and symbol of God upon earth, from the attacks of a monster called Âpep! It will be remembered that the XXXIXth Chapter of the Book of the Dead is a composition which was written with the object of defeating a certain serpent, to which many names are given, and of delivering the deceased from his attacks. In it we have a description of how the monster is vanquished, and the deceased says to him, "Râ maketh thee to turn back, O thou that art hateful to him; he looketh upon thee, get thee back. He pierceth thy head, he cutteth through thy face, he divideth thy head at the two sides of the ways, and it is crushed in his land; thy bones are smashed in pieces, thy members are hacked from off thee, and the god Aker hath condemned thee, O Âpep, p. 79 thou enemy of Râ. Get thee back, Fiend, before the darts of his beams! Râ hath overthrown thy words, the gods have turned thy face backwards, the Lynx hath torn open thy breast, the Scorpion hath cast fetters upon thee, and Maât hath sent forth thy destruction. The gods of the south, and of the north, of the west, and of the east, have fastened chains upon him, and they have fettered him with fetters; the god Rekes hath overthrown him, and the god Hertit hath put him in chains." 1 The age of this composition is unknown, but it is found, with variants, in many of the copies of the Book of the Dead which were made in the XVIIIth dynasty. Later, however, the ideas in it were developed, the work itself was greatly enlarged, and at the time of the Ptolemies it had become a book called "The Book of Overthrowing Âpep," which contained twelve chapters. At the same time another work bearing the same title also existed; it was not divided into chapters, but it contained two versions of the history of the Creation, and a list of the evil names of Âpep, and a hymn to Râ. 2 Among the chapters of the former work was one entitled, "Chapter of putting the fire upon Âpep," which reads, "Fire be upon thee, Âpep, thou enemy of Râ! The Eye of Horus prevails over the accursed soul and shade of Âpep, and the p. 80 flame of the Eye of Horus shall gnaw into that enemy of Râ; and the flame of the Eye of Horus shall consume all the enemies of the Mighty God, life! strength! health! both in death and in life. When Âpep is given to the flame," says the rubric, "thou shalt gay these words of power:--Taste thou death, O Âpep, get thee back, retreat, O enemy of Râ, fall down, be repulsed, get back and retreat! I have driven thee back, and I have cut thee in pieces. Râ triumphs over Âpep. Taste thou death, Âpep. Râ triumphs over Âpep. Taste thou death, Âpep. Râ triumphs over Âpep. Taste thou death, Âpep. Râ triumphs over Âpep. Taste thou death, Âpep." These last sentences were said four times, that is to say, once for each of the gods of the cardinal points. The text continues, "Back, Fiend, an end to thee! Therefore have I driven flame at thee, and therefore have I made thee to be destroyed, and therefore have I adjudged thee to evil. An end, an end to thee! Taste thou death! An end to thee! Thou shalt never rise again." Such are the words of power, and these are followed by the directions for performing the ceremony, which read thus:-"If thou wouldst destroy Âpep, thou shalt say this chapter over a figure of Âpep which hath been drawn in green colour upon a sheet of new papyrus, and over p. 81 a wax figure 1 of Âpep upon which his name hath been cut and inlaid with green colour; and thou shalt lay them upon the fire so that it may consume the enemy of Râ. And thou shalt put such a figure on the fire at dawn, and another at noon, and another at eventide when Râ setteth in the land of life, and another at midnight, and another at the eighth hour of the day, and another towards evening; [and if necessary] thou mayest do thus every hour during the day and the night, and on the days of the festivals and every day. By means of this Âpep, the enemy of Râ, shall be overthrown in the shower, for Râ shall shine and Âpep shall indeed be overthrown." And the papyrus and the figure "having been burnt in a fire made of khesau grass, the remains thereof shall be mixed with excrement and thrown upon a fire; thou shalt do this at the sixth hour of the night, and at dawn on the fifteenth day [of the month]. And when the figure of Âpep is placed in the fire thou shalt spit upon him several times each hour during the day, until the shadow turneth round. Thou shalt do these things when tempests rage in the east of the sky as Râ setteth, in order to prevent the coming onward of the storms. Thou shalt do this and so p. 82 prevent the coming of a shower or a rain-storm, and "thereby shall the sun be made to shine." In another part of this book the reciter is told to say the following "firmly with the mouth":-- "Down upon thy face, O Âpep, enemy of Râ! The flame which cometh forth from the Eye of Horus advanceth against thee. Thou art thrust down into the flame it of fire and it cometh against thee. Its flame is deadly to thy soul, and to thy spirit, and to thy words of power, and to thy body, and to thy shade. The lady of fire prevaileth over thee, the flame pierceth thy soul, it maketh an end of thy person, and it darteth into thy form. The eye of Horus which is powerful against its enemy hath cast thee down, it devoureth thee, the great fire trieth thee, the Eye of Râ prevaileth over thee, the flame devoureth thee, and what escapeth from it hath no being. Get thee back, for thou art cut asunder, thy soul is shrivelled up, thy accursed name is buried in oblivion, and silence is upon it, and it hath fallen [out of remembrance]. Thou hast come to an end, thou hast been driven away, and thou art forgotten, forgotten, forgotten," etc. To make these words to be of effect the speaker is told to write the names of Âpep upon a new papyrus and to burn it in the fire either when Râ is rising, or at noon, or at sunset, etc. In another part of the work, after a series of curses which are ordered to be said over Âpep, the rubric directs that they shall be recited p. 83 by a person who hath washed himself and is ceremonially clean, and when this has been done he is to write in green colour upon a piece of new papyrus the names of all the fiends who are in the train of Âpep, as well as those of their fathers, and mothers, and children. He must then make figures of all these fiends in wax, and having inscribed their names upon them, must tie them up with black hair, and then cast them on the ground and kick them with the left foot, and pierce them with a stone spear; this done they are to be thrown into the fire. More than once is it said, "It is good for a man to recite this book before the august god regularly," for the doing of it was believed to give great power "to him, both upon earth and in the underworld." Finally, after the names of Âpep are enumerated, be who would benefit by the knowledge of them is bidden to "make the figure of a serpent with his tail in his mouth, and having stuck a knife in his back, cast him down upon the ground and say, "'Âpep, Fiend, Betet.'" Then, in order to destroy the fiends who are in the train of Âpep, other images or figures of them must be made with their hands tied behind them; these are to be called "Children of inactivity." The papyrus then continues, "Make another serpent with the face of a cat, and with a knife stuck in his back, and call it 'Hemhem' (Roarer). Make another with the face of a crocodile, and with a knife stuck in his back, and call it p. 84 'Hauna-aru-her-hra.' Make another with the face of a duck, and with a knife stuck in his back, and call it 'Aluti.' Make another with the face of a white cat, and with a knife stuck in his back, and tie it up and bind it tightly, and call it 'Âpep the Enemy.'" Such are the means which the Egyptians adopted when they wanted to keep away rain and storm, thunder and lightning, and mist and cloud, and to ensure a bright clear sky wherein the sun might run his course. Under the heading of "Magical Figures" must certainly be included the so-called Ptah-Seker-Ausar figure which is usually made of wood; it is often solid, but is sometimes made hollow, and is usually let into a rectangular wooden stand which may be either solid or hollow. The three gods or trinity of Ptah, Seker (Socharis), and Ausar (Osiris), are intended to represent the god of the sunrise (Ptah), the god of the night sun (Seker), and the god of the resurrection (Osiris). The name Ptah means "Opener," and is usually applied to the sun as the "opener" of the day; and the name Seker means "He who is shut in," that is to say, the night sun, who was regarded as the sun buried temporarily. Now the life of a man upon earth was identified with that of the sun; he "opened" or began his life as Ptah, and after death he was "shut in" or "coffined," like it also. But the sun rises again when the night is past, and, as it begins a new life with renewed strength and vigour, it became the type p. 85 of the new life which the Egyptian hoped to live in the world beyond the grave. But the difficulty was how to obtain the protection of Ptah, Seker, and Osiris, and how to make them do for the man that which they did for themselves, and so secure their attributes. To attain this end a figure was fashioned in such a way as to include the chief characteristics of the forms of these gods, and was inserted in a rectangular wooden stand which was intended to represent the coffin or chest out of which the trinity Ptah-Seker-Ausar came forth. On the figure itself and on the sides of the stand were inscribed prayers on behalf of the man for whom it was made, and the Egyptian believed that these prayers caused the might and powers of the three gods to come and dwell in the wooden figure. But in order to make the stand of the figure as much like a coffin as possible, a small portion of the body of the deceased was carefully mummified and placed in it, and it was thought that if the three gods protected and preserved that piece, and if they revivified it in due season, the whole body would be protected, and preserved, and revivified. Frequently, especially in the late period, a cavity was made in the side of the stand, and in this was laid a small roll of papyrus inscribed with the text of certain Chapters of the Book of the Dead, and thus the deceased was provided with additional security for the resurrection of his spiritual body in the world to come. The little rolls of papyrus p. 86 are often inscribed with but short and fragmentary texts, but occasionally, as in the case of the priestess Anhai, a fine large papyrus, 1 inscribed with numerous texts and illustrated with vignettes, was placed inside the figure of the god, who in this instance is in the form of Osiris only. 2 It seems that the Ptah-Seker-Ausar figure was much used in the late period in Egypt, for many inscribed examples have been found which are not only illegible, but which prove that the artist had not the remotest idea of the meaning of the things which he was writing. It is possible that they were employed largely by the poor, among whom they seem to have served the purpose of the costly tomb. Returning once more to the subject of wax figures, it may be wondered why such a very large proportion of the figures of the gods which were worn by the living and attached to the bodies of the dead as amulets are made of almost every kind of substance except wax. But the reason of this is not far to seek: wax is a substance which readily changes its form under heat and pressure, and it is also possible that the fact of its having been employed from time immemorial for making figures which were intended to work harm and not good to man, induced those who made amulets in the forms of the gods to select some other material. As a matter of fact, however, several figures of gods 39 Ptah-Seker-Ausar figure with cavity containing a portion of a human body mummified. (British Museum, No. 9736). made of wax to serve as protective amulets are known, and a set of four, representing the four children of Horus, now preserved in the British Museum, are worthy of notice. The four children of Horus, or the gods of the four cardinal points, were called Mestha, Hâpi, Tuamutef, and Qebhsennuf, and with them were associated the goddesses Isis, Nephthys, Neith, and Serqet respectively. Mestha was man-headed, and represented the south, and protected the stomach and large intestines; Hâpi was dog-headed, and represented the north, and protected the small intestines; Tuamutef was jackal-headed) and represented the east and protected the lungs and the heart; and Qebhsennuf was hawk-headed, and represented the west, and protected the liver and the gall-bladder. The various internal organs of men were removed from the body before it was mummified, and having been steeped in certain astringent substances and bitumen were wrapped up in bandages, and laid in four jars made of stone, marble, porcelain, earthenware, or wood. Each jar was placed under the protection of one of the four children of Horus, and as it was hollow, and its cover was made in the form of the head of the god who was represented by it, and as the jar by means of the inscription upon it became an abode of the god, it might well be said that the organ of the deceased which was put in it was actually placed inside the god. The custom of embalming the intestines separately is very old, and 40 several examples of it in the XIth dynasty are known; even at that early period the four jars of mummified intestines were placed in a funeral chest, or coffer, which was mounted on a sledge, and drawn along in the funeral procession immediately after the coffin. In later times we find that many attempts were made to secure for the deceased the benefit of the protection of these four gods without incurring the expense of The Four Children of Horus. Osiris rising from the funeral chest holding the symbol of "life" In each hand. (From the Papyrus of Ani, plate 8.) stone jars; this could be done by burying with him four models or "dummy" jars, or four porcelain figures of the four gods, , , , , or four wax ones. For some unknown reason the set referred to above was made of wax. 1 The four children of Horus played a p. 91 very important part in the funeral works of the early dynasties; they originally represented the four supports of heaven, but very soon each was regarded as the god of one of the four quarters of the earth, and also of that quarter of the heavens which was above it. As the constant prayer of the deceased was that he should be able to go about wherever he pleased, both on earth and in heaven, it was absolutely necessary for his welfare that he should propitiate these gods and place himself under their protection, which could only be secured by the recital of certain words of power over figures of them, or over jars made to represent them. But of all the Egyptians who were skilled in working magic, Nectanebus, the last native king of Egypt, about B.C. 318, was the chief, if we may believe Greek tradition. According to Pseudo- Callisthenes, and the versions of his works which were translated into Pehlevi, Arabic, Syriac, and a score of other languages and dialects, this king was famous as a magician and a sage, and he was deeply learned in all the wisdom of the Egyptians. He knew what was in the depths of the Nile and of heaven, he was skilled in reading the stars, in interpreting omens, in casting nativities, in telling fortunes, and in predicting the future of the unborn child, and in working magic of every kind, as we shall see; he was said to be the lord of the earth, and to rule all kings by means of his magical powers. Whenever he was threatened with invasion by sea or by land he succeeded in destroying the power of his enemies, and in driving them from his coasts or frontiers; and this he did by the following means. If the enemy came against him by sea, instead of sending out his sailors to fight them, he retired into a certain chamber, and having brought forth a bowl which he kept for the purpose, he filled it with water, and then, having made wax figures of the ships and men of the enemy, and also of his own men and ships, he set them upon the water in the bowl, his men on one side, and those of the enemy on the other. He then came out, and having put on the cloak of an Egyptian prophet and taken an ebony rod in his hand, he returned into the chamber, and uttering words of power he invoked the gods who help men to work magic, and the winds, and the subterranean demons, which straightway came to his aid. By their means the figures of the men in wax sprang into life and began to fight, and the ships of wax began to move about likewise; but the figures which represented his own men vanquished those which represented the enemy, and as the figures of the ships and men of the hostile fleet sank through the water to the bottom of the bowl, even so did the real ships and men sink through the waters to the bottom of the sea. In this way he succeeded in maintaining his power, and he continued to occupy his kingdom in peace for a considerable [paragraph continues] period. But it fell out on a day that certain scouts came and informed Nectanebus that a multitude of the nations of the East had made a league together against Egypt, and that their allied forces were at that moment marching against him. When the king heard the news he laughed, and having said some scornful words about his enemies, he went into his private chamber, and pouring water into the bowl began to work magic in the usual way. But when he had spoken the words of power, he looked at the wax figures, and saw, to his dismay, that the gods of Egypt were steering the enemies' ships, and leading their soldiers to war against himself. Now as soon as Nectanebus saw this, he understood that the end of the kingdom of Egypt was at hand, for hitherto the gods had been wont to hold converse with him readily, and to lend him their help whenever he had need of it. He then quitted the chamber hastily, and having shaved off his hair and his beard, and disguised himself by putting on common apparel, be took ship and fled to Pella in Macedonia, where he established himself as a physician, and as an Egyptian soothsayer. Omitting, for the present, any reference to the contents of the IVth chapter of Pseudo- Callisthenes, in which the casting of the nativity of Olympias by Nectanebus is described, we come to the passage in which the story of the way in which he sent a dream p. 94 to the queen by means of a wax figure is told. His object was to persuade the queen that the Egyptian god Amen would come to her at night. To do this he left her presence, and going out into the desert he collected a number of herbs which he knew how to employ in causing people to dream dreams, and having brought them back with him be squeezed the juice out of them. He then made the figure of a woman in wax, and wrote upon it the name of Olympias, just as the priest of Thebes made the figure of Âpep in wax and cut his name upon it. Nectanebus then lit his lamp, and, having poured the juice of the herbs over the wax figure of the queen, he adjured the demons to such purpose that Olympias dreamed a dream in which the god Amen came to her and embraced her, and told her that she should give birth to a man-child who should avenge her on her husband Philip. But the means described above were not the only ones known to Nectanebus for procuring dreams, for when he wanted to make Philip of Macedon to see certain things in a dream, and to take a certain view about what he saw, he sent a hawk, which he had previously bewitched by magical words, to Philip as he lay asleep, and in a single night the hawk flew from Macedonia to the place where Philip was, and coming to him told him what things he should see in his dream, and he saw them. On the morrow Philip had the dream explained by an expounder of dreams, p. 95 and he was satisfied that the child 1 to whom his wife Olympias was about to give birth was the son of the god Amen (or Ammon) of Libya, who was regarded as the father of all the kings who ascended the throne of Egypt, who did not belong to the royal stock of that country. 2 Here, in connexion with the Egyptian use of wax figures, must be mentioned one or two stories and traditions of Alexander the Great which are, clearly, derived from Egyptian sources. The Arab writer, Abu-Shâker, who flourished in the XIIIth century of our era, mentions a tradition that Aristotle gave to Alexander a number of wax figures nailed down in a box, which was fastened by a chain, and which he ordered him never to let go out of his hand, or at least out of that of one of his confidential servants. The box was to go wherever Alexander went, and Aristotle taught him to recite certain formulæ over it whenever he took it up or put it down. The figures in the box were intended to represent the various kinds of armed forces that Alexander was likely to find opposed to him. Some of the models held in their hands leaden swords which were curved backwards, and some had spears in their hands pointed head downwards, and some had bows with cut strings; all these were laid face downwards in the box. Viewed by what we p. 96 know of the ideas which underlay the use of wax figures by the Egyptians and Greeks, it is clear that, in providing Alexander with these models and the words of power to use with them, Aristotle believed he was giving him the means of making his enemies to become like the figures in the box, and so they would be powerless to attack him. 1 In the Græco-Roman period 2 wax figures were used in the performance of magical ceremonies of every kind, and the two following examples indicate that the ideas which underlay their use had not changed in the least. If a lover wished to secure the favours of his mistress, he is directed to make a figure of a dog in wax mixed with pitch, gum, etc., eight fingers long, and certain words of power are to be written over the place where his ribs should be. Next it was necessary to write on a tablet other words of power, or the names of beings who were supposed to possess magical powers; on this tablet the figure of the dog must be placed, and the tablet is made to rest upon a tripod. When this has been done the lover must recite the words of power which are written on the dog's side, and also the names which have been inscribed on the tablet, and one of two things will happen: i.e., the dog will either snarl p. 97 and snap at the lover, or he will bark. If he snarls and snaps the lover will not gain the object of his affections, but if he barks the lady will come to him. In the second example the lover is ordered to make two waxen figures; one in the form of Ares, and the other in the form of a woman. The female figure is to be in the posture of kneeling upon her knees with her hands tied behind her, and the male figure is to stand over her with his sword at her throat. On the limbs of the female figure a large number of the names of demons are to be written, and when this has been done, the lover must take thirteen bronze needles, and stick them in her limbs, saying as he does so, "I pierce" (here he mentions the name of the limb) "that she may think of me." The lover must next write certain words of power on a leaden plate, which must be tied to the wax figures with a string containing three hundred and sixty-five knots, and both figure and plate are to be buried in the grave of some one who has died young or who has been slain by violence. He must then recite a long incantation to the infernal gods, and if all these things be done in a proper manner the lover will obtain the woman's affections. 1 From Egypt, by way of Greece and Rome, the use of p. 98 wax figures passed into Western Europe and England, and in the Middle Ages it found great favour with those who interested themselves in the working of the "black art," or who wished to do their neighbour or enemy an injury. Many stories are current of how in Italy and England ignorant or wicked-minded people made models of their enemies in wax and hung them up in the chimney, not too close to the fire, so that they might melt away slowly, and of how the people 43 that were represented by such figures gradually lost the power over their limbs, and could not sleep, and slowly sickened and died. If pins and needles were stuck into the wax figures at stated times the sufferings of the living were made more agonizing, and their death much more painful. Sharpe relates 1 that about the end of the VIIth century king Duffus was so unpopular that "a company of hags roasted his image made of wax upon a wooden spit, reciting certain words of enchantment, and basting the figure with a poisonous liquor. These women when apprehended declared that as the wax melted, the body of the king should decay, and the words of enchantment prevented him from the refreshment of sleep." The two following extracts from Thomas Middleton's The Witch 2 illustrate the views held about wax figures in England in the time of this writer. "Heccat. Is the heart of wax Stuck full of magique needles?" Stadlin. 'Tis done Heccat. Heccat. And is the Farmer's picture, and his wives, Lay'd downe to th' fire yet? Stadlin. They are a roasting both too. Heccat. Good: Then their marrowes are a melting subtelly And three monethes sicknes sucks up life in 'em." (Act i., scene 2.) "Heccat. What death is't you desire for Almachildes? Duchesse. A sodaine and a subtle. Heccat. Then I have fitted you. Here lye the guifts of both; sodaine and subtle: His picture made in wax, and gently molten By a blew fire kindled with dead mens' eyes Will waste him by degrees." (Act v., scene 2) Mr. Elworthy in his very interesting book "The Evil Eye" 1 relates some striking examples of the burning of hearts stuck full of pins for magical purposes p. 100 in recent years. Thus an old woman at Mendip had a pig that fell ill, and she at once made up her mind that the animal had been "overlooked"; in her trouble she consulted a "white witch," i.e. a "wise" man, and by his orders she acted thus. She obtained a sheep's heart, and having stuck it full of pins 1 set it to roast before a fire, whilst her friends and neighbours sang:-It is not this heart I mean to burn. But the person's heart I wish to turn, Wishing them neither rest nor peace Till they are dead and gone." At intervals her son George sprinkled salt on the fire which added greatly to the weirdness of the scene, and at length, when the roasting had been continued until far into the night, a black cat jumped out from somewhere and was, of course, instantly declared to be the demon which had been exorcised. Again, in October, 1882, a heart stuck full of pins was found in a recess of a chimney in an old house in the village of Ashbrittle; and in 1890 another was found nailed up inside the "clavel" in the chimney of an old house at Staplegrove. The art of making such figures King James I. attributes to the "Divell," and says in describing the p. 101 things which witches are able to "effectuate by the power of their master 1":--"To some others at these times hee teacheth, how to make pictures of waxe or clay: That by the roasting thereof, the persons that they beare the name of, may be continually melted or dried away by continuall sicknesse. They can bewitch and take the life of men or women, by roasting of the pictures, as I spake of before, which likewise is verie possible to their Maister to performe, for although (as I said before) that instrument of waxe have no vertue in that turne doing, yet may hee not very well, even by the same measure that his conjured slaves, melts that waxe at the fire, may hee not, I say at these same times, subtily, as a sprite, so weaken and scatter the spirites of life of the patient, as may make him on the one part, for faintnesse, so sweate it out the humour of his bodie: And on the other parte, for the not concurrence of these spirites, which causes his digestion, so debilitate his stomacke, that this humour radicall continually sweating out on the one part, and no new good sucke being put in the place thereof, for lacke of digestion on the other, he at last shall vanish away, even as his picture will die at the fire? And that knavish and cunning workeman, by troubling him, onely at sometimes, makes a proportion, so neere betwixt the working of the one and the other, p. 102 that both shall end as it were at one time." Thus we have seen that the belief in the efficacy of wax figures is at least six thousand years old, and judging from passages in the works of modern writers its existence is not unknown in our own country at the present time. This chapter may be fittingly ended by a notice of the benefits which accrued to a Christian merchant in the Levant from the use of a wax figure. According to an Ethiopic manuscript in the British Museum 1 this man was a shipowner as well as a merchant, and be was wont to send his goods to market in his own ships; in his day, however, the sea was infested with pirates, and he lost greatly through their successful attacks upon his vessels. At length he determined to travel in one of his own ships with a number of armed men, so that he might be able to resist any attack which the pirates might make, and punish them for their robberies in times past. Soon after he had sailed he fell in with a pirate vessel, and a fight at once took place between his crew and the robbers, in the course of which he was shot in the eye by an arrow; he stopped the combat and then sailed for a port which was situated near a monastery, wherein the Virgin Mary was reported to work miracles by means of a picture of herself which was hung up in it. When the merchant arrived in port he was so ill through the wound in his eye that he could not be moved, and it was found that a portion p. 103 of the arrow which had struck him remained embedded in it; and unless he could obtain the Virgin's help speedily he felt that his death was nigh. In this difficulty a certain Christian came to the ship and made a wax figure of the merchant, and, having stuck in one eye a model of the arrow which had struck him, carried the figure to the monastery, which was some miles off, and caused the monks to allow him to bring it nigh to the picture of the Virgin. When this had been done, and prayers had been made to her, the figure of the Virgin stretched out its hand, and straightway pulled the model of the arrow out of the eye of the wax figure of the merchant in such a way that no broken fragment remained behind. When the wax figure had been taken back to the ship, it was found that the piece of broken arrow had been extracted from the merchant's eye at the very moment when the Virgin had drawn out the arrow from the eye of the wax figure. The merchant's eye then healed, and he recovered his sight. Footnotes 67:1 Ed. Erman, pp. 7 and 8. 69:1 I.e., the priestly official who performed the most important of the funeral ceremonies; he was always a man of great learning, and generally of high rank. 71:1 I.e., Chapter V. of the Book of the Dead. 72:1 I.e., Chapter V. of the Book of the Dead. 72:2 This is, 1 think, the meaning of bringing the sand from the east to the west. 77:1 See Devéria, Le Papyrus Judiciaire de Turin in Journal Asiatique, 1865; and Chabas, Le Papyrus Magique Harris, p. 169 ff. 79:1 See Chapters of Coming Forth by Day, p. 89. 79:2 I have given a hieroglyphic transcript of both works, with translations, in Archæologia, Vol. LII. 81:1 Theocritus has preserved for us a proof that the Greeks made use of wax figures at an early date. Thus in Pharmakeutria (1. 27 ff.) the lady spinning her wheel and addressing the Lynx says, "Even as I melt this wax, with the god to aid, so speedily may he by love be molten!" (Lang's Translation, p. 12). 86:1 This papyrus is preserved in the British Museum (No. 10,472). 86:2 British Museum, No. 20,868. 15,563, 15,564, 15,573, and 15,578 in the Second Egyptian Room. 95:1 i.e., Alexander the Great. 95:2 For further mention of dreams, see the last chapter in this book. 96:1 See my Life and Exploits of Alexander the Great (one volume edition), p. xvi. 96:2 The Greeks used incantations at an early date, as we may see from Pindar, Pythia, iv. 213; this writer lived in the first half of the fifth century before Christ. 97:1 I owe the facts of these two examples of the use of wax figures and the two spells for procuring visions and dreams (see p. 96), and the example of the use of the sphere of Democritus (p. 230), to Mr. F. G. Kenyon, Assistant Keeper in the Dept. of MSS., British Museum. 98:1 See C. K. Sharpe, Witchcraft in Scotland, London, 1884, p. 21. 98:3 Born about 1570, died about 1626. 100:1 In the Worth Riding of Yorkshire evil influences were averted by means of a living black cock which "was pierced with pins and roasted alive at dead of night, with every door, window, and cranny and crevice stuffed up" (see Blakeborough, Wit, Character, Folk-lore and Customs of the North Riding of Yorkshire, London, 1898, p. 205). 101:1 The following words are put into the mouth of Epistemon in Dæmonologie, in Forme of one Dialogue, London, 1603, Second Booke, Chap. 102:1 Oriental 646, fol. CHAPTER IV. - MAGICAL PICTURES AND FORMULÆ, SPELLS, ETC. FROM what has been said above it is clear that the Egyptian believed it possible to vivify by means of formulæ and words of power any figure made in the form of a man or animal, and to make it work either on behalf of or against his fellow man. Besides this, he believed greatly in the efficacy of representations or pictures of the gods, and of divine beings and things, provided that words of power properly recited by properly appointed people were recited over them. If this fact be borne in mind a great many difficulties in understanding religious texts disappear, and many apparently childish facts are seen to have an important meaning. If we look into the tombs of the early period we see painted on the walls numbers of scenes in which the deceased is represented making offerings to the gods and performing religious ceremonies, as well as numbers of others in which be is directing the work of his estate and ruling his household. It was not altogether the result of pride that such pictures p. 105 were painted on the walls of tombs, for at the bottom of his heart the Egyptian hoped and believed that they were in reality representations of what he would do in the next world, and he trusted that the words of his prayers would turn pictures into realities, and drawings into substances. The wealthy Egyptian left behind him the means for making the offerings which his ka, The goddess Hathor giving the scribe Ani meat and drink from out of a sycamore tree which grows by the side of a stream. (From the Papyrus of Ani, plate 16.) or double, needed, and was able to provide for the maintenance of his tomb and of the ka chapel and of the priest or priests who ministered to it. It was ail article of faith among all classes that unless the ka was properly fed it would be driven to wander about and pick up filth and anything else of that nature which it found in its path, as we may see from the LIInd Chapter of the Book of the Dead, in which the deceased says, "That which is an abomination unto me, that which is an abomination unto me let me not eat. That which is an abomination unto me, that which is an abomination unto me is filth; let me not eat of it instead of the cakes [which are offered unto] the Doubles (kau). Let it not light upon my body; let me not be obliged to take it into my hands; and let The scribe Ani and his wife standing in a stream drinking water. (From the Papyrus of Ani, plate 16.) me not be obliged to walk thereon in my sandals." And in the CLXXXIXth Chapter he prays that he may not be obliged to drink filthy water or be defiled in any way by it. The rich man, even, was not certain that the appointed offerings of meat and drink could or would be made in his tomb in perpetuity: what then was the poor man to do to save his ka from the ignominy of eating filth and drinking dirty water? p. 107 [paragraph continues] To get out of this difficulty the model of an altar in stone was made, and models of cakes, vases of water, fruit, meat, etc., were placed upon it; in cases where this was not possible figures of the offerings were sculptured upon the stone itself; in others, where even the expense of an altar could not be borne by the relatives of the dead, an altar with offerings painted upon it was placed in the tomb, and as long as it existed through the prayers recited, the ka did not lack food. Sometimes neither altar, nor model nor picture of an altar was placed in the tomb, and the prayer that sepulchral meals might be given to the deceased by the gods, which was inscribed upon some article of funeral furniture, was the only provision made for the wants of the ka; but every time any one who passed by the tomb recited that prayer, and coupled with it the name of the man who was buried in it, his ka was provided with a fresh supply of meat and drink offerings, for the models or pictures of them in the inscription straightway became veritable substances. On the insides of the wooden coffins of the XIIth dynasty, about B.C. 2500, are painted whole series of objects which, in still earlier times, were actually placed in the tombs with the mummy; but little by little men ceased to provide the numerous articles connected with the sepulture of the dead which the old ritual prescribed, and they trusted to the texts and formulæ which they painted on the coffin to turn pictures into substances, and p. 108 besides the pillow they placed little else in the tomb. About a thousand years later, when the religious texts which formed the Book of the Dead were written upon papyri instead of coffins, a large number of illustrations or vignettes were added to them; to many of these special importance was attached, and the following are worthy of note. It will be remembered that the CXXVth Chapter of the Book of the Dead contains the so-called "Negative Confession" which is recited in the Hall of Maâti, and a number of names of gods and beings, the knowledge of which is most important for the welfare of the deceased. At the end of the Chapter we find the following statement:--"This chapter shall be said by the deceased after he hath been cleansed and purified, and when he is arrayed in apparel, and is shod with white leather sandals, and his eyes have been painted with antimony, and his body hath been anointed with ânti unguent, and when he hath made offerings of oxen, and birds, and incense, and cakes, and ale, and garden herbs. And behold, thou shalt paint a picture of what shall happen in the Hall of Maâti upon a new tile moulded from earth, upon which neither a pig nor any other animal hath trodden. And if thou writest upon it this chapter the deceased shall flourish; and his children shall flourish; and his name shall never fall into oblivion; and bread, and p. 109 cakes, and sweetmeats, and wine, and meat shall be given unto him at the altar of the great god; and he shall not be turned back at any door in the underworld; and he shall be brought in along with the Kings of the North and South; and he shall be in the following of Osiris always and for ever." Here, then, we have an excellent example of the farreaching effects of a picture accompanied by the proper words of power, and every picture in the Book of the Dead was equally efficacious in producing a certain result, that result being always connected with the welfare of the dead. According to several passages and chapters the deceased was terrified lest he should lack both air and water, as well as food, in the underworld, and, to do away with all risk of such a calamity happening, pictures, in which he is represented holding a sail (the symbol of air and wind and breath) in his hands, and standing up to his ankles in water, 1 were painted on his papyrus, and texts similar to the following were written below them. "My mouth and my nostrils are opened in Tattu (Busiris), and I have my place of peace in Annu (Heliopolis) which is my house; it was built for me by the goddess Sesheta, and the god Khnemu set it upon its walls for me. "Hail, thou god Tem, grant thou unto me the sweet breath which dwelleth in thy nostrils! I embrace the great throne which is in Khemennu (Hermopolis), and I p. 110 keep watch over the Egg of the Great Cackler; I germinate as it germinateth; I live as it liveth; and my breath is its breath." 1 But yet another "exceeding great mystery" had to be performed if the deceased was to be enabled to enter into heaven by its four doors at will, and to enjoy the air which came through each. The north wind belonged to Osiris, the south wind to Râ, the west wind to Isis, and the east wind to Nephthys; and for the deceased to obtain power over each and all of these it was necessary for him to be master of the doors through which they blew. This power could only be obtained by causing pictures of the four doors to be painted on the coffin with a figure of Thoth opening each. Some special importance was attached to these, for the rubric says, "Let none who is outside know this chapter, for it is a great mystery, and those who dwell in the swamps (i.e., the ignorant) know it not. Thou shalt not do this in the presence of any person except thy father, or thy son, or thyself alone; for it is indeed an exceedingly great mystery which no man whatever knoweth." 2 One of the delights coveted by the deceased was to sail over heaven in the boat of Râ, in company with the gods of the funeral cycle of Osiris; this happiness could be secured for him by painting certain pictures, and by saying over them certain words of power. a piece of clean papyrus a boat is to be drawn with ink made of green âbut mixed with ânti water, and in it are to be figures of Isis, Thoth, Shu, and Khepera, and the deceased; when this has been done the papyrus must be fastened to the breast of the deceased, care being taken that it does not actually touch his body. Then shall his spirit enter into the boat of Râ each day, and the god Thoth shall take heed to him, and he shall sail about with Râ into any place that he wisheth. 1 Elsewhere it is ordered that the boat of Râ be painted "in a pure place," and in the bows is to be painted a figure of the deceased; but Râ was supposed to travel in one boat (called "Âtet ") until noon, and another (called 50 "Sektet") until sunset, and provision had to be made for the deceased in both boats. How was this to be done? On one side of the picture of the boat a figure of the morning boat of Râ was to be drawn, and on the other a figure of the afternoon boat; thus the one picture was capable of becoming two boats. And, provided the proper offerings were made for the deceased on the birthday of Osiris, his soul would live for ever, and be would not die a second time. 2 According to the rubric to the chapter 3 in which these directions are given, the text of it is as old, at least, as the time of Hesepti, the fifth king of the Ist dynasty, who reigned about B.C. 4350, and the custom of painting the boat upon p. 112 papyrus is probably contemporaneous. The two following rubrics from Chapters CXXXIII. and CXXXIV., respectively, will explain still further the importance of such pictures:-1. "This chapter shall be recited over a boat four cubits in length, and made of green porcelain [on which have been painted] the divine sovereign chiefs of the cities; and a figure of heaven with its stars shall be made also, and this thou shalt have made ceremonially pure by means of natron and incense. And behold, thou shalt make an image of Râ in yellow colour upon a new plaque and set it at the bows of the boat. And behold, thou shalt make an image of the spirit which thou dost wish to make perfect [and place it] in this boat, and thou shalt make it to travel about in the boat [which. shall be made in the form of the boat] of Râ; and he shall see the form of the god Râ himself therein. Let not the eye of any man whatsoever look upon it, with the exception of thine own self, or thy father, or thy son, and guard [this] with great care. Then shall the spirit be perfect in the heart of Râ, and it shall give unto him power with the company of the gods; and the gods shall look upon him as a divine being like unto themselves; and mankind and the dead shall fall down upon their faces, and he shall be seen in the underworld in the form of the radiance of Râ." "This chapter shall be recited over a hawk p. 113 standing and having the white crown upon his head, [and over figures of] the gods Tem, Shu, Tefnut, Seb, Nut, Osiris, Isis, Suti, and Nephthys, painted in yellow colour upon a new plaque, which shall be placed in [a model of] the boat [of Râ], along with a figure of the spirit whom thou wouldst make perfect, These thou shalt anoint with cedar oil, and incense shall he offered up to them on the fire, and feathered fowl, The soul of the scribe Ani visiting his mummified body as it lies on its bier in the tomb. (From the Papyrus of Ani, plate 17.) shall be roasted. It is an act of praise to Râ as he journeyeth, and it shall cause a man to have his being along with Râ day by day, whithersoever the god voyageth; and it shall destroy the enemies of Râ in very truth regularly and continually." Many of the pictures or vignettes carry their own interpretations with them, e.g., the picture of the soul hovering over the dead body which lies beneath it on the bier at once suggests the reunion of the soul with p. 114 the body; the picture of the deceased walking away from a "block of slaughter" and a knife dripping with blood suggests escape from a cruel death; the picture of a soul and spirit standing before an open door suggests that the soul has freedom to wander about at will; and the picture of the soul and the shadow in the act of passing out through the door of the tomb indicates clearly that these parts of man's economy are Anubis holding the mummy of the scribe Ani; by the door of the tomb stand the soul and spirit of the deceased in the form of a human-headed hawk and bennu bird respectively. (From the Papyrus of Ani, plate 16.) not shut up in the tomb for all eternity. But the ideas which prompted the painting of other vignettes are not so clear, e.g., those which accompany Chapters CLXII.-CLXV. in the late or Säite Recension of the Book of the Dead, although, fortunately, the rubrics to these chapters make their object clear. Thus the picture which stands above Chapter CLXII. is that of a cow having upon her head horns, a disk, and two plumes, p. 115 and from the rubric we learn that a figure of it was to be made in gold and fastened to the neck of the deceased, and that another, drawn upon new papyrus, was to be placed under his head. If this be done "then shall abundant warmth be in him throughout, even like that which was in him when he was upon earth. And he shall become like a god in the underworld, The scribe Ani passing through the door of the tomb. outside are his shadow and his soul in the form of a humanheaded bird. (From the Papyrus of Ani, plate 18.) and he shall never be turned back at any of the gates thereof." The words of the chapter have great protective power (i.e., are a charm of the greatest importance) we are told, "for it was made by the cow for her son Râ when he was setting, and when his habitation was surrounded by a company of beings of fire." Now the cow is, of course, IsisHathor, and p. 116 both the words and the picture refer to some event in the life of Râ, or Horus. It is quite evident that the words of power, or charm, uttered by Isis-Hathor delivered the god out of some trouble, and the idea is that as it delivered the god, and was of benefit to him, even so will it deliver the deceased and be of benefit to him. The words of power read:-"O Amen, O Amen, who art in heaven, turn thy face upon the dead body of thy son, and make him sound and strong in the underworld." And again we are warned that the words are "a great mystery" and that "the eye of no man whatsoever must see it, for it is a thing of abomination for [every man] to know it. Hide it, therefore; the Book of the lady of the hidden temple is its name." An examination of mummies of the late period shews that the Egyptians did actually draw a figure of the cow upon papyrus and lay it under the head of the deceased, and that the cow is only one figure among a number of others which were drawn on the same papyrus. With the figures magical texts were inscribed and in course of time, when the papyrus had been mounted upon linen, it superseded the gold figure of the cow which was fastened to the neck of the deceased, and became, strictly speaking an amulet, though its usual name among archaeologists is "hypocephalus." The figure on the opposite page well illustrates the object. It will be noticed that the p. 117 Hypocephalus or object placed under the head of the deceased Shai-enen to keep warmth in the body. hypocephalus is round; this is due to the fact that it represents the pupil of the Eye of Horus, which from time immemorial in Egypt was regarded as the source of all generative power, and of reproduction and life. The first group of gods are:--Nehebka offering to Horus his Eye, a goddess with the Eye of Horus for a head, the cow of Isis-Hathor described above, the four children of Horus, two lions, a member of the human body, the pylon of heads of Khnemu the god of reproduction, and Horus-Râ. In the second are the boat of the Sun being poled along by Horus, and the boat of the Moon, with Harpocrates in the bow. In the other scenes we have the god Khepera in his boat, Horus in his boat, and Horus-Sept in his boat. The god with two faces represents the double aspect of the sun in setting and rising, and the god with the rams' heads, who is being adored by apes, is a mystical form of Khnemu, one of the great gods of reproduction, who in still later times became the being whose name under the form of Khnumis or Khnoubis occupied such an important position among the magical names which were in use among the Gnostics. The two following prayers from the hypocephalus will illustrate the words of power addressed to Amen, i.e., the Hidden One, quoted above:--1. "I am the Hidden One in the hidden place. I am a perfect spirit among the companions of Râ, and I have gone in and come forth among the perfect souls. I am the mighty Soul of p. 120 saffron-coloured form. I have come forth from the underworld at pleasure. I have come. I have come forth from the Eye of Horus. I have come forth from the underworld with Râ from the House of the Great Aged One in Heliopolis. I am one of the spirits who come forth from the underworld: grant thou unto me the things which my body needeth, and heaven for my soul, and a hidden place for my mummy." "May the god, who himself is hidden, and whose face is concealed, who shineth upon the world in his forms of existence, and in the underworld, grant that my soul may live for ever! May the great god in his disk give his rays in the underworld of Heliopolis! Grant thou unto me an entrance and an exit in the underworld without let or hindrance." Chapter CLXIII. of the Book of the Dead was written to prevent the body of a man mouldering away in the underworld, and to deliver him from the souls which were so unfortunate as to be shut in the various places thereof, but in order to make it thoroughly efficacious it was ordered to be recited over three pictures: (1) a serpent with legs, having a disk and two horns upon its head; (2) an utchat, 1 or Eye of Horus, "in the pupil of which shall be a figure of the God of the lifted hand with the face of a divine soul, and having plumes and a back like a hawk"; (3) an utchat, or Eye of Horus, "in the pupil of which p. 121 there shall be a figure of the God of the lifted hand with the face of the goddess Neith, and having plumes and a back like a hawk." If these things be done for the deceased "he shall not be turned back at any gate of the underworld, he shall eat, and drink, and perform the natural functions of his body as he did when he was upon earth; and none shall rise up to cry out against him; and he shall be protected from the hands of the enemy for ever and ever." 1 The words of power which form the CLXIVth Chapter to be effectual had to be recited over a figure of the goddess Mut which was to have three heads. The first head was like that of the goddess Pekhat and had plumes; the second was like that of a man and had upon it the crowns of the South and North; the third was like that of a vulture and had upon it plumes; the figure had a pair of wings, and the claws of a lion. This figure was painted in black, green, and yellow colours upon a piece of anes linen; in front of it and behind it was painted a dwarf who wore plumes upon his head. One hand and arm of each dwarf were raised, and each had two faces, one being that of a hawk and the other that of a man; the body of each was fat. These figures having been made, we are told that the deceased shall be "like unto a god with the gods of the underworld; he shall never, never be turned back; his flesh and his bones shall be like p. 122 those of one who hath never been dead; he shall drink water at the source of the stream; a homestead shall be given unto him in Sekhet-Aaru; he shall become a star of heaven; he shall set out to do battle with the serpent fiend Nekau and with Tar, who are in the underworld; he shall not be shut in along with the souls which are fettered; he shall have power to deliver himself wherever he may be; and worms shall not devour him." 1 Again, the words of power which form the CLXVth Chapter to be effectual were ordered by the rubric to "be recited over a figure of the God of the lifted hand, which shall have plumes upon its head; the legs thereof shall be wide apart, and the middle portion of it shall be in the form of a beetle, and it shall be painted blue with a paint made of lapis-lazuli mixed with qamai water. And it shall be recited over a figure with a head like unto that of a man, and the hands and the arms thereof shall be stretched away from his body; above its right shoulder shall there be the head of a ram, and above its left shoulder shall there be the head of a ram. And thou shalt paint the figure of the God of the lifted hand upon a piece of linen immediately over the heart of the deceased, and thou shalt paint the other over his breast; but let not the god Sukati who is in the underworld know it." If these things be done, "the deceased shall p. 123 drink water from the source of the stream, and he shall shine like the stars in the heavens above." It is probable that Chapters CLXIL-CLXV. were composed at a comparatively late date. Yet another example of the magical pictures of the Book of the Dead must here be given. The vignette of Chapter CXLVIII. contains pictures of seven cows "and their bull," and of four rudders; the seven cows have reference to the seven Hathor goddesses, the bull is, of course, a form of Râ, and the four rudders refer to the four quarters of the earth and to the four cardinal points. The text of the Chapter contains the names of the cows and of the bull, and of the rudders, and certain prayers for sepulchral. offerings. Now the deceased would be provided with "abundance of food regularly and continually for ever," if the following things were done for him. Figures of the cows and of their bull and of the rudders were to be painted in colours upon a board (?), and when Râ, the Sun-god, rose upon them the friends of the deceased were to place offerings before them; these offerings would be received mystically by the gods and goddesses whom the figures represented, and in return they would bestow upon the deceased all the offerings or gifts of meat and drink which he would require. Moreover, "if this be done," we are told, "Râ shall be a rudder for the deceased, and he shall be a strength protecting him, and he shall make an end of all his enemies for p. 124 him in the underworld, and in heaven, and upon earth, and in every place wherever he may enter." We have seen above, in the description of the amulets which the Egyptians used, how both the substance of the amulet and the words which were inscribed upon it possessed magical powers, but we may learn from several instances given in the papyri that the written words alone were sufficient in some cases to produce remarkable effects. This is, of course, a very natural development, and charms or words of power which needed nothing but to be written on papyrus or linen to produce a magical effect would be popular with all classes of men and women, and especially among the poor and the ignorant. The written word has been regarded in the East with reverence from time immemorial, and a copy of a sacred writing or text is worn or carried about to this day with much the same ideas and beliefs about its power to protect as in the earliest times. In ancient Egypt the whole Book of the Dead, as well as the various sections of it which are usually copied on papyri, consisted of a series of "words of power," and the modern Egyptian looks upon the Koran in the same light as his ancestor looked upon the older work. A curious passage in the text inscribed on the inside of the pyramid of Unas reads (1. 583), "The bone and flesh which possess no writing are wretched, but, behold, the writing of Unas is under the great seal, and behold, it is not under the little seal." It is p. 125 difficult to explain the passage fully, but there is no doubt that we have here an allusion to the custom of placing writings believed to be possessed of magical powers with the dead. Certain passages or sections of the religious books of ancient nations have always been held to be of more importance than others, and considering the great length of such compositions this is not to be wondered at. Among the Egyptians two forms of the LXIVth Chapter of the Book of the Dead were in use, and there is no doubt whatever that the shorter form, as far back as the Ist dynasty, about B.C. 4300, was intended to be a summary of the whole work, and that the recital of it was held to be as efficacious as the recital of all the rest of it. 1 It is a remarkable fact that this form is called "The Chapter of knowing the 'Chapters of Coming Forth by Day' in a single Chapter," and that it is declared to date from the time of Hesepti, a king of the Ist dynasty, about B.C. 4300, whilst the "finding" of the longer form is attributed to the reign of Men-kau-Râ (Mycerinus), a king of the IVth dynasty, about B.C. 3600. It is interesting to note how persistently certain chapters and formulæ occur in funeral papyri of different periods, and the explanation seems to be that a popular selection was made at an early date, and that this selection was p. 126 copied with such additions or omissions as the means of the friends of the deceased allowed or made necessary. One thing is quite certain: every man in Egypt died in the firm belief that in the course of his journey into the next world he would be provided with words of power which would enable him to make his way thither unhindered, and give him abundance of meat and drink. We may see this view which was held concerning words of power from the following passages:--"May Thoth, who is filled and furnished with words of power, come and loose the bandages, even the bandages of Set which fetter my mouth. Now as concerning the words of power and all the words which may be spoken against me, may the gods resist them, and may each and every one of the company of the gods withstand them." 1 "Behold, I gather together the word of power from wherever it is, and from any person with whom it is, swifter than greyhounds and quicker than light." 2 To the crocodile which cometh to carry off from the deceased his words of power he says, "Get thee back, return, get thee back, thou crocodile fiend Sui! Thou shalt not advance to me, for I live by reason of the words of power which I have with me. Heaven hath power over its seasons, and the words of power have dominion over that which they possess; my mouth therefore shall have power over the words of power which are p. 127 therein." 1 "I am clothed (?) and am wholly provided with thy magical words, O Râ, the which are in the heaven above me, and in the earth beneath Me." 2 To the two Sister-Mert goddesses the deceased says, "My message to you is my words of power. I shine from the Sektet boat, I am Horus the son of Isis, and I have come to see my father Osiris." 3 "I have become a spirit in my forms, I have gained the mastery over my words of power, and it is decreed for me to be a spirit." 4 "Hail, thou that cuttest off heads, and slittest brows, thou who puttest away the memory of evil things from the mouth of the spirits by means of the words of power which they have within them, . let not my mouth be shut fast by reason of the words of power which thou hast within thee. Get thee back, and depart before the words which the goddess Isis uttered when thou didst come to cast the recollection of evil things into the mouth of Osiris." 5 On the amulet of the Buckle we have inscribed the words, "May the blood of Isis, and the powers of Isis, and the words of power of Isis be mighty to protect this mighty one," etc., and in the address which Thoth makes to Osiris he says, "I am Thoth, the favoured one of Râ, the lord of might, who bringeth to a prosperous end that which he doeth, the mighty one of words of power, who is in the boat of p. 128 millions of years, the lord of laws, the subduer of the two lands," etc. 1 From the above passages we not only learn how great was the confidence which the deceased placed in his words of power, but also that the sources from which they sprang were the gods Thoth and Isis. It will be remembered that Thoth is called the "scribe of the gods," the "lord of writing," the "master of papyrus," the maker of the palette and the ink56 jar," the "lord of divine words," i.e., the holy writings or scriptures, and as he was the lord of books and master of the power of speech, he was considered to be the possessor of all knowledge both human and divine. At the creation of the world it was he who reduced to words the will of the unseen and unknown creative Power, and who uttered them in such wise that the universe came into being, and it was he who proved himself by the exercise of his knowledge to be the protector and friend of Osiris, and of Isis, and of their son Horus. From the evidence of the texts we know that it was not by physical might that Thoth helped these three gods, but by giving them words of power and instructing them how to use them. We know that Osiris vanquished his foes, and that he reconstituted his body, and became the king of the underworld and god of the dead, but he was only able to do these things by means of the words of power which Thoth had given to him, p. 129 and which he had taught him to pronounce properly and in a proper tone of voice. It is this belief which makes the deceased cry out, "Hail, Thoth, who madest Osiris victorious over his enemies, make thou Ani to be victorious over his enemies in the presence of the great and sovereign princes who are in Tattu," or in any other place. Without the words of power given to him by Thoth, Osiris would have been powerless under the attacks of his foes, and similarly the dead man, who was always identified with Osiris, would have passed out of existence at his death but for the words of power provided by the writings that were buried with him. In the Judgment Scene it is Thoth who reports to the gods the result of the weighing of the heart in the balance, and who has supplied its owner with the words which he has uttered in his supplications, and whatever can be said in favour of the deceased he says to the gods, and whatever can be done for him he does. But apart from being the protector and friend of Osiris, Thoth was the refuge to which Isis fled in her trouble. The words of a hymn declare that she knew "how to turn aside evil hap," and that she was "strong of tongue, and uttered the words of power which she knew with correct pronunciation, and halted not in her speech, and was perfect both in giving the command and in saying the word," 1 but this description only p. 130 proves that she had been instructed by Thoth in the art of uttering words of power with effect, and to him, indeed, she owed more than this. When she found the dead body of her husband Osiris, she hovered about over it in the form of a bird, making air by the beating of her wings, and sending forth light from the sheen of her feathers, and at length she roused the dead to life by her words of power; as the result of the embrace which followed this meeting Horus was born, and his mother suckled him and tended him in her hiding-place in the papyrus swamps. After a time she was persecuted by Set, her husband's murderer, who, it seems, shut her and her son Horus up in a house as prisoners. Owing, however, to the help which Thoth gave her, she came forth by night and was accompanied on her journey by seven scorpions, 1 called respectively Tefen, Befen, Mestet, Mestetef, Petet, Thetet, and Matet, the last three of which pointed out the way. The guide of the way brought her to the swamps of Per-sui, 2 and to the town of the two goddesses of the sandals where the swampy country of Athu begins. Journeying on they came to Teb, 3 where the chief of the district had a house for his ladies; now the mistress of the house would not p. 131 admit Isis on account of the scorpions that were with her, for she had looked out of her door and watched Isis coming. On this the scorpions took counsel together and wished to sting her by means of the scorpion Tefen, but at this moment a poor woman who lived in the marshes opened the door of her cottage to Isis, and the goddess took shelter therein. Meanwhile the scorpion had crept under the door into the house of the governor, and stung the son of the lady of the house, and also set the place on fire; no water could quench the fire, and there was no rain to do it, for it was not then the rainy season. Now these things happened to the woman who had done no active harm to Isis, and the poor creature wandered about the streets of the city uttering loud cries of grief and distress because she knew not whether her boy would live or die. When Isis saw this she was sorry for the child who had been stung, and as he was blameless in the matter of the door of his mother's house being shut in the face of the goddess, she determined to save him. Thereupon she cried out to the distraught mother, saying, "Come to me, come to me! For my word is a talisman which beareth life. I am a daughter well known in thy city also, and I will do away the evil by means of the word of my mouth which my father hath taught me, for I am the daughter of his own body." Then Isis laid her hands upon the body of the boy, and p. 132 in order to bring back the spirit into his body said-"Come Tefen, appear upon the ground, depart hence, come not nigh! "Come poison of Befen, appear upon the ground. I am Isis, the goddess, the lady of words of power, who doeth deeds of magic, the words of whose voice are charms. "Obey me, O every reptile that stingeth, and fall down headlong! "O poison of [Mestet and] Mestetef, mount not upwards! "O poison of Petet and Thetet, draw not nigh! O Matet, fall down headlong!" The goddess Isis then uttered certain words of the charm which had been given to her by the god Seb in order to keep poison away from her, and said, "Turn away, get away, retreat, O poison," adding the words "Mer-Râ" in the morning and "The Egg of the Goose appeareth from out of the sycamore" in the evening, as she turned to the scorpions. Both these sentences were talismans. After this Isis lamented that she was more lonely and wretched than all the people of Egypt, and that she had become like an old man who hath ceased to look upon and to visit fair women in their houses; and she ordered the scorpions to turn away their looks from her and to show her the way to the marshes and to the secret place which is in the city of p. 133 Khebt. Then the words of the cry, "The boy liveth, the poison dieth! As the sun liveth, so the poison dieth," were uttered, and the fire in the house of the woman was extinguished, and heaven rejoiced at the words of Isis. When Isis had said that the "son of the woman had been stung because his mother had shut the door of her house in her face, and had done nothing for her," the words of the cry, "The boy liveth and the poison dieth," were again uttered, and the son of the woman recovered. [paragraph continues] Isis then continues her narrative thus:--"I Isis conceived a child, and was great with child of Horus. I, a goddess, gave birth to Horus, the son of Isis, upon an island (or nest) in Athu the region of swamps; and I rejoiced greatly because of this, for I regarded Horus as a gift which would repay me for the loss of his father. I hid him most carefully and concealed him in my anxiety, and indeed he was well hidden, and then I went away to the city of Am. When I had saluted the inhabitants thereof I turned back to seek the child, so that I might give him suck and take him in my arms again. But I found my sucking-child Horus the fair golden one, well nigh dead! He had bedewed the ground with the water from his eye and with the foam from his lips, his body was stiff, his heart was still, and no muscle in any of his limbs moved. 1 Then I uttered a bitter cry p. 134 of grief, and the dwellers in the papyrus swamps ran to me straightway from out of their houses, and they bewailed the greatness of my calamity; but none of them opened his mouth to speak, for every one was in deep sorrow for me, and no man knew how to bring back life into Horus. Then there came to me a certain woman who was well known in her 58 city, for she belonged to a noble family, and she tried to rekindle the life in Horus, but although her heart was full of her knowledge my son remained motionless." Meanwhile the folk remarked that the son of the divine mother Isis had been protected against his brother Set, that the plants among which he had been hidden could not be penetrated by any hostile being, that the words of power of Temu, the father of the gods, "who is in heaven," should have preserved the life of Horus, that Set his brother could not possibly have had access to where the child was, who, in any case, had been protected against his wickedness; and at length it was discovered that Horus had been stung by a scorpion, and that the reptile "which destroyeth p. 135 the heart" had wounded him, and had probably killed him. At this juncture Nephthys arrived, and went round about among the papyrus swamps weeping bitterly because of the affliction of her sister Isis; with her also was Serqet, the goddess of scorpions, who asked continually, "What hath happened to the child Horus?" Then Nephthys said to Isis, "Cry out in prayer unto heaven, and let the mariners in the boat of Râ cease to row, and let not the boat of Râ move further on its course for the sake of the child Horus"; and forthwith Isis sent forth her cry up to heaven, and made her request come unto the "Boat of millions of years," and the Sun stood still and his boat moved not from its place by reason of the goddess's petition. Out from the boat came the god Thoth provided with magical powers, and bearing with him the great power to command in such wise that the words of his mouth must be fulfilled straightway; and he spake to Isis, saying "O thou goddess Isis, whose mouth knoweth how to utter charms (or talismans), no suffering shall come upon thy child Horus, for his health and safety depend upon the boat of Râ. I have come this day in the divine boat of the Disk (Aten) to the place where it was yesterday. When darkness (or night) ruleth, the light shall vanquish it for the health (or safety) of Horus for the sake of his mother Isis and similarly shall it happen unto every one who p. 136 possesseth what is [here] written(?)." What took place next is, of course, evident. The child Horus was restored to life, to the great joy of his mother Isis, who was more indebted than ever to the god Thoth for coming to deliver her out of her trouble on the death of her son, just as he had done on the death of her husband. Now because Isis had revivified both her husband and her son by the words of power and talismans which she possessed, mortal man thought it was absolutely necessary for him to secure her favour and protection at any cost, for eternal life and death were in her hands. As time went on the Egyptians revered her more and more, and as she was the lady of the gods and of heaven, power equal to that possessed by Râ himself was ascribed to her. Indeed, according to a legend which has come down to us, and which written upon papyrus or linen formed a magical formula against the poison of reptiles of all kinds, she made a bold attempt to wrest the power of Râ from him and to make herself mistress of the universe. The way in which she did this is told in a hieratic papyrus preserved at Turin, 1 from which the following rendering has been made; the merit of first discovering the correct meaning of the text belongs to M. Lefébure. THE LEGEND OF RÂ AND ISIS. "The Chapter of the divine god, the self-created being) who made the heavens and the earth, and the winds [which give] life, and the fire, and the gods, and men, and beasts, and cattle, and reptiles, and the fowl of the air and the fish of the sea; he is the king of men and of gods, he hath one period of life (?) and with him periods of one hundred and twenty years each are but as years; his names are manifold and unknown, the gods even know them not. "Now Isis was a woman who possessed words of power; her heart was wearied with the millions of men, therefore she chose the millions of the gods, but she esteemed more highly the millions of the spirits (khu). And she meditated in her heart, saying, 'Cannot I by means of the sacred name of God make myself mistress of the earth and become a goddess 59 like unto Râ in heaven and upon earth?' Now behold, each day Râ entered at the head of his holy mariners and established himself upon the throne of the two horizons. Now the divine one (i.e., Râ) had grown old, he dribbled at the mouth, his spittle fell upon the earth, and his slobbering dropped upon the ground. And Isis kneaded it with earth in her hand, and formed thereof a sacred serpent in the form of a dart; she did not set it upright before her face, but let it lie upon the ground in the path p. 138 whereby the great god went forth, according to his hearts desire, into his double kingdom. Now the holy god arose, and the gods who followed him as though he were Pharaoh went with him; and he came forth according to his daily wont; and the sacred serpent bit him. The flame of life departed from him, and he who dwelt among the cedars (?) was overcome. The holy god opened his mouth, and the cry of his majesty reached unto heaven; his company of gods said, 'What hath happened?' and his gods exclaimed, 'What is it?' But Râ could not answer, for his jaws trembled and all his members quaked; the poison spread swiftly through his flesh just as the Nile rusheth through all his land. When the great god had stablished his heart, he cried unto those who were in his train, saying, 'Come unto me, O ye who have come into being from my body, ye gods who have come forth from me, make ye known unto Khepera that a dire calamity hath fallen upon me. My heart perceiveth it, but my eyes see it not; my hand hath not caused it, nor do I know who hath done this unto me. Never have I felt such pain, neither can sickness cause more woe than this. I am a prince, the son of a prince, the sacred essence which hath proceeded from God. I am the great one, the son of the great one, and my father planned my name; I have multitudes of names and multitudes of forms, and my being is in every god. I have been p. 139 proclaimed by the heralds Temu and Horus, and my father and my mother uttered my name; but it hath been hidden within me by him that begat me, who would not that the words of power of any seer should have dominion over me. I came forth to look upon that which I had made, I was passing through the world which I had created, when lo! something stung me, but what I know not. Is it fire? Is it water? My heart is on fire, my flesh quaketh, and trembling hath seized all my limbs. Let there be brought unto me my children, the gods, who possess the words of power and magical speech, and mouths which know how to utter them, and also powers which reach even unto the heavens. Then the children of every god came unto him uttering cries of grief. And Isis also came, bringing with her her words of magical power, and her mouth was full of the breath of life; for her talismans vanquish the pains of sickness, and her words make to live again the throats of those who are dead. And she spake, saying, 'What hath come to pass, O holy Father? What hath happened? Is it that a serpent hath bitten thee, and that a thing which thou hast created hath lifted up his head against thee? Verily it shall be cast down by my effective words of power, and I will drive it away from before the sight of thy sunbeams.' The holy god opened his mouth and said, I was passing along my path, and I was going p. 140 through the two regions of my lands according to my hearts desire, to see that which I had created, when lo! I was bitten by a serpent which I saw not. Is it fire? Is it water? I am colder than water, I am hotter than fire. All my flesh sweateth, I quake, my eye hath no strength, I cannot see the sky, and the sweat rusheth to my face even as in the time of summer.' Then said Isis unto Râ, 'O tell me thy name, holy Father, for whosoever shall be delivered by thy name shall live.' And Râ said, 'I have made the heavens and the earth, I have knit together the mountains, I have created all that is above them, I have made the water, I have made to come into being the goddess Meht-urt, and I have made the Bull of his mother, from whom spring the delights of love. I have made the heavens, I have stretched out the two horizons like a curtain, and I have placed the soul of the gods within them. I am he who, if he openeth his eyes, doth make the light, and, if he closeth them, darkness cometh into being. At his command the Nile riseth, and the gods know not his name. I have made the hours, I have created the days, I bring forward the festivals of the year, I create the Nile-flood. I make the fire of life, and I provide food in the houses. I am Khepera in the morning, I am Râ at noon, and I am Temu at even.' Meanwhile the poison was not taken away from his body, but it pierced deeper, and the great god could no longer walk. "Then said Isis unto Râ, 'What thou hast said is not thy name. O tell it unto me, and the poison shall depart; for he shall live whose name shall be revealed! Now the poison burned like fire, and it was fiercer than the flame and the furnace, and the majesty of the great god said, 'I consent that Isis shall search into me, and that my name shall pass from me into her.' Then the god hid himself from the gods, and his place in the Boat of Millions of Years was empty. And when the time had arrived for the heart of Râ to come forth, Isis spake unto her son Horus, saying, 'The god hath bound himself by oath to deliver up his two eyes (i.e., the sun and moon).' Thus was the name of the great god taken from him, and Isis, the lady of words of magical power, said, 'Depart, poison, go forth from Ea. O Eye of Horus, go forth from the god, and shine outside his mouth. It is I who work, it is I who make to fall down upon the earth the vanquished poison, for the name of the great god hath been taken away from him. Let Râ live, and let the poison die! Let the poison die, and let Râ live!' These are the words of Isis, the mighty lady, the mistress of the gods, who knew Râ by his own name." Now from a few words of text which follow the above narrative we learn that the object of writing it was not so much to instruct the reader as to make a magic formula, for we are told that it was to be recited over p. 142 figures of Temu and Horus, and Isis and Horus, that is to say, over figures of Temu the evening sun, Horus the Elder, Horus the son of Isis, and Isis herself. Temu apparently takes the place of Râ, for he represents the sun as an old man, i.e., Râ, at the close of his daily life when he has lost his strength and power. The text is a charm or magical formula against snake bites, and it was thought that the written letters, which represented the words of Isis, would save the life of any one who was snake-bitten, just as they saved the life of Râ. If the full directions as to the use of the figures of Temu, Isis, and the two Horus gods, were known unto us we should probably find that they were to be made to act in dumb show the scenes which took place between Râ, and Isis when the goddess succeeded in taking from him his name. Thus we have ample evidence that Isis possessed marvellous magical powers, and this being so, the issues of life and death, as far as the deceased was concerned, we know from the texts to have been in her hands. Her words of power, too, were a priceless possession, for she obtained them from Thoth, who was the personification of the mind and intelligence of the Creator, and thus their origin was divine, and from this point of view were inspired. From a papyrus of the Ptolemaic period we obtain some interesting facts about the great skill in working magic and about the knowledge of magical formulæ p. 143 which were possessed by a prince called Setnau Khâ-em-Uast. He knew how to use the powers of amulets and talismans, and how to compose magical formulæ, and he was master both of religious literature and of that of the "double house of life," or library of magical books. One day as he was talking of such things one of the king's wise men laughed at his remarks, and in answer Setnau said, "If thou wouldst read a book possessed of magical powers come with me. and I will show it to thee, the book was written by Thoth himself, and in it there are two formulæ. The recital of the first will enchant (or bewitch) heaven, earth, hell, sea, and mountains, and by it thou shalt see all the birds, reptiles, and fish, for its power will bring the fish to the top of the water. The recital of the second will enable a man if he be in the tomb to take the form which he had upon earth," etc. When questioned as to where the book was, Setnau said that it was in the tomb of Ptah-nefer-ka at Memphis. A little later Setnau went there with his brother and passed three days and three nights in seeking for the tomb of Ptah-nefer-ka, and on the third day they found it; Setnau recited some words over it, and the earth opened and they went down to the place where the book was. When the two brothers came into the tomb they found it to be brilliantly lit up by the light which came forth from the book; and when they looked they saw not only Ptah-nefer-ka, but his wife Ahura, and Merhu their p. 144 son. Now Ahura and Merhu were buried at Coptos but their doubles had come to live with Ptah-nefer-ka by means of the magical power of Thoth. Setnau told them that he had come to take away the book, but Ahura begged him not to do so, and related to him the misfortunes which had already followed the possession of it. She was, it seems, the sister of Ptah-nefer-ka whom she married, and after the birth of her son Merhu, her husband seemed to devote himself exclusively to the study of magical books, and one day a priest of Ptah promised to tell him where the magical book described above might be found if he would give him a hundred pieces of silver, and provide him with two handsome coffins. When the money and the coffins had been given to him, the priest of Ptah told Ptah-nefer-ka that the book was in an iron box in the middle of the river at Coptos. "The iron box is in a bronze box, the bronze box is in a box of palmtree wood, the palm tree wood box is in a box of ebony and ivory, the ebony and ivory box is in a silver box, the silver box is in a gold box, and in the gold (sic) box lies the book. The box wherein is the book is surrounded by swarms of serpents and scorpions and reptiles of all kinds, and round it is coiled a serpent which cannot die." Ptah-nefer-ka told his wife and the king what he had heard, and at length set out for Coptos with Ahura and Merhu in the royal barge; having arrived at Coptos he went to the temple of Isis and Harpocrates and offered up p. 145 a sacrifice and poured out a libation to these gods. Five days later the high priest of Coptos made for him the model of a floating stage and figures of workmen provided with tools; he then recited words of power over them and they became living, breathing men, and the search for the box began. Having worked for three days and three nights they came to the place where the box was. Ptah-nefer-ka dispersed the serpents and scorpions which were round about the nest of boxes by his words of power, and twice succeeded in killing the serpent coiled round the box, but it came to life again; the third time he cut it into two pieces, and laid sand between them, and this time it did not take its old form again. He then opened the boxes one after the other, and taking out the gold box with the book inside it carried it to the royal barge. He next read one of the two formula-, in it and so enchanted or bewitched the heavens and the earth that he learned all their secrets; he read the second and he saw the sun rising in the heavens with his company of the gods, etc. His wife Ahura then read the book and saw all that her husband had seen. Ptah-nefer-ka then copied the writings on a piece of new papyrus, and having covered the papyrus with incense dissolved it in water and drank it; thus he acquired the knowledge which was in the magical book. Meanwhile these acts had stirred the god Thoth to wrath, and he told Râ what Ptah-nefer-ka had done. As a result the decree p. 146 went forth that Ptah-nefer-ka and his wife and child should never return to Memphis, and on the way back to Coptos Ahura and Merhu fell into the river and were drowned; and while returning to Memphis with the book Ptah-nefer-ka himself was drowned also. Setnau, however, refused to be diverted from his purpose, and he insisted on having the book which he saw in the possession of Ptah-nefer-ka; the latter then proposed to play a game of draughts and to let the winner have the book. The game was for fifty-two points, and although Ptah-nefer-ka tried to cheat Setnau, he lost the game. At this juncture Setnau sent his brother Anhaherurau up to the earth to bring him his talismans of Ptah and his other magical writings, and when he returned he laid them upon Setnau, who straightway flew up to heaven grasping the wonderful book in his hand. As he went up from the tomb light went before him, and the darkness closed in behind him; but Ptah-nefer-ka said to his wife, "I will make him bring back this book soon, with a knife and a rod in his hand and a vessel of fire upon his head." Of the bewitchment of Setnau by a beautiful woman called Tabubu and of his troubles in consequence thereof we need make no mention here: it is sufficient to say that the king ordered him to take the book back to its place, and that the prophecy of Ptah-nefer-ka was fulfilled. 1n connexion with the subject of the magical powers of Isis must be briefly mentioned the curious small stelæ, with rounded tops, on the front of which are inscribed figures of the god Horus standing upon crocodiles: they are usually known as "cippi of Horus." The largest and finest example of this remarkable class of object is the famous "Metternichstele," which was found in the year 1828 during the building of a cistern in a Franciscan monastery in 62 Alexandria, and was presented by Muhammad Ali Pasha to Prince Metternich. We are fortunately enabled to date the stele, for the name of Nectanebus I., the last but one of the native kings of Egypt, who reigned from B.C. 378 to B.C. 360, occurs on it, and we know from many sources that such a monument could have been produced only about this period. From the two illustrations of it here given we see that it is both sculptured and engraved with figures of many of the gods of ancient Egypt, gods well known from the monuments of the earlier dynasties, and also with figures of a series of demons and monsters and animals which have both mythological and magical importance. Many of these are accompanied by texts containing magical formulæ, p. 148 magical names, and mythological allusions. In the principal scene we see Horus, or Harpocrates, standing upon two crocodiles; on his brow is the uraeus, and he wears on the right side of his head the lock of hair emblematic of youth. In his hands he grasps serpents, a lion, and an antelope, and it is clear by the look on his face that he is in no wise afraid of them. Above his head is a bearded head, which is usually said to represent that of Bes. On his right are:--(1) an utchat, 1 with human hands and arms; (2) Horus-Râ, hawk-headed, and wearing the sun's disk and uraeus, and standing on a serpent coiled up; (3) Osiris, in the form of a hawk standing upon a sceptre, and wearing the atef crown; (4) The goddess Isis standing upon a serpent coiled up; (5) The goddess Nekhebet, in the form of a vulture, standing upon a papyrus sceptre. On his left are:--(1) An utchat with human hands and arms; (2) a papyrus standard with plumes and menats 2; (3) the god Thoth standing upon a serpent coiled up; (4) the goddess Uatchet, in the form of a serpent, standing upon a papyrus sceptre. Now Horus typifies youth and strength and the rising sun, and the head above him. is probably intended to represent that of Râ (or Bes) as an old man; the allusion here is clearly to the god who "is old at eventide and who becomes young again." The utchats and the figures of the gods symbolize the solar powers and the deities p. 149 Clippus of Horus. (See Metternichstele, ed. Golénischeff, plate 1.) p. 151 who are masters of the words of power, both in the South and in the North, by which the young god Horus vanquishes all hostile animals, reptiles, and creeping things which live in water and on land. Above and about this scene are several rows of figures of gods and sketches of mythological scenes; many of which are evidently taken from the vignettes of the Book of the Dead, and the object of all of the latter is to prove that light overcomes darkness, that good vanquishes evil, and that renewed life comes after death. The texts which fill all the spaces not occupied by figures describe certain incidents of the eternal combat which Horus wages against his brother Set, and tell the story of the wanderings of Isis with her son Horus and of her sufferings in the country of the papyrus Swamps, a sketch of which we have given above (see pp. 130-136); besides these, prayers to certain gods are introduced. The whole monument is nothing but a talisman, or a gigantic amulet engraved with magical figures and words of power, and it was, undoubtedly, placed in some conspicuous place in a courtyard or in a house to protect the building and its inmates from the attacks of hostile beings, visible and invisible, and its power was believed to be invincible. There is not a god of any importance whose figure is not on it, and there is not a demon, or evil animal or reptile, who is not depicted upon it in a vanquished state; the knowledge of the ancient Egyptian mythology p. 152 and the skill shewn by the designer of this talisman are very remarkable. The small cippi of Horus contain nothing but extracts from the scenes and texts which we find on the "Metternichstele," and it, or similar objects, undoubtedly formed the source from which so many of the figures of the strange gods which are found on Gnostic gems were derived. Certain of the figures of the gods on the cippi were cast in bronze in the Ptolemaic and Roman periods, or hewn in stone, and were buried in tombs and under the foundations of houses to drive away any of the fiends who might come to do harm either to the living or the dead. The Arab historian Mas'ûdî has preserved 1 a curious legend of the talismans which were employed by Alexander the Great to protect the city of Alexandria whilst it was being built, and as the legend is of Egyptian origin, and dates from a period not greatly removed from that in which the Metternich stele was made, it is worthy of mention. When the foundations of the city had been laid, and the walls had begun to rise up, certain savage animals came up each night from the sea, and threw down everything which had been built during the day; watchmen were appointed to drive them away, but in spite of this each morning saw the work done during the previous day destroyed. After much thought Alexander devised a plan whereby he p. 153 Clippus of Horus. (See Metternichstele, ed. Golénischeff, plate 3.) p. 155 might thwart the sea monsters, and he proceeded to carry it into effect. He made a box ten cubits long and five cubits wide with sides made of sheets of glass fastened into frames by means of pitch, resin, etc. In this box Alexander placed himself, together with two skilful draughtsmen, and having been closed it was towed out to sea by two vessels; and when weights of iron, lead, and stone had been attached to the under part of it, it began to sink, being guided to the place which Alexander wished it to reach by means of cords which were worked from the ships. When the box touched the bottom of the sea, thanks to the clearness of the glass sides and the water of the sea, Alexander and his two companions were able to watch the various marine monsters which passed by, and he saw that although they had human bodies they had the heads of beasts; some had axes, some had saws, and some had hammers, and they all closely resembled workmen. As they passed in front of the box Alexander and his two draughtsmen copied their forms upon paper with great exactness, and depicted their hideous countenances, and stature, and shape; this done, a signal was made, and the box was drawn up to the surface. As soon as Alexander reached the land he ordered his stone and metal workers to make reproductions of the sea monsters according to the drawings which he and his friends had made, and when they were finished he caused them to be set up on pedestals along the p. 156 sea-shore, and continued his work of building the city. When the night came, the sea monsters appeared as usual, but as soon as they saw that figures of themselves had been put up on the shore they returned at once to the water and did not shew themselves again. When, however, the city had been built and was inhabited, the sea monsters made their appearance again, and each morning a considerable number of people were found to be missing; to prevent this Alexander placed talismans upon the pillars which, according to Mas'ûdî, were there in his day. Each pillar was in the shape of an arrow and was eighty cubits in height, and rested upon a plinth of brass; the talismans were placed at their bases, and were in the form of figures or statues of certain beings with suitable inscriptions, and as they were put in position after careful astronomical calculations had been made for the purpose we may assume that they produced the effect desired by the king. Footnotes 109:1 See the vignettes to Chapters LIV.-LX. of the Book of the Dead. 110:1 See Chapters of Coming Forth by Day, p. 106. 111:1 See Chapters of Coming Forth by Day, p. 162. 120:1 See above, p. 55 121:1 See Chapters of Coming Forth by Day, p. 292. 122:1 See Chapters of Coming Forth by Day, p. 294. 125:1 In a similar way the Arabs attach as much importance to the Fatha, or opening chapter, and to the chapter which declares the Unity of God (CXII.), as to the rest of the Koran. 126:1 See Chapter of Coming Forth by Day, p. 70. 126:2 Ibid., p. 71 127:1 See Chapters of Coming Forth by Day, p. 81. 128:1 See Chapters of Coming forth by Day, p. 340 f. 129:1 Chabas, Revue Archéologique, 1857, p. 65 ff.; Ledrain, Monuments Égyptiens, pl. xxii. ff.; and for a recent translation see my First Steps in Egyptian, pp. 179-188. 130:1 The story is told on the famous Metternichstele, ed. Golénischeff, Leipzig, 1877. 130:2 I.e., Crocodilopolis. 130:3 The city of the two sandals. The two sandals were made of leather from the skin of the god Nehes or Set, the opponent of Horus. 133:1 This is an exact description of the state of an animal which has p. 134 been stung by the small black scorpion in Egypt and the Sûdân. I saw Colonel W. H. Drage's dog "Shûbra" bitten at Merâwî in September, 1897, by a black scorpion, and in about an hour she was in the state of Horus as described above, and the whole camp was distressed, for both master and dog were great favourites. When it was no longer possible to administer spirit to her, Major G. R. Griffith and others immersed her body in pails of very hot water for several hours, and at sundown she was breathing comfortably, and she soon afterwards recovered. 136:1 See Pleyte and Rossi, Le Papyrus de Turin, 1869-1876, pll. 31-37, and 131-138; see also Lefébure in Ægyptische Zeitshrift, 1883, p. 27 ff.; Wiedemann, Religion der alien Ægypter, 1890, p. 29 ff.; and my Papyrus of Ani, 1895, p. lxxxix., and First Steps in Egyptian, 1895, pp. 241-256. 146:1 For translations see Brugsch, Le Roman de Setnau (in Revue p. 147 Archéologique, 2nd series, Vol. xvi., 1867, p. 161 ff.); Maspero, Contes Égyptiens, Paris, 1882, pp. 45-82; Records of the Past, vol. iv., pp. 129-148; and for the original Demotic text see Mariette, Les Papyrus du Musée de Boulaq, tom. 29-32; Revillout, Le Roman de Setna, Paris, 1877; Hess, Roman von Sfne Ha-m-us. Leipzig, 1888. 148:1 See above, p. 55. 148:2 See above, p. 60. 152:1 See Les Prairies d'Or, ed. B. de Meynard and Pavet de Courteille, Paris, 1861, tom. ii. p. 425 ff. CHAPTER V. - MAGICAL NAMES. THE Egyptians, like most Oriental nations, attached very great importance to the knowledge of names, and the knowledge of how to use and to make mention of names which possessed magical powers was a necessity both for the living and the dead. It was believed that if a man knew the name of a god or a devil, and addressed him by it, he was bound to answer him and to do whatever he wished; and the possession of the knowledge of the name of a man enabled his neighbour to do him good or evil. The name that was the object of a curse brought down evil upon its owner, and similarly the name that was the object of a blessing or prayer for benefits secured for its master many good things. To the Egyptian the name was as much a part of a man's being as his soul, or his double (KA), or his body, and it is quite certain that this view was held by him in the earliest times. Thus in the text which is inscribed on the walls inside 1 the pyramid p. 158 of Pepi L, king of Egypt about B.C. 3200, we read, "Pepi hath been purified. He hath taken in his hand the mâh staff, he hath provided himself with his throne, and he hath taken his seat in the boat of the great and little companies of the gods. Ed maketh Pepi to sail to the West, he stablisheth his seat above those of the lords of doubles, and he writeth down Pepi at the head of those who live. The doors of Pekh-ka which are in the abyss open themselves to Pepi, the doors of the iron which is the ceiling of the sky open themselves to Pepi, and he passeth through them; he hath his panther skin upon him, and the staff and whip are in his hand. Pepi goeth forward with his flesh, Pepi is happy with his name, and he liveth with his ka (double)." Curiously enough only the body and name and double of the king are mentioned, just as if these three constituted his whole economy; and it is noteworthy what importance is attached to the name in this passage. In the text from the pyramid of another king 1 we have a prayer concerning the preservation of the name, which is of such interest that a rendering of it in full is here given: it reads, "O Great Company of the gods who dwell in Annu (Heliopolis), grant that Pepi Nefer-ka-Râ may flourish (literally 'germinate'), and that his pyramid, his ever lasting building, may flourish, even as the name of p. 159 Temu, the chief of the nine gods, doth flourish. If the name of Shu, the lord of the upper shrine in Annu, flourisheth, then Pepi shall flourish, and his pyramid, his everlasting building, shall flourish! If the name of Tefnut, the lady of the lower shrine in Annu, flourisheth, the name of Pepi shall be established, and this his pyramid shall be established to all eternity! If the name of Seb flourisheth at the 'homage of the earth,' then the name of Pepi shall flourish, and this his pyramid shall flourish, and this his building shall flourish unto all eternity! If the name of Nut in the House of Shenth in Annu flourisheth, the name of Pepi shall flourish, and this his pyramid shall flourish, and this his building shall flourish unto all eternity! If the name of Osiris flourisheth in the nome of Abydos, then the name of Pepi shall flourish, and this his pyramid shall flourish, and this his building shall flourish unto all eternity! If the name of Osiris Khent-Amentet flourisheth, then the name of Pepi shall flourish, and this his pyramid shall flourish, and this his building shall flourish unto all eternity! If the name of Set, the dweller in Nubt (Ombos) flourisheth, then the name of Pepi shall flourish, and this his pyramid shall flourish, and this his building shall flourish unto all eternity! If the name of Horus flourisheth, then the name of Pepi shall flourish, and this his pyramid shall flourish, and this his building shall flourish unto all p. 160 eternity! If the name of Râ flourisheth in the horizon, then the name of Pepi shall flourish, and this his pyramid shall flourish, and this his building shall flourish unto all eternity! If the name of Khent-merti flourisheth in Sekhem (Letopolis), then the name of Pepi shall flourish, and this his pyramid shall flourish, and this his building shall flourish unto all eternity! If the name of Uatchet in Tep flourisheth, then the name of Pepi shall flourish, and this his pyramid shall flourish, and this his building shall flourish unto all eternity!" The above prayer or formula was the origin of most of the prayers and texts which had for their object the "making the name to germinate or flourish," and which were copied so frequently in the Saïte, Ptolemaic, and Roman periods. All these compositions show that from the earliest to 68 the latest times the belief as to the importance of the preservation of the name never changed in Egypt, and the son who assisted in keeping green his father's name, and in consequence his memory, performed a most meritorious duty. But in the present chapter we are not so much concerned with the ordinary as with the extraordinary uses to which a name might be put, and the above facts have only been mentioned to prove that a man's name was regarded as an essential part of himself, and that the blotting out of the name of an individual was synonymous with his destruction. Without a name no man could be identified in the p. 161 judgment, and as a man only came into being upon this earth when his name had been pronounced, so the future life could only be attained after the gods of the world beyond the grave had become acquainted with it and had uttered it. According to the story of the Creation which is related in the Papyrus of Nesi-Amsu, 1 before the world and all that therein is came into being, only the great god Neb-er-tcher existed, for even the gods were not born. Now when the time had come for the god to create all things be says, "I brought (i.e., fashioned) my mouth, and I uttered my own name as a word of power, and thus I evolved myself under the evolutions of the god Khepera, and I developed myself out of the primeval matter which had evolved multitudes of evolutions from the beginning of time. Nothing existed on this earth [before me], I made all things. There was none other who worked with me at that time. Elsewhere, that is to say, in the other version of the story, the god Khepera says, I developed ct myself from the primeval matter which I made, I developed myself out of the primeval matter. My name is' Osiris,' the germ of primeval matter." Here, then, we have a proof that the Egyptians regarded the creation as the result of the utterance of the name of the god Neb-er-tcher or Khepera by himself. Again, in the story of Râ and Isis, given in the preceding p. 162 chapter, we have seen that although Isis was able to make a serpent and to cause it to bite Râ, and to make him very ill, she was powerless to do as she wished in heaven and upon earth until she had persuaded the god to reveal to her his name by which he ruled the universe. In yielding up his name to the goddess he placed himself in her power, and in this example we have a striking instance of the belief that the knowledge of the name of god, or devil, or human being, implied dominion over that being. We have seen elsewhere that Râ, the type and symbol of God, is described as the god of "many names," and in that wonderful composition the XVIIth Chapter of the Book of the Dead, 1 we have the following statement:--"I am the great god Nu, who gave birth unto himself, and who made his name to become the company of the gods." Then the question, "What does this mean?" or "Who is this?" is asked. And this is the answer: "It is Râ, the creator of the name[s] of his limbs, which came into being in the form of the gods who are in the following of Râ." From this we see that all the "gods" of Egypt were merely personifications of the NAMES Of Râ, and that each god was one of his members, and that a name of a god was the god himself. Without the knowledge of the names of the gods and devils of the underworld the dead Egyptian would have fared badly, for his personal liberty would have been p. 163 fettered, the roads and paths would have been blocked to him, the gates of the mansions of the underworld would have been irrevocably shut in his face, and the hostile powers which dogged his footsteps would have made an end of him; these facts are best illustrated by the following examples:-When the deceased comes to the Hall of Judgment, at the very beginning of his speech he says, "Homage to thee, O Great God, thou Lord of Maâti, I have come to thee, O my Lord, and I have brought myself hither that 1 may behold thy beauties. I know thee, and I know thy name, and I know the names of the two and forty gods who exist with thee in this Hall of Maâti." 1 But although the gods may be favourable to him, and he be found righteous in the judgment, he cannot make his way among the other gods of the underworld without a knowledge of the names of certain parts of the Hall of Maâti. After the judgment he acquires the mystical name of "He who is equipped with the flowers and the 69 dweller in his olive tree," and it is only after he has uttered this name that the gods say "Pass onwards." Next the gods invite him to enter the Hall of Maâti, but he is not allowed to pass in until he has, in answer to questions asked by the bolts, lintels, threshold, fastenings, socket, door-leaves, and door-posts, told their names. The floor of the Hall will not permit him to walk upon it unless he p. 164 tells not only its name, but also the mystical names of his two legs and feet wherewith he is about to tread upon it. When all this has been done the guardian of the Hall says to him, "I will not announce thy name [to the god] unless thou tellest me my name"; and the deceased replies, "'Discerner of hearts and searcher of the reins' is thy name." In reply to this the guardian says, "If I announce thy name thou must utter the name of the god who dwelleth in his hour," and the deceased utters the name "Mâau-Taui." But still the guardian is not satisfied, and he says, "If I announce thy name thou must tell me who is he whose heaven is of fire, whose walls [are surmounted by] living uraei, and the floor of whose house is a stream of water. Who is he, I say? (i.e., what is his name?)" But the deceased has, of course, learnt the name of the Great God, and he replies, "Osiris." The guardian of the Hall is now content, and he says, "Advance, verily thy name shall be mentioned to him"; and he further promises that the cakes, and ale, and sepulchral meals which the deceased shall enjoy shall come from the "Eye of Râ," In another Chapter 1 the deceased addresses seven gods, and says, "Hail, ye seven beings who make decrees, who support the Balance on the night of the judgment of the Utchat, who cut off heads, who hack necks in pieces, who take possession of hearts by p. 165 violence and rend the places where hearts are fixed, who make slaughterings in the Lake of Fire, I know you, and I know your names; therefore know ye me, even as I know your names." The deceased, having declared that the seven gods know his name and he their names, has no further apprehension that evil will befall him. In one portion of the kingdom of Osiris there existed seven halls or mansions through which the deceased was anxious to pass, but each of the gates was guarded by a doorkeeper, a watcher, and a herald, and it required special provision on the part of the deceased to satisfy these beings that he had a right to pass them. In the first place, figures of the seven gates had to be made in some substance (or painted upon papyrus), as well as a figure of the deceased: the latter was made to approach each of the gates and to stand before it and to recite an address which had been specially prepared for the purpose. Meanwhile the thigh, the head, the heart, and the hoof of a red bull were offered at each gate, as well as a very large number of miscellaneous offerings which need not be described in detail. But all these ceremonies would not help the deceased to pass through the gates, unless be knew the names of the seven doorkeepers, and the seven watchers, and the seven heralds who guarded them. The gods of the first gate were:--Sekhet-hra-âsht-aru, Semetu, and Hukheru; those of the second, Tun-hât, Seqet-hra, and p. 166 Sabes; of the third, Am-huat-ent-pehfi, Res-hra, and Uâau; of the fourth, Khesef-hra-âsht-kheru, Res-ab, and Netekahra-khesef-atu; of the fifth, Ânkh-em-fentu, Ashebu, and Tebherkehaat; of the sixth, Akentauk-ha-kheru, An-hra, and Metes-hra-ari-she; of the seventh, Metes-sen, Ââa-kheru, and Khesef-hra-khemiu. And the text, which the deceased recites to the Halls collectively, begins, "Hail, ye Halls! Hail, ye who made the Halls for Osiris! Hail, ye who watch your Halls! Hail, ye who herald the affairs of the two lands for the god Osiris each day, the deceased knoweth you, and he knoweth your names." 1 The names having been uttered, and the addresses duly recited, the deceased went wherever he pleased in the seven Halls of Osiris. But beside the seven halls the deceased had to pass through the twenty-one hidden pylons of the house of Osiris in the Elysian Fields, and in order to do so he had to declare the names of the pylon and the doorkeeper of each, and to make 70 a short address besides. Thus to the first pylon he says, "I have made my way, I know thee and I know thy name, and I know the name of the god who guardeth thee. Thy name is 'Lady of tremblings, with lofty walls, the sovereign lady, the mistress of destruction, who setteth in order the words which drive back the whirlwind and the storm, who delivereth from destruction him that p. 167 travelleth along the way'; and the name of thy doorkeeper is Neri." At the second pylon he says, "I have made [my] way, I know thee, and I know thy name, and I know the name of the god who guardeth thee. Thy name is 'Lady of heaven, the mistress of the world, who devoureth with fire, the lady of mortals, who knoweth mankind.' The name of thy doorkeeper is Mes-Ptah," and so on at each of the pylons. In the later and longer version of the chapter which was written to supply the deceased with this knowledge he informs the god of each pylon what purification he has undergone; thus to the god of the first pylon he says, "I have anointed myself with hâti "unguent [made from] the cedar, I have arrayed myself in apparel of menkh (linen), and I have with me my sceptre made of heti wood." After the speech the god of the pylon says, "Pass on, then, thou art pure." When we remember that one of the oldest beliefs as to the future life made it appear that it would be lived by man in the Sekhet-Aaru, or Field of Reeds, a region which, as we know from the drawings of it which have come down to us, was intersected by canals and streams, it is at once clear that in order to pass from one part of it to another the deceased would need a boat. Even assuming that he was fortunate enough to have made his own way into this region, it was not possible for him to take a boat with him. To meet, this difficulty a boat and all its various parts were p. 168 drawn upon the papyrus, upon which the selection of Chapters from the Book of the Dead had been inscribed for him, and a knowledge of the text of the chapter which belonged to it made the drawing to become an actual boat. But before he could enter it, the post to which it was tied up, and every part of the boat itself, demanded that he should tell them their names, thus:-Post at which to tie up. "Tell me my name." D. 1 "Lord of the two lands, dweller in the shrine," is thy name. Rudder. "Tell me my name." D. "Leg of Hâpiu" is thy name. Rope. "Tell me my name." D. "Hairs with which Anpu finisheth the work of my embalmment" is thy name. Oar-ruts. "Tell us our name." D. "Pillars of the underworld" is your name. Hold. "Tell me my name." D. "Akau" is thy name. Mast. "Tell me my name." D. "Bringer back of the lady after her departure" is thy name. Lower deck. "Tell me my name." D. "Standard of Ap-uat" is thy name. Upper Post. "Tell me my name." D. "Throat of Mestha" is thy name. Sail. "Tell me my name." D. "Nut" is thy name. Leather Straps. "Tell us our name." D. "Those who p. 169 are made from the hide of the Mnevis Bull, which was burned by Suti," is your name. Paddles. "Tell us our name." D. "Fingers of Horus the firstborn" is your name. "Tell me my name." D. "The hand of Isis which wipeth away the blood of the Eye of Horus," is thy name. Planks. "Tell us our names." D. "Mestha, Hâpi, Tuamutef, Qebhsennuf, Haqau, Thet-em-âua, Maa-an-tef, Ari-neftchesef," are your names. Rows. "Tell us our name." D. "He who is at the head of his nomes" is your name. Hull. "Tell me my name." D. "Mert" is thy name. Rudder. "Tell me my name." D. "Âqa" is thy name; Shiner in the water, hidden beam," is thy name. Keel. "Tell me my name." D. "Thigh of Isis, which Râ cut off with the knife to bring blood into the Sektet boat," is thy name. Sailor. "Tell me my name." D. "Traveller" is thy name. Wind. "Tell me my name." D. "The North Wind, which cometh from Tem to the nostrils of Osiris," is thy name. And when the deceased had declared to these their names, before he could set out on his journey he was obliged to tell the river, and the river-banks, and the ground their mystical names. This done, the boat p. 170 admitted him as a passenger, and he was able to sail about to any part of the Elysian Fields at will. But among the beings whom the deceased wished to avoid in the underworld were the beings who "lay snares, and who work the nets, and who are fishers," and who would draw him into their nets. It seems as if it were absolutely necessary that he should fall in with these beings and their nets, for a whole chapter of the Book of the Dead was written with the view of enabling him to escape from them unharmed; the god their leader is called "the god whose face is behind him," and "the god who hath gained the mastery over his heart." To escape from the net which was worked by "the fishers who lay snares with their nets and who go round about in the chambers of the waters," the deceased had to know the names of the net, and of the ropes, and of the pole, and of the hooks, and of each and every part of it; without this knowledge nothing could save him from calamity. We unfortunately understand very few of the allusions to mythological events which are contained in the names of the various parts of the machinery which work the net, but it is quite certain that they have reference to certain events in the lives of the gods who are mentioned, and that these were well known to the writers and readers of religious texts. From the above descriptions of the means whereby the deceased made his way through the gates and the p. 171 halls of the underworld and escaped from the fowler and his net, it will be readily understood that the knowledge of the name alone was, in some cases, sufficient to help him out of his difficulties; but in others it was necessary to have the name which was possessed of magical power inscribed upon some object, amulet or otherwise. Moreover, some gods and devils were thought to have the power to assume different forms, and as each form carried with it its own name, to have absolute power over a god of many forms it was necessary to know all his names. Thus in the "Book of Overthrowing Âpep" 1 we are told not only to make a wax figure of the monster, but also to write his name upon it, so 72 that when the figure is destroyed by being burnt in the fire his name also may be destroyed; this is a striking example of the belief that the name was an integral part of the economy of a living creature. But Âpep possessed many forms and therefore many names, and unless he could be invoked by these names he still had the power to do evil; the abovementioned book 2 therefore supplies us with a list of his names, among which occur the following:--"Tutu (i.e., Doubly evil one), Hau-hra (i.e., "Backward Face), Hemhemti (i.e., Roarer), Qetu (i.e., Evil-doer), Âmam (i.e., Devourer), Saatet-ta (i.e., Darkener of earth), Iubani, Khermuti, Unti, Karauememti, p. 172 Khesef-hra, Sekhem-hra, Khak-ab, Nâi, Uai, Beteshu, Kharebutu the fourfold fiend," etc. All these names represent, as may be seen from the few of which translations are given, various aspects of Âpep, the devil of thunder, lightning, cloud, rain, mist, storm, and the like, and the anxiety to personify these so that the personifications might be attacked by means of magical ceremonies and words of power seems positively childish. Passing now to certain chapters of the Book of the Dead which are rich in names of magical power, 1 we notice that the god Amen, whose name meant the "hidden one," possessed numerous names, upon the knowledge of which the deceased relied for protection. Thus he says, "O Amen, 2 Amen; O Re-Iukasa; O God, Prince of the gods of the east, thy name is Na-ari-k, or (as others say) Ka-ari-ka, Kasaika is thy name. Arethikasathika is thy name. Amen-na-an-kaentek-share, or (as others say) Thek-share-Amen-kerethi, is thy name. O Amen, let me make supplication unto thee, for I, even I, know thy name. Amen is thy name. Ireqai is thy name. Marqathai is thy name. Rerei is thy name. Nasaqbubu is thy name. Thanasa-Thanasa is thy name. Shareshatha-katha is thy name. O Amen, O Amen, O God, O God, O Amen, I adore thy name." In another place 3 the deceased addresses Sekhet-Bast-Râ, saying, p. 173 "Thou art the fire-goddess Ami-seshet, whose opportunity escapeth her not; thy name is Kaharesapusaremkakaremet, Thou art like unto the mighty flame of Saqenaqat which is in the bow of the boat of thy father Harepukakashareshabaiu, for behold, thus is [the name uttered] in the speech of the Negroes, and of the Anti, and of the people of Nubia. Sefiperemhesihrahaputchetef is thy name; Atareamtcherqemturennuparsheta is the name of one of thy divine sons, and Panemma that of the other." And in yet another chapter 1 the deceased addressing the god Par says, "Thou art the mighty one of names among the gods, the mighty runner whose strides are might thou art the god the mighty one who comest and rescuest the needy one and the afflicted from him that oppresseth him; give heed to my cry. I am the Cow, and thy divine name is in my mouth, and I will utter it; Haqabakaher is thy name; Âurauaaqersaanqrebathi is thy name; Kherserau is thy name; Kharsatha is thy name. I praise thy name . O be gracious unto the deceased, and cause thou heat to exist under his head, for, indeed, he is the soul of the great divine Body which resteth in Annu (Heliopolis), whose names are Khukheperuru and Barekathatchara." The examples of the use of names possessing magical powers described above illustrate the semi-religious p. 174 views on the subject of names which the Egyptians held, and we have now to consider briefly the manner in which the knowledge of a name was employed in uses less important than those which had for their object the attainment of life and happiness in the world to come. In the famous magical papyrus 1 which Chabas published 2 we find a series of interesting charms and magical formulæ which were written to preserve its possessor from the attacks of sea and river monsters of every kind, of which the following is an example. "Hail, lord of the gods! Drive away from me the lions of the country of Meru (Meroë?), and the crocodiles which come forth from the river, and the bite of all poisonous reptiles which crawl forth from their holes. Get thee back, O crocodile Mâk, thou son of Set! Move not by means of thy tail! Work not thy legs and feet! Open not thy mouth! Let the water which is before thee turn into a consuming fire, O thou whom the thirty-seven gods did make, and whom the serpent of Râ did put in chains, O thou who wast fettered with links of iron before the boat of Râ! Get thee back, O crocodile Mâk, thou son of Set!" These words were to be said over 73 a figure of the god Amen painted on clay; the rod was to have four rams' heads upon one neck, under his feet was to be a figure of the crocodile Mâk, and p. 175 to the right and left of him were to be the dog headed apes, i.e., the transformed spirits of the dawn, who sang hymns of praise to Râ when he rose daily. 1 Again, let us suppose that some water monster wished to attack a man in a boat. To avoid this the man stood before the cabin of the boat and, taking a hard egg in his hand, he said, "O egg of the water which hath been spread over the earth, essence of the divine apes, the great one in the heaven above and in the earth beneath, who dost dwell in the nests which are in the waters, I have come forth with thee from the water, I have been with thee in thy nest, I am Amsu of Coptos, I am Amsu, lord of Kebu." When he had said these words he would appear to the animal in the water in the form of the god Amsu, with whom he had identified himself, and it would be afraid and flee. At the end of the papyrus in which the above extracts occur we find a series of magical names which may be read thus:--Atir-Atisa, Atirkaha-Atisa, Samumatnatmu-Atisa, Samuanemui-Atisa, Samutekaari-Atisa, SamutekabaiuAtisa, Samutchakaretcha-Atisa, Tâuuarehasa, Qina, Hama, Senentuta-Batetsataiu, Anrehakatha-sataiu, HaubailraHaari. From these and similar magical names it is quite certain that the Gnostics and other sects which held views akin to theirs obtained the names which they were so fond of p. 176 inscribing upon their amulets and upon the so-called magical papyri. The last class of documents undoubtedly contains a very large proportion of the magical ideas, beliefs, formulæ, etc., which were current in Egypt from the time of the Ptolemies to the end of the Roman Period, but from about B.C. 150 to A.D. 200 the papyri exhibit traces of the influence of Greek, Hebrew, and Syrian philosophers and magicians, and from a passage like the following 1 we may get a proof of this:--"I call thee, the headless one, that didst create earth and heaven, that didst create night and day, thee the creator of light and darkness. Thou art Osoronnophris, whom no man hath seen at any time; thou art Iabas, thou art Iapôs, thou hast distinguished the just and the unjust, thou didst make female and male, thou didst produce seeds and fruits, thou didst make men to love one another and to bate one another. I am Moses thy prophet, to whom thou didst commit thy mysteries, the ceremonies of Israel; thou didst produce the moist and the dry and all manner of food. Listen to me: I am an angel of Phapro Osoronnophris; this is thy true name, handed down to the prophets of Israel. Listen to me. 2 . In this passage the name Osoronnophris is clearly a corruption of the old Egyptian names of the p. 177 great god of the dead "Ausar Unnefer," and Phapro seems to represent the Egyptian Per-âa (literally, "great house") or "Pharaoh," with the article pa "the" prefixed. It is interesting to note that Moses is mentioned, a fact which seems to indicate Jewish influence. In another magical formula we read, 1 "I call upon thee that didst create the earth and bones, and all flesh and all spirit, that didst establish the sea and that shakest the heavens, that didst divide the light from the darkness, the great regulative mind, that disposest everything, eye of the world, spirit of spirits, god of gods, the lord of spirits, the immoveable Aeon, IAOOUÊI, hear my voice. I call upon thee, the ruler of the gods, high-thundering Zeus, Zeus, king, Adonai, lord, Iaoouêe. I am he that invokes thee in the Syrian tongue, the great god, Zaalaêr, Iphphou, do thou not disregard the Hebrew appellation Ablanathanalb, Abrasilôa. For I am Silthakhôoukh, Lailam, Blasalôth, Iaô, Ieô, Nebouth, Sabiothar, Bôth, Arbathiaô, Iaoth, Sabaôth, Patoure, Zagourê, Baroukh Adonai, Elôai, Iabraam, Barbarauô, Nau, Siph," etc. The spell ends with the statement that it "loosens chains, blinds, brings dreams, creates favour; it may be used in common for whatever purpose you will." In the above we notice at once the use of the seven vowels which form "a name wherein be contained all Names, p. 178 and all Lights, and all Powers." 1 The seven vowels have, of course, reference to the three vowels "Iaô" 2 which were intended to represent one of the Hebrew names for Almighty God, "Jâh." The names "Adonai, Elôai," are also derived through the Hebrew from the Bible, and Sabaôth is another well-known Hebrew word meaning "hosts"; some of the remaining names could be explained, if space permitted, by Hebrew and Syriac words. On papyri and amulets the vowels are written in magical combinations in such a manner as to form triangles and other shapes; with them are often found the names of the seven archangels of God; the following are examples:-- In combination with a number of signs which owe their origin to the Gnostics the seven vowels were p. 179 sometimes engraved upon plaques, or written upon papyri, with the view of giving the possessor power over gods or demons or his fellow creatures. The example printed below is found on a papyrus in the British Museum and accompanies a spell written for the-purpose of overcoming the malice of enemies, and for giving security against alarms and nocturnal visions. Amulet inscribed with signs and letters of magical power for overcoming the malice of enemies. (From Brit. Mus., Greek Papyrus, Nu. CXXIV.--4th or 5th century.) But of all the names found upon Gnostic gems two, i.e., Khnoubis (or Khnoumis), and Abrasax (or Abraxas), are of the most frequent occurrence. The first is usually represented as a huge serpent having the head of a lion surrounded by seven or twelve rays. Over the seven rays, one on the point of each, are the seven vowels of the Greek alphabet, which some suppose to p. 180 refer to the seven heavens; and on the back of the amulet, on which the figure of Khnoumis occurs, is usually found the sign of the triple S and bar. Khnoumis is, of course, a form of the ancient Egyptian god Khnemu, or "Fashioner" of man and beast, the god to whom many of the attributes of the Creator of the universe were ascribed. Khnemu is, however, often depicted with the head of a ram, and in the later times, as the "beautiful ram of Râ," he has four heads; in the Egyptian monuments he has at times the head of a hawk, but never that of a lion. The god Abrasax is represented in a form which has a human body, the bead of a hawk or cock, and legs terminating in serpents; in one hand he holds a knife or dagger, and in the other a shield upon which is inscribed the great name IAΩ {Greek IAW}, or JÂH. Considerable difference of opinion exists as to the meaning and derivation of the name Abrasax, but there is no doubt that the god who bore it was a form of the Sun-god, and that he was intended to represent some aspect of the Creator of the world. The name was believed to possess magical powers of the highest class, and Basileides, 1 who gave it currency in the second century, seems to have regarded it as an invincible name. It is probable, however, that its exact meaning was lost at an early date, and that it p. 181 soon degenerated into a mere magical symbol, for it is often found inscribed on amulets side by side with scenes and figures with which, seemingly, it cannot have any connexion whatever. Judging from certain Gnostic gems in the British Museum, Abrasax is to be identified with the polytheistic figure that stands in the upper part of the Metternich stele depicted on p. 153. This figure has two bodies, one being that of a man, and the other that of a bird; from these extend four wings, and from each of his knees projects a serpent. He has two pairs of hands and arms; one pair is extended along the wings, each hand holding the symbols of "life," "stability," and "power," and two knives and two serpents; the other pair is pendent, the right hand grasping the sign of life, and the other a sceptre. His face is grotesque, and probably represents that of Bes, or the sun as an old man; on his head is a pylon-shaped object with figures of various animals, and above it a pair of horns which support eight knives and the figure of a god with raised hands and arms, which typifies "millions of years." The god stands upon an oval wherein are depicted figures of various "typhonic" animals, and from each side of his crown proceed several symbols of fire. Whether in the Gnostic system Abraxas absorbed all the names and attributes of this god of many forms cannot be said with certainty. Footnotes 157:1 Line 169. 158:1 Pepi II. (ed. Maspero, 1. Recueil, tom. xii. 161:1 See my paper in Archæologia, Vol. LII., London, 1891. 162:1 See Chapters of Coming Forth by Day, p. 49. 163:1 See Chapters of Coming Forth by Day, p. 191. 164:1 See Chapters of Coming Forth by Day, p. 128. 166:1 See Chapters of Coming Forth by Day, p. 211. 168:1 D. = the deceased. 171:1 Papyrus of Nesi-Amsu, col. xxiii. (Archæologia, vol. xxxii. 13 f. 172:1 Chapters CLXII., CLXIII., CLXIV., CLXV. 172:2 See Chapters of Coming Forth by Day, p. 295. 173:1 See Chapters of Coming Forth by Day, p. 289. 174:1 British Museum, No. 10,042. 174:2 Le Papyrus Magique Harris, Chalon-sur-Saône, 1860. 175:1 See the scene in the rounded portion of the Metternichstele illustrated on p. 149. 176:1 See Goodwin, Fragment of a Græco-Egyptian Work upon Magic, p. 7. 176:2 Here follow a number of names of which Reibet, Athelebersthe, Blatha, Abeu, Ebenphi, are examples. 177:1 Goodwin, op. cit., p. 21. 178:1 See Kenyon, Greek Papyri in the British Museum, London, 1893, p. 63. 178:2 For Iaoouêi we should probably read Iaô ouêi. 178:3 British Museum, Gnostic gem, No. 178:4 Kenyon, Greek Papyri, p. 123. These names read Michael, Raphael, Gabriel, Souriel, Zaziel, Badakiel, and Suliel. 179:1 Kenyon, op. cit., P. 121. 180:1 He of Alexandria, who lived about A.D. 120. He was a disciple of Menander, and declared that he had received the esoteric doctrine of Saint Peter from Glaucias, a disciple of the Apostle. CHAPTER VI. - MAGICAL CEREMONIES. IN the preceding pages we have seen how the Egyptians employed magical stones or amulets, and magical words, and magical pictures, and magical names, in the performance of deeds both good and evil; it remains to consider these magical ceremonies in which the skill of the magician-priest was exerted to its fullest extent, and with the highest objects, that is to say, to preserve the human body in a mummified condition, and to perform the symbolic acts which would restore its natural functions. When we think of the sublime character of the life which the souls of the blessed dead were believed to lead in heaven with the gods, it is hard to understand why the Egyptians took such pains to preserve the physical body from decay. No Egyptian who believed his Scriptures ever expected that his corruptible body would ascend into heaven and live with the gods, for they declare in no uncertain manner that it remains upon the earth whilst the soul dwells in heaven. But that the preservation of the p. 183 body was in some way or for some reason absolutely necessary is certain, for the art of mummification flourished for several thousands of years, and unless there was some good reason, besides the observance of conservative custom and traditional use, why it should do so, king and priest, gentle and simple, and rich and poor, would never have burdened their relatives and heirs with the expense of costly funeral ceremonies, and with the performance of rites which were of no avail. At first sight, too, it seems strange to find the Egyptians studying carefully how best to provide the dead with a regular supply of sepulchral offerings, for when we come to think about it we notice that in arranging for the wellbeing of the dead nothing whatever was left to chance. For example, a papyrus will contain several prayers and pictures with appropriate formulæ, the object of each of which is to give the deceased meat and drink; any one of these would have been enough for the purpose, but it was thought best in such an important matter to make assurance doubly sure, and if there was the least doubt about the efficacy of one Chapter one or more of the same class were added. Similarly, the tendency of the natural body after death being to decay, the greatest care was taken in mummifying its various members, lest perchance any one of them should be neglected accidentally, and should, either by the omission of the words of power that ought to have been said over it, or through the lax p. 184 performance of some ceremony, decay and perish. The Egyptian declared that he was immortal, and believed that he would enjoy eternal life in a spiritual body; yet he attempted by the performance of magical ceremonies and the recital of words of power to make his corruptible body to endure for ever. He believed that he would feed upon the celestial and imperishable food whereon the gods lived, but at the same time he spared no effort or expense to provide for his tomb being supplied at stated intervals throughout the year with perishable food in the shape of offerings of oxen, feathered fowl, cakes, bread, and the like. He mummified his dead and swathed them in linen bandages, and then by the performance of magical ceremonies and by the recital of words of power sought to give back to their members the strength to eat, and drink, and talk, and think, and move at will. Indeed, all the evidence now forthcoming seems to prove that be never succeeded in bringing himself to think that the gods could do without his help, or that the pictures or representations of the scenes which took place in the life, and death, and burial, and resurrection of Osiris, upon which he relied so implicitly, could possibly fail to be as efficacious as the actual power of the god himself. The examination of mummies has shown us with tolerable clearness what methods were adopted in preparing bodies for bandaging and final ornamentation, p. 185 and the means adopted for disposing of the more corruptible portions of the body are well known from classical and other writers. But for an account of the manner in which the body was bandaged, and a list of the unguents and other materials employed in the process, and the words of power which were spoken as each bandage was laid in its place, we must have, recourse to a very interesting papyrus which has been edited and translated by M. Maspero under the 78 title of Le Rituel de l'Embaumement. 1 The first part of the papyrus, which probably gave instructions for the evisceration of the body, is wanting, and only the section which refers to the bandaging is at all perfect. The text opens with an address to the deceased in which it is said, "The perfume of Arabia hath been brought to thee to make perfect thy smell through the scent of the god. Here are brought to thee liquids which have come forth from Râ, to make perfect . thy smell in the Hall [of Judgment]. O sweet-smelling soul of the great god, thou dost contain such a sweet odour that thy face shall neither change nor perish. Thy members shall become young in Arabia, and thy soul shall appear over thy body in Ta-neter (i.e., the 'divine land')." After this the priest or mummifier was to take a vase of liquid which contained ten perfumes, and to smear therewith the body from head to foot twice, taking especial care p. 186 to anoint the head thoroughly. He was then to say, Osiris (i.e., the deceased), thou hast received the perfume which shall make thy members perfect. Thou receivest the source [of life] and thou takest the form of the great Disk (i.e., Aten), which uniteth itself unto thee to give enduring form to thy members; thou shalt unite with Osiris in the great Hall. The unguent cometh unto thee to fashion thy members and to gladden thy heart, and thou shalt appear in the form of Râ; it shall make thee to be sound when thou settest in the sky at eventide, and it shall spread abroad the smell of thee in the nomes of Aqert. Thou receivest the oil of the cedar in Amentet, and the cedar which came forth from Osiris cometh unto thee; it delivereth thee from thy enemies, and it protecteth thee in the nomes. Thy soul alighteth upon the venerable sycamores. Thou criest to Isis, and Osiris heareth thy voice, and Anubis cometh unto thee to invoke thee. Thou receivest the oil of the country of Manu which hath come from the East, and Râ riseth upon thee at the gates of the horizon, at the holy doors of Neith. Thou goest therein, thy soul is in the upper heaven, and thy body is in the lower heaven . O Osiris, may the Eye of Horus cause that which floweth forth from it to come to thee, and to thy heart for ever!" These words having been said, the whole ceremony was repeated, and then the internal organs which had been removed from the body p. 187 were placed in the "liquid of the children of Horus," so that the liquid of this god might enter into them, and whilst they were being thus treated a chapter was read over them and they were put in the funeral chest. When this was done the internal organs were placed on the body, and the body having been made to lie straight the backbone was immersed in holy oil, and the face of the deceased was turned towards the sky; the bandage of Sebek and Sedi was then laid upon the backbone. In a long speech the deceased is addressed and told that the liquid is "secret," and that it is an emanation of the gods Shu and Seb, and that the resin of Phoenicia and the bitumen of Byblos will make his burial perfect in the underworld, and give him his legs, and facilitate his movements, and sanctify his steps in the Hall of Seb. Next gold, silver, lapis-lazuli, and turquoise are brought to the deceased, and crystal to lighten his face, and carnelian to strengthen his steps; these form amulets which will secure for him a free passage in the underworld. Meanwhile the backbone is kept in oil, and the face of the deceased is turned towards the heavens; and next the gilding of the nails of the fingers and toes begins. When this has been done, and portions of the fingers have been wrapped in linen made at Saïs, the following address is made to the deceased:--"O Osiris, thou receivest thy nails of gold, thy fingers of gold, and thy thumb of smu (or uasm) metal; the liquid of Râ entereth into thee as well p. 188 as into the divine members of Osiris, and thou journeyest on thy legs to the immortal abode. Thou hast carried thy hands to the house of eternity, thou art made perfect in gold, thou dost shine brightly in smu metal, and thy fingers shine in the dwelling of Osiris, in the sanctuary of Horus himself. O Osiris, the gold of the mountains cometh to thee; it is a holy talisman of the gods in their abodes, and it lighteneth thy face in the lower heaven. Thou breathest in gold, thou appearest in smu metal, and the dwellers in Re-stau receive thee; those who are in the funeral chest rejoice because thou hast transformed thyself into a hawk of gold by means of thy amulets (or talismans) of the City of Gold," etc. When these words have been said, a priest who is made to personify Anubis comes to the deceased and performs certain symbolical ceremonies by his head, and lays certain bandages upon it. When the head and mouth and face have 79 been well oiled the bandage of Nekheb is laid on the forehead, the bandage of Hathor on the face, the bandage of Thoth upon the two ears, and the bandage of Nebt-hetep on the nape of the neck. Over the head was laid the bandage of Sekhet, in two pieces, and over each ear, and each nostril, and each cheek was fastened a bandage or strip of linen; over the forehead went four pieces of linen, on the top of the head two, outside the mouth two, and inside two, over the chin two, and over the nape of the neck four large pieces; there were p. 189 to be twenty-two pieces to the right and to the left of the face passing over the two ears. The Lady of the West is then addressed in these words:--"Grant thou that breathing may take place in the head of the deceased in the underworld, and that be may see with his eyes, and that he may hear with his two ears; and that he may breathe through his nose; and that he may be able to utter sounds with his mouth; and that he may be able to speak with his tongue in the underworld. Receive thou his voice in the Hall of Maâti and his speech in the Hall of Seb in the presence of the Great God, the lord of Amentet." The addresses which follow these words have, reference to the delights and pleasures of the future life which shall be secured for him through the oil and unguents, which are duly specified and described, and through the magical figures which are drawn upon the bandages. The protecting properties of the turquoise and other precious stones are alluded to, and after a further anointing with oil and the placing of grains of myrrh and resin, the deceased is declared to have "received his head," and he is promised that it shall nevermore depart from him. On the conclusion of the. ceremonies which concern the head the deceased has the power to go in among the holy and perfect spirits, his name is exalted among men, the denizens of heaven receive his soul, the beings of the underworld bow down before his body, the dwellers upon earth adore him, and the p. 190 inhabitants of the funeral mountain renew for him his youth. Besides these things, Anubis and Horus make perfect his bandages, and the god Thoth protects his members by his words of magical power; and he himself has learned the magical formulæ which are necessary to make his path straight in the underworld, and also the proper way in which to utter them. All these benefits were secured for him by the use of bandages and unguents which possess both magical names and properties, and by the words of power uttered by the priests who recited the Ritual of Embalmment, and by the ceremonies which the priest who personated Anubis performed beside the body of the deceased in imitation of those which the god Anubis performed for the dead god Osiris in remote days. Next the left hand of the deceased was mummified and bandaged according to the instructions given in the Ritual of Embalmment. The hand was stretched out on a piece of linen, and a ring was passed over the fingers; it was then filled with thirty-six of the substances which were used in embalming, according to the number of the forms of the god Osiris. This done, the hand was bandaged with a strip of linen in six folds, upon which were drawn figures of Isis and Hâpi. The right hand was treated in a similar way, only the figures drawn upon the bandages were those of Râ and Amsu; and when the appropriate words had been p. 191 recited over both hands divine protection was assured them. After these things the ceremonies concerning the right and left arms were performed, and these were followed by rubbing the soles of the feet and the legs and the thighs, first with black-stone oil, and secondly with holy oil. The toes were wrapped in linen, and a piece of linen was laid on each leg; on each piece was drawn the figure of a jackal, that on the right leg representing Anubis, and that on the left Horus. When flowers of the ânkham plant and other substances had been laid beside and on the legs, and they had been treated with ebony-gum water and holy oil, and appropriate addresses had been said, the ceremony of bandaging the body was ended. Everything that could be done to preserve the body was now done, and every member of it was, by means of the words of power which changed perishable substances into imperishable, protected to all eternity; when the final covering of purple or white linen had been fastened upon it, the body was ready for the tomb. But the Ritual of Embalmment which has been briefly described above seems to belong to a late period of Egyptian history, and although the ideas and beliefs contained in it are as old as Egyptian civilization itself, it seems as if it was intended to take the place of a much older and more elaborate work which was in use as far back as the period in which the Great Pyramid was built, and which was intended to be p. 192 recited during the performance of a complex series of ceremonies, some of which are still not completely understood. It seems as if the performance of all the ceremonies would require several days, and it is clear that only the wealthy could afford the expense which must have attended such elaborate obsequies; for the poorer classes of men the various ceremonies must have been greatly curtailed, and at a very early period we find that a shortened form of ritual had taken their place. Of all the ceremonies, the most important was that of the "Opening of the Mouth and Eyes," which was performed either on the mummy itself or upon a statue which represented it. It has already been stated that the Egyptians believed that they could transmit to a statue the attributes of the person in whose image it was made, and similarly that that which was done to the statue of the mummified person was also done to it. The use of a statue instead of the actual mummy has obvious advantages, for the ceremony could be performed at any time and in any place, and the presence of the mummy was unnecessary. As a matter of fact the ceremony was performed in a chamber at the entrance to the tomb, or outside the tomb at a place which had been made ceremonially pure or consecrated, and those who took part in it were:--(1) The Kher-heb, or chief officiating priest, who held a roll of papyrus in his hand. (2) The Sem priest. (3) The Smer, who was, perhaps, some intimate friend of the deceased. (4) The Sa-mer-ef, 1 or man who was either the son of the deceased or his representative. (5) The Tcherau-ur, or woman who represented Isis. (6) The Tcherau-sheraut, or woman who represented Nephthys. (7) The Menhu, or slaughterer. (8) The Am-asi priest. (9) The Am-khent priest. (10) A number of people who represented the armed guard of Horus. All these became actors in scenes which were intended to represent the events which took place in connexion with the burial of Osiris, with whom the deceased is now identified; the two women took the parts of the goddesses Isis and Nephthys, and the men those of the gods who helped them in the performance of their pious duties. From the scenes 2 which accompany the texts 3 relating to the ceremony of opening the mouth and eyes we see that it began with the sprinkling of water round about the statue or mummy from four vessels, one for each quarter of the earth, and with the recital of addresses to the gods Horus, Set, Thoth, and Sept; this act restored to the deceased the use of his head. The sprinkling of water was followed by a purification by means of incense, also contained in four vases, one for each of the four quarters of the earth. The burning p. 194 of this sweet-smelling substance assisted in opening the mouth of the deceased and in strengthening his heart. At this stage the Sem priest dressed himself in the skin of a cow, and lying down upon a kind of couch pretended to be asleep; but he was roused up by the Am-asi priest in the presence of the Kher-heb and the Am-khent priest, and when the Sem priest had seated himself upon a seat, the four men together represented the four children of Horus, 1 or the gods with the heads of a hawk, an ape, a jackal, and a man respectively. The Sem priest then said, "I have seen my father in all his forms," which the other men in turn repeat. The meaning of this portion of the ceremony is hard to explain, but M. Maspero 2 thinks that it was intended to bring back to the body of the deceased its shadow (khaibit), which had departed from it when it died. The preliminary purifications being ended, and the shadow having been joined to the body once more, the statue or mummy is approached by the men who represent the armed guard of Horus; and one of their number, having taken upon himself the character of Horus, the son of Osiris and Isis, touches its mouth with his finger. The Kher-heb next made ready to perform the sacrifice which was intended to commemorate the slaughter, at some very early period, of the fiends who were the friends of Set. It seems that, p. 195 the soul of Horus dwelt in an eye, and that Set nearly succeeded in devouring it; but Horus vanquished Set and saved his eye. Set's associates then changed themselves into the forms of animals, and birds, and fish, but they were caught, and their heads were cut off; Set, however, who was concealed in the form of a pig, contrived to escape. The sacrifice consisted of a bull (or cow) or two, two gazelles or antelopes, and ducks. When the bull had been slain, one of the forelegs was cut off, and the heart taken out, and offered to the statue or mummy; the Sem priest then took the bleeding leg and touched, or pretended to touch, the mouth and eyes with it four times. The slaughtered gazelles or antelopes and ducks were simply offered before the statue. The Sem priest next said to the statue, "I have come to embrace thee, I am thy son Horus, I have pressed thy mouth; I am thy son, I love thee. Thy mouth was closed, but I have set in order for thee thy mouth and thy teeth." He then brought two instruments, called "Seb-ur" and "Tuntet" respectively, and touched the mouth of the statue or mummy with them, whilst the Kher-heb said, "Thy mouth was closed, but I have set in order for thee thy mouth and thy teeth. I open for thee thy mouth, I open for thee thy two eyes. I have opened for thee thy mouth with the instrument of Anubis. I have opened thy mouth with the instrument of Anubis, with the iron implement with which the mouths of the p. 196 gods were opened. Horus, open the mouth! Horus, open the mouth! Horus hath opened the mouth of the dead, as he in times of old opened the mouth of Osiris, with the iron which came forth from Set, with the iron instrument with which he opened the mouths of the gods. He hath opened thy mouth with it. The deceased shall walk and shall speak, and his body shall be with the great company of the gods in the Great House of the Aged One in Annu, and he shall receive there the ureret crown from Horus, the lord of mankind." Thus the mouth and the eyes of the deceased are opened. The Sem priest then took in his hand the instrument called ur hekau, i.e., the "mighty one of enchantments," a curious, sinuous piece of wood, one end of which is in the form of a ram's head surmounted by a uraeus, and touched the mouth and the, eyes of the statue or mummy four times, whilst the Kher-heb recited a long address in which he declared that this portion of the ceremony had secured for the deceased all the benefits which accrued to the god Osiris from the actions of Nut, Horus, and Set, when he was in a similar state. It has been said above that every dead man hoped to be provided with the hekau, or words of power, which were necessary for him in the next world, but without a mouth it was impossible for him to utter them. Now that the mouth, or rather the use of it, was restored to the deceased, it was all important to give p. 197 him not only the words of power, but also the ability to utter them correctly and in such wise that the gods and other beings would hearken to them and obey them; four touches of the ur hekau instrument on the lips endowed the deceased with the faculty of uttering the proper words in the proper manner in each of the four quarters of the world. When this had been done, several other ceremonies were performed with the object of allowing the "son who loveth him" or his representative to take part in the opening of the mouth of his father. In order to do this he took in his hand a metal chisel and touched the openings of the mouth and of the eyes, and then the Sem priest touched them first with his little finger, and afterwards with a little bag filled with pieces of red stone or carnelian, with the idea, M. Maspero thinks, of restoring to the lips and eyelids the colour which they had lost during the process of mummification. The "son who loves him" then took four objects called "iron of the South, and iron of the North," and laid each of them four times upon the mouth and the eyes while the Kher-heb recited the proper address in which the mummy or statue is said to have had his mouth and lips established firmly. This done, the Sem priest brings an instrument called the "Pesh-en- kef," and touches the mouth of the mummy or statue therewith, and says, "O Osiris, I have stablished for thee the two jaw-bones 82 in thy face, and they are now separated"; that is to say, the bandages with which they have been tied up can no longer prevent their movement when the deceased wishes to eat. After the Pesh-en-kef had been used the Sem priest brought forward a basket or vessel of some kind of food in the shape of balls, and by the order of the Kher-heb offered them to the mouth of the mummy, and when this portion of the ceremony was ended, the Sem priest took an ostrich feather, and waved it before its face four times, but with what object is not clear. Such are the ceremonies which it was thought necessary to perform in order to restore to the deceased the functions which his body possessed upon earth. But it must be remembered that hitherto only the "bull of the south" has been sacrificed, and that the "bull of the north" has yet to be offered up; and all the ceremonies which have been already performed must be repeated if the deceased would have the power to go forth at will over the whole earth. From the earliest times the South and the North were the two great sections into which the world was divided, and each section possessed its own special gods, all of whom had to be propitiated by the deceased; hence most religious ceremonies were ordered to be performed in duplicate. In later days each section was divided into two parts, and the four divisions thus made were apportioned to the four children of Horus; hence prayers and formulæ p. 199 The ceremony of "opening the mouth" being performed on the mummy of Hunefer, about B.C. 1350 (From the Papyrus of Hunefer, sheet 5) p. 201 were usually said four times, once in honour of each god, and the rubrical directions on this point are definite. In the limited space of this book it is not possible to reproduce all the scenes of the ceremony of opening the mouth and the eyes which are depicted in the tombs and elsewhere, but on page 199 is a general view of the ceremony as it is often given in the papyri of the XVIIIth and XIXth dynasties. On the right we see the pyramidal tomb in the Theban hill with its open door, and by the side of it is the funeral stele with a rounded top inscribed with a figure of the deceased standing in adoration before Osiris, and with a prayer to the god for sepulchral offerings. Anubis, the god of the dead, embraces the mummy, thus indicating his readiness to take the deceased under his protection. Nasha, the wife of the 83 deceased, stands weeping before the mummy, and at his feet kneels another weeping woman, probably his daughter. Anubis and the mummy stand upon a layer of sand which has been placed there with the object of sanctifying the ground. A priest clad in a panther's skin holds a censer containing burning incense in one hand, and a vase, from which he sprinkles water, in the other. One ministrant holds the two instruments "Tun-tet" and "Seb-ur" in the right hand, and the "Ur hekau" instrument in the left; and another offers four vases of unguent. In the lower register are a cow and her p. 202 calf, and two men are carrying along to the mummy the haunch which we must assume to have been recently cut from the slaughtered bull, and the heart which has just been taken out of him. On a table we see lying a number of objects, the "Meskhet," and Pesh-en-kef," and other instruments, two sets of four vases for holding unguents and oil, the bags of colour, the iron of the south and north, etc. The text which runs in short vertical lines above the scene reads: "The Chapter of the opening of the mouth of the statue of Osiris, the royal scribe, Hunefer, which is to be performed [when] its face [looketh] towards the south, [and when it is set] upon the sand behind him. And the Kher-heb shall say four times unto the Sem priest as he goeth round about him bearing four vases of water: 'Thou art pure with the purification of Horus, and Horus is pure with thy purification. Thou art pure with the purification of Thoth, and Thoth is pure with thy purification. Thou art pure with the purification of Sep, and Sep is pure with thy purification. Thou art pure with the purification of Seb, and Seb is pure with thy purification. Pure. Pure.' [Say] four times. 'Incense hath been offered unto thee of the incense of Horus, and incense hath been offered unto Horus of thy incense. Incense hath been offered unto thee of the incense of Thoth, and incense hath been offered unto Thoth of thy incense. Incense hath been offered unto thee of p. 203 the incense of Sep, and incense hath been offered unto Sep of thy incense. Incense hath been offered unto thee of the incense of Seb, and incense hath been offered unto Seb of thy incense.'" The above words are all the text that the scribe considered it necessary to give in the Papyrus of Hunefer, and that he curtailed the representation of the ceremony of opening the mouth and eyes as much as possible is evident. The performance of the ceremony of opening the mouth was followed by a number of other less important ceremonies which had for their object the providing of the mummy or statue with scents, and unguents, and various articles of wearing apparel; these were not essentials, but sufficient importance was attached to them to make the performance of them almost obligatory. Among the objects presented to the deceased in these ceremonies scents and perfumed unguents play a prominent part, and this is not to be wondered at. To certain kinds of oil, magical properties have been attached from time immemorial in the East, and the important place which they occupied in the ceremonies and rituals of many nations proves that remarkable effects were expected to follow their use. The living made use of oil to soften the skin and to preserve it from the parching heat of the sun, and the dead were anointed with it during the process of mummification so that their skins might, through the p. 204 magical words which were pronounced whilst it was being rubbed on them, remain soft for all time, and so that the curative properties of the oil might heal the wounds which the mummifiers had made. A glance at the medical papyri of Egypt will shew that oil appears in scores of prescriptions, and it was no less useful to the magician 1 than to the physician in producing good or evil results. It seems to have been used with the idea of effecting transformations by the former, just as it was employed by the priest in the performance of certain important religious ceremonies, and a curious survival of this use is mentioned by Lucian, 2 who relates that a woman transformed herself into a night-raven by its means. The woman first undressed herself, and going to a lamp threw two grains of incense into the flame and recited certain words; she then went to a large chest containing several bottles, and taking out one which, the writer thinks, contained oil, rubbed all her body with the liquid, from head to foot, beginning with the ends of the nails, and suddenly feathers and wings began to grow upon her, and a hooked, horny beak took the place of her nose. In a very 84 short time she resembled a bird in every respect, and when she saw that she was well feathered, she flew upwards and, uttering the cry of a night-raven, p. 205 disappeared through the window. 1 In connexion with the recital of certain Chapters of the Book of the Dead a number of interesting ceremonies were performed, but as they only illustrate the beliefs described above they need not be mentioned here. Footnotes 185:1 In Mémoire sur quelques Papyrus du Louvre, Paris, 1875. 193:1 I.e., "the son who loveth him." 193:2 See Dümichen, Der Grabpalast des Patuamenap, Leipzig, vol. iii., 1891; and Champollion, Monuments, Paris, 1845, tom. 193:3 See Schiaparelli, Il Libro dei Funerali degli antichi Egiziani, Turin, 1882; see also Maspero, Le Rituel du sacrifice funéraire (Revue de l'Histoire des Religions, tom. 194:1 I.e., Mestha, Hâpi, Tuamutef and Qebhsennuf. 204:1 See the description of the ceremony of the beetle, p. 42. 204:2 Lucius Sive Asinus, xlii., 12 (ed. Didot, p. 419). Compare also 54 (p. 466). 205:1 From the words, Xpίσµatι µeµaYeuµέvῳ ἐπaλeίψaσa ὄvov πoιήσeιe {Greek Xrísmati memageuménwj e?paleípsasa ó?non poih'seie} (see Lucius sive Asinus, xlii., 54, ed. Didot, p. 466), it is clear that the person who is speaking believed that he had been transformed into an ass by means of the use of "bewitched oil." CHAPTER VII. - DEMONIACAL POSSESSION, DREAMS, GHOSTS, LUCKY AND UNLUCKY DAYS, HOROSCOPES, PROGNOSTICATIONS, TRANSFORMATIONS, AND THE WORSHIP OF ANIMALS. THE Egyptians, in common with many other Eastern nations, believed that certain sicknesses and diseases might be cured by certain medicaments pure and simple, but that others needed not only drugs but the recital of words of power to effect their cure. There is good reason for thinking that some diseases were attributed to the action of evil spirits or demons, which had the power of entering into human bodies and of vexing them in proportion to their malignant nature and influence, 1 but the texts do not afford much information on the matter. Incidentally, however, we have one interesting proof that foreign peoples believed that the Egyptians were able to cure the diseases caused by demoniacal possession, and the exercise of their power p. 207 on the occasion described was considered to be so noteworthy that the narrative of it was inscribed upon a stele 1 and setup in the temple 2 of the god Khonsu at Thebes, so that all men might read and know what a marvellous cure his priests had effected. It appears that king Rameses II. was in Mesopotamia "according to his wont, year by year," and all the chiefs of the countries round about came to pay their respects to him, and they sought to obtain his goodwill and protection, probably even an alliance, by bringing to him gifts of gold, and lapis-lazuli, and turquoise, and of every kind of valuable thing which the land produced, p. 208 and every man sought to outdo his neighbour by the lavishness of his gifts. Among others there came the Prince of Bekhten, and at the head of all the offerings which he presented to His Majesty he placed his eldest daughter, who was very beautiful. When the king saw her he thought her the most beautiful girl he had ever seen, and he bestowed upon her the title of "Royal spouse, chief lady, Râ-neferu" (i.e., "the beauties of Râ," the Sun-god), and took her to Egypt; and when they arrived in that country the king married her. One day during the fifteenth year of the king's reign, when His Majesty was in Thebes celebrating the festival of Amen-Râ, a messenger came to the king and reported the arrival of an ambassador from the Prince of Bekhten who had brought rich gifts for the royal lady Râ-neferu. When he had been led into the king's presence, he did homage before him, saying, "Glory and praise be unto thee, O thou Sun of the nations; grant that we may live before thee!" Having said these words be bowed down and touched the ground with his head three times, and said, "I have come unto thee, O my sovereign Lord, on behalf of the lady Bent-ent-resht, the younger sister of the royal spouse Râ-neferu, for, behold, an evil disease hath laid hold upon her body; I beseech thy Majesty to send a physician 1 to see her." Then the king straightway ordered the books of the "double house p. 209 Stele recording the casting out of the devil from the Princess of Bekhten. On the right the king is offering Incense to Khonsu Nefer-hetep, and on the left a priest is offering incense to Khonsu, "the great god who driveth away devils." (From Prisse, Monuments, plate 24.) p. 211 of life" to be brought and the learned men to appear, and when they had come into his presence he ordered them to choose from among their number a man "wise of heart and cunning of finger," that he might send him to Bekhten; they did so, and their choice fell upon one Tehuti-em-heb. This sage having come before the king was ordered to set out for Bekhten in company with the ambassador, and he departed; and when they had arrived there the Egyptian priest found the lady Bent-ent-resht to be possessed of a demon or spirit over which he was powerless. The Prince of Bekhten, seeing that the priest was unable to afford relief to his daughter, sent once again to the king, and entreated him to send a god to his help. When the ambassador from Bekhten arrived in Egypt the king was in Thebes, and on hearing what was asked he went into the temple of Khonsu Nefer-hetep, and besought that god to allow his counterpart Khonsu to depart to Bekhten and to deliver the daughter of the prince of that country from the power of the demon that possessed her. It seems as if the sage Tehuti-em-heb had been sent to Bekhten by the advice of the god, for the king says, in addressing, the god, "I have come once again into thy presence"; but in any case Khonsu Nefer-hetep agreed to his request, and a fourfold measure of magical power was imparted to the statue of the god which was to go to Bekhten. The god, seated in his boat, and five other p. 212 boats with figures of gods in them, accompanied by chariots and horses on the right hand and on the left, set out from Egypt, and after travelling for seventeen months arrived in Bekhten, where they were received with great honour. The god Khonsu went to the place where Bent-ent-resht was, and, having performed a magical ceremony over her, the demon departed from her and she was cured straightway. Then the demon addressed the Egyptian god, saying, "Grateful and welcome is thy coming unto us, O great god, thou vanquisher of the hosts of darkness! Bekhten is thy city, the inhabitants thereof are thy slaves, and I am thy servant; and I will depart unto the place whence I came that I may gratify thee, for unto this end hast thou come thither. And I beseech thy Majesty to command that the Prince of Bekhten and I may hold a festival together." To the demon's request Khonsu agreed, and he commanded his priest to tell the Prince of Bekhten to make a great festival in honour of the demon; this having been done by the command of Khonsu the demon departed to his own place. When the Prince of Bekhten saw that Khonsu was thus powerful, he and all his people rejoiced exceedingly, and he determined that the god should not be allowed to return to Egypt, and as a result Khonsu remained in Bekhten for three years, four months, and five days. On a certain day, however, the Prince was p. 213 sleeping., and he dreamed a dream in which he saw the god Khonsu come forth from his shrine in the form of a hawk of gold, and having mounted into the air he flew away to Egypt. The Prince woke up in a state of great perturbation, and having inquired of the Egyptian priest was told by him that the god had departed to Egypt, and that his chariot must now be sent back. Then the Prince gave to Khonsu great gifts, and they were taken to Egypt and laid before the god Khonsu Nefer-hetep in his temple at Thebes. In early Christian literatures we find a number of examples of demoniacal possession in which the demon who has entered the body yields it up before a demon of greater power than himself, but the demon who is expelled is invariably hostile to him that expels him, and he departs from before him with every sign of wrath and shame. The fact that it was believed possible for the demon of Bekhten and the god Khonsu to fraternize, and to be present together at a festival made by the Prince of the country, shews that the people of Bekhten ascribed the same attributes to spirits or demons as they did to men. The demon who possessed the princess recognized in Khonsu a being who was mightier than himself, and, like a vanquished king, he wished to make the best terms he could with his conqueror, and to be on good terms with him. The Egyptians believed that the divine powers frequently made known their will to them by means of p. 214 dreams, and they attached considerable importance to them; the figures of the gods and the scenes which they saw when dreaming seemed to them to prove the existence of another world which was not greatly unlike that already known to them. The knowledge of the art of procuring dreams and the skill to interpret them were greatly prized in Egypt as elsewhere in the East, and the priest or official who possessed such gifts sometimes rose to places of high. honour in the state, as we may see from the example of Joseph, 1 for it was universally believed that glimpses of the future were revealed to man in dreams. As instances of dreams recorded in the Egyptian texts may be quoted those of Thothmes IV., king of Egypt about B.C. 1450, and Nut-Amen, king of the Eastern Sûdân and Egypt, about B.C. 670. prince, according to the stele which he set up before the breast of the Sphinx at Gizeh, was one day hunting near this emblem of Râ-Harmachis, and he sat down to rest under its shadow and fell asleep and dreamed a dream. In it the god appeared to him, and, having declared that he was the god Harmachis-Khepera-Râ-Temu, promised him that if he would clear away from the Sphinx, his own image, the drift sand in which it was becoming buried, he would give to him the sovereignty of the lands of the South and of the North, i.e., of all Egypt. In due course the prince became king of Egypt under the title of Thothmes IV., and the stele p. 215 which is dated on the 19th day of the month Hathor of the first year of Thothmes IV. proves that the royal dreamer carried out the wishes of the god. 1 Of Nut-Amen, the successor of the great Piânkhi who came down from Gebel Barkal and conquered all Egypt from Syene to the sea, we read that in the first year of his reign he one night dreamed a dream wherein he saw two serpents, one on his right hand and the other on his left; when he awoke they had disappeared. Having asked for an interpretation of the dream he was told:--"The land of the South is thine, and thou shalt have dominion over the land of the North: the White Crown and the Red Crown shall adorn thy head. The length and the breadth of the land shall be given unto thee, and the god Amen, the only god, shall be with thee." 2 The two serpents were the symbols of the goddesses Nekhebet and Uatchet, the mistresses of the South and North respectively. As the result of his dream Nut-Amen invaded Egypt successfully and brought back much spoil, a portion of which he dedicated to the service of his god Amen. Since dreams and visions in which the future might be revealed to the sleeper were greatly desired, the Egyptian magician set himself to procure such for his clients by various devices, such as drawing magical pictures and reciting magical words. The following p. 216 are examples of spells for procuring a vision and dreams, taken from British Museum Papyrus, No. 122, lines 64 ff. and 359 ff. 1 "To obtain a vision from [the god] Bes. Make a drawing of Besa, as shewn below, on your left hand, and envelope your hand in a strip of black cloth that has been consecrated to Isis (?) and lie down to sleep without speaking a word, even in answer to a question. Wind the remainder of the cloth round your neck. The ink with which you write must be composed of the blood of a cow, the blood of a white dove, fresh (?) frankincense, myrrh, black writing-ink, cinnabar, mulberry juice, rain-water, and the juice of wormwood and vetch. With this write your petition before the setting sun, [saying], c Send the truthful seer out of the holy shrine, I beseech thee, Lampsuer, Sumarta, Baribas, Dardalam, Iorlex: O Lord send the sacred deity Anuth, Anuth, Salbana, Chambré, Breïth, now, now, quickly, quickly. Come in this very night.'" 2 "To procure dreams: Take a clean linen bag and write upon it the names given below. Fold it up and make it into a lamp-wick, and set it alight, pouring pure oil over it. The word to be written is this: 'Armiuth, Lailamchoüch, Arsenophrephren, Phtha, Archentechtha.' Then in the evening, when you are p. 217 going to bed, which you must do without touching food [or, pure from all defilement], do thus. Approach the lamp and repeat seven times the formula given below: then extinguish it and lie down to sleep. The formula is this: 'Sachmu . epaëma Ligotereënch: the Aeon, the Thunderer, Thou that hast swallowed the snake and dost exhaust the moon, and dost raise up the orb of the sun in his season, Chthetho is thy name; I require, O lords of the gods, Seth, Chreps, give me the information that I desire.'" The peculiar ideas which the Egyptians held about the composition of man greatly favoured the belief in apparitions and ghosts. According to them a man consisted of a physical body, a shadow, a double, a soul, a heart, a spirit called the khu, a power, a name, and a spiritual body. When the body died the shadow departed from it, and could only be 89 brought back to it by the performance of a mystical ceremony; the double lived in the tomb with the body, and was there visited by the soul whose habitation was in heaven. The soul was, from one aspect, a material thing, and like the ka, or double, was believed to partake of the funeral offerings which were brought to the tomb; one of the chief objects of sepulchral offerings of meat and drink was to keep the double in the tomb and to do away with the necessity of its wandering about outside the tomb in search of food. It is clear from many texts that, unless the double was supplied with sufficient food, p. 218 it would wander forth from the tomb and eat any kind of offal and drink any kind of dirty water which it might find in its path. But besides the shadow, and the double, and the soul, the spirit of the deceased, which usually had its abode in heaven, was sometimes to be found in the tomb. There is, however, good reason for stating that the immortal part of man which lived in the tomb and had its special abode in the statue of the deceased was the "double." This is proved by the fact that a special part of the tomb was reserved for the ka, or double, which was called the "house of the ka," and that a priest, called the "priest of the ka," was specially appointed to minister therein. The double enjoyed the smell of the incense which was offered at certain times each year in the tomb, as well as the flowers, and herbs, and meat, and drink; and the statue of the deceased in which the double dwelt took pleasure in all the various scenes which were painted or sculptured on the walls of the various chambers of the tomb, and enjoyed again all the delights which his body had enjoyed upon earth. The ka, or double, then, in very early times was, to all intents and purposes, the ghost of the Egyptians. In later times the khu, or "spirit," seems to have been identified with it, and there are frequent allusions in the texts to the sanctity of the offerings made to the khu, and to their territories, i.e., the districts in which their mummified bodies lie. Whether there was any general belief that the ka p. 219 or khu could or did hold intercourse with his relatives or friends whom he left alive upon earth cannot be said, but an instance is known in which a husband complains to his wife, who has been dead for three years, of the troubles which she has brought upon him since her death. He describes his own merits and the good treatment which he had vouchsafed to her when she was alive, and declares that the evil with which she is requiting him is not to be endured. To make his complaint to reach her he first reduced it to writing upon papyrus, then went to her tomb and read it there, and finally tied the papyrus to a statue or figure of his wife which was therein; since her double or spirit lived in the tomb she would, of course, read the writing and understand it. 1 It is a pity that we have no means of knowing what was the result of the husband's complaint. Elsewhere 2 we have a fragment of a conversation which a priest of Amen called Khonsu-em-heb, who was searching for a suitable place in which to build his tomb, holds with the. double or spirit of some person whom he has disturbed, and the spirit of the dead tells some details of his life to the living man. The cemeteries were regarded with awe by the ancient Egyptians because of the spirits of the dead p. 220 who dwelt in them, and even the Arabic-speaking peoples of Egypt and the Sûdân, if we exclude the "antiquity grubber," have them in great respect for the same reason. 1 The modern peoples of the Sûdân firmly believe that the spirits of those slain in battle dwell on the field where they fell, or where their bodies are buried, and the soldiers in the tenth battalion of Lord Kitchener's army declare that the grave of the gallant Major Sidney, who was shot while charging at the head of his regiment, in the battle of Abû Hamed, August 7th, 1897, "is watched regularly every night by the ghosts of the native soldiers who were killed at Abû Hamed, and who mount guard over their dead commander's tomb, challenging, with every military detail, all passers-by. So implicitly is this legend credited by the blacks that none of p. 221 them will, after dusk, approach the grave. Any one doing so is believed to be promptly halted by a phantom sentry, and even the words (in Arabic), 'Guard, turn out!' are often (so the story goes) plainly heard repeated at some distance off across the desert." The Egyptians believed that a man's fate or destiny was decided before he was born, and that he had no power whatever to alter it. Their sages, however, professed to be able to declare what the fate might be, provided that they were given certain data, that is to say, if they were told the date of his birth, and if they were able to ascertain the position of the planets and stars at that time. The goddess of fate or destiny was called "Shai," and she is usually accompanied by another goddess called "Renenet," who is commonly regarded as the lady of fortune; they both appear in the Judgment Scene, where they seem to watch the weighing of the heart on behalf of the deceased. But another goddess, Meskhenet, is sometimes present, and she also seems to have had influence over a man's future; in any case she was able to predict what that future was to be. Thus we read that she and Isis, and Nephthys, and Heqet, disguised as women, went to the house of Râ-user, whose wife Râ-Tettet was in travail; when they had been taken into her room they assisted her in giving birth to triplets, and as each child was born Meskhenet declared, "He shall be a king who shall have dominion over the whole land." p. 223 And this prophecy was fulfilled, for the three boys became three of the kings of the Vth dynasty. 1 The Seven Hathor goddesses also could predict the future of a human being, for in the well-known "Tale of Two Brothers" it is related that, when the god Khnemu, at the request of Râ-Harmachis, had created for Bata a wife "who was more beautiful in her person than any other woman in all the earth, for the essence of every god was contained in her," they came to see her, and that they spake with one voice, saying, "Her death will be caused by the knife." And this came to pass, for, according to the story, when the king whose wife she became heard from her first husband that she had left him and had wrought evil against him, he entered into judgment with her in the presence of his chiefs and nobles, and "one carried out their decree," i.e., they sentenced her to death and she was executed. Similarly, in another story, the Seven Hathors came to see the son who had been born to a certain king in answer to his prayers to the gods, and when they had seen him they said, "He shall die by means of a crocodile, or a serpent, or a dog." The story goes on to say how be escaped from the crocodile and the serpent, and though the end is wanting, it is quite clear that he was wounded by an accidental bite of his dog and so died. 2 The moral of all such stories [paragraph continues] is that there is no possibility of avoiding fate, and it is most probable that the modern Egyptian has only inherited his ancestors' views as to its immutability. 1 A man's life might, however, be happy or unhappy according as the hour of the day or the day itself was lucky or unlucky, and every day of the Egyptian year was divided into three parts, each of which was lucky or unlucky. When Olympias was about to give birth to Alexander the Great, Nectanebus stood by her making observations of the heavenly bodies, and from time to time he besought her to restrain herself until the auspicious hour had arrived; and it was not until he saw a certain splendour in the sky and knew that all the heavenly bodies were in a favourable position that he permitted her to brine, forth her child. And when he had said, "O queen, now thou wilt give birth to a governor of the world," the child fell upon the ground while the earth quaked, and the lightnings flashed, and the thunder roared. 2 Thus it is quite evident that the future of a child depended even upon the hour in which he was born. In magical papyri we are often told not to perform certain magical ceremonies on such and such days, the idea being that on these days hostile powers will make them to be powerless, and that gods mightier than p. 225 those to which the petitioner would appeal will be in the ascendant. There have come down to us, fortunately, papyri containing copies of the Egyptian calendar, in which each third of every day for three hundred and sixty days of the year is marked lucky or unlucky, and we know from other papyri why certain days were lucky or unlucky, and why others were only partly so 1. Taking the month Thoth, which was the first month of the Egyptian year, and began, according to the Gregorian Calendar, on August 29th, we find that the days are marked as follows:-- Now the sign means "lucky," and means "unlucky"; thus at a glance it could be seen which third of the day is lucky or unlucky, and the man who consulted the calendar would, of course, act accordingly. It must be noted that the priests or magicians who drew up the calendar had good reasons for their classification of the days, as we may see from the following example. The 19th day of Thoth is, in the above list, marked wholly lucky, i.e., each third of it is lucky, and the papyrus Sallier IV. 1 also marks it wholly lucky, and adds the reason:--"It is a day of festival in heaven and upon earth in the presence of Râ. It is the day when flame was hurled upon those who followed the boat containing the shrine of the gods; and on this day the gods gave praises being content," etc. But in both lists the 26th day is marked wholly unlucky, the reason being, "This was the day of the fight between Horus and Set." They first fought in the form of men, then they took the form of bears, and in this state did battle with each other for three days and three nights. Isis aided Set when he was getting the worst in the fight, and Horus thereupon cut off his mother's head, which Thoth transformed by his words of power into that of a cow and put on her body. On this day offerings are to be made to Osiris and Thoth, but work of any kind is absolutely forbidden. The calendars of lucky p. 227 and unlucky days do not, however, always agree as to a given day. Thus in the list given above the 20th day of Thoth is marked wholly unlucky, but in the papyrus Sallier IV. it is wholly lucky, but the reader is told not to do any work in it, nor to slay oxen, nor to receive a stranger; on this day the gods who are in the following of Râ slew the rebels. Concerning the fourth day of the next month, Paophi, the papyrus Sallier IV. says, "Go not forth from thy house from any side of it; whosoever is born on this day shall die of the disease aat." Concerning the fifth day it says, "Go not forth from thy house from any side of it, and hold no intercourse with women. This is the day wherein all things were performed in the divine presence, and the majesty of the god Menthu was satisfied therein. Whosoever is born on this day shall die of excessive venery." Concerning the ninth day it says, "Whosoever is born on this day shall die of old 92 age," and concerning the fifteenth, "Go not forth from thy dwelling at eventide, for the serpent Uatch, the son of the god, goeth forth at this time, and misfortunes follow him; whosoever shall see him shall lose his eye straightway." Again, the twenty-sixth day of Paophi was a lucky day for making the plan of a house; on the fifth day of Hathor no fire was to be kindled in the house; on the sixteenth day it was forbidden to listen to songs of joy because on this day Isis and Nephthys wept for Osiris at Abydos; p. 228 a man born on the twenty-third day would die by drowning; and so on. But to the three hundred and sixty days given in the calendars of lucky and unlucky days must be added the five epagomenal days which were considered to be of great importance and had each its peculiar name. On the first Osiris was born, on the second Heru-ur (Aroueris), on the third Set, on the fourth Isis, and on the fifth Nephthys; the first, third, and fifth of these days were unlucky, and no work of any kind was to be undertaken on them. The rubric which refers to these days 1 states that whosoever knoweth their names shall never suffer from thirst, that he shall never be smitten down by disease, and that the goddess Sekhet 2 shall never take possession of him; it also directs that figures of the five gods mentioned above shall be drawn with unguent and ânti scent upon a piece of fine linen, evidently to serve as an amulet. From the life of Alexander the Great by Pseudo-Callisthenes 3 we learn that the Egyptians were skilled in the art of casting nativities, and that knowing the exact moment of the birth of a man they proceeded to construct his horoscope. Nectanebus employed for the purpose a tablet made of gold and silver and acacia wood, to which were fitted three belts. Upon the p. 229 outer belt was Zeus with the thirty-six decani surrounding him; upon the second the twelve signs of the Zodiac were represented; and upon the third the sun and moon. 1 He set the tablet upon a tripod, and then emptied out of a small box upon it models of the seven stars 2 that were in the belts, and put into the middle belt eight precious stones; these he arranged in the places wherein he supposed the planets which they represented would be at the time of the birth of Olympias, and then told her fortune from them. But the use of the horoscope is much older than the time of Alexander the Great, for to a Greek horoscope 3 in the British Museum is attached "an introductory letter from some master of the art of astrology to his pupil, named Hermon, urging him to be very exact and careful in his application of the laws which he ancient Egyptians, with their laborious devotion to the art, had discovered and handed down to posterity." Thus we have good reason for assigning the birthplace of the horoscope to Egypt. In connexion with the horoscope must be mentioned the "sphere" or "table" of Democritus as a means of making predictions as to life and death. In a magical p. 230 papyrus 1 we are told to "ascertain in what month the sick man took to his bed, and the name he received at his birth. Calculate the [course of] the moon, and see how many periods of thirty days have elapsed; then note in the table the number of days left over, and if the number comes in the upper part of the table, he will live, but if in the lower part, he will die." Both from the religious and profane literature of Egypt we learn that the gods and man in the future life were able at will to assume the form of any animal, or bird, or plant, or living thing, which they pleased, and one of the greatest delights to which a man looked forward was the possession of that power. This is proved by the fact that no less than twelve 2 of the chapters of the Book of the Dead are devoted to p. 231 providing the deceased with the words of power, the recital of which was necessary to enable him to transform himself into a "hawk of gold," a "divine hawk," "the governor of the sovereign princes," "the god who giveth light in the darkness," a lotus, the god Ptah, a bennu bird (i.e., phœnix), a heron, a "living soul," a swallow, the serpent Sata, and a crocodile; and another chapter 1 enabled him to transform himself into "whatever form he pleaseth." Armed with this power he could live in the water in the form of a crocodile, in the form of a serpent he could glide over the rocks and ground, in the form of the birds mentioned above he could fly through the air, and soar up and perch himself upon the bow of the boat of Râ, in the form of the lotus he had mastery over the plants of the field, and in the form of Ptah he became "more powerful than the lord of time, and shall gain the mastery over millions of years." The bennu bird, it will be remembered, was said to be the "soul of Râ," and by assuming this form the deceased identified himself with Khepera, the great god of creation, and thus acquired the attributes of the soul of the Sun-god. In the Elysian Fields he was able to assume any form and to swim and fly to any distance in any direction. It is noteworthy that no beast of the field or wild animal is mentioned as a type of his possible transformations into animals. Now the Egyptians believed that as the souls of the departed could assume the form of any living thing or plant, so the "gods," who in many respects closely resembled them, could and did take upon themselves the forms of birds and beasts; this was the fundamental idea of the so-called "Egyptian animal worship," which provoked the merriment of the cultured Greek, and drew down upon the Egyptians the ridicule and abuse of the early Christian writers. But if the matter be examined closely its apparent stupidity disappears. The Egyptians paid honour to certain birds, and animals, and reptiles, because they considered that they possessed certain of the characteristics of the gods to whom they made them sacred. The bull was a type of the strength and procreative power of the god of reproduction in nature, and the cow was the type of his female counterpart; every sacred animal and living thing possessed some quality or attribute which was ascribed to some god, and as each god was only a form of Râ, the quality or attribute ascribed to him was that of the Sun-god himself. The educated Egyptian never worshipped an animal as an animal, but only as an incarnation of a god, and the reverence paid to animals in Egypt was in no way different from that paid to the king, who was regarded as "divine" and as an incarnation of Râ the Sun-god, who was the visible symbol of the Creator. The relation of the king to Râ was identical with that of Râ to God. The p. 233 Hebrews, Greeks, and Romans never understood the logical conception which underlay the reverence with which the Egyptians regarded certain animals, and as a result they grossly misrepresented their religion. The ignorant people, no doubt, often mistook the symbol for what it symbolized, but it is wrong to say that the Egyptians worshipped animals in the ordinary sense of the word, and this fact cannot be too strongly insisted on. Holding the views he did about transformations there was nothing absurd in the reverence which the Egyptian paid to animals. When a sacred animal died the god whom it represented sought out another animal of the same species in which to renew his incarnation, and the dead body of the animal, inasmuch as it had once been the dwelling-place of a god, was mummified and treated in much the same way as a human body after death, in order that it might enjoy immortality. These views seem strange, no doubt, to us when judged by modern ideas, but they formed an integral part of the religious beliefs of the Egyptians, from the earliest to the latest times. What is remarkable, however, is the fact that, in spite of invasions, and foreign wars, and internal dissensions, and external influences of all kinds, the Egyptians clung to their gods and the sometimes childish and illogical methods which they adopted in serving them with a conservatism and zeal which have earned for them the reputation of being at once the most religious and most superstitious nation of [paragraph continues] antiquity. Whatever literary treasures may be brought to light in the future as the result of excavations in Egypt, it is most improbable that we shall ever receive from that country any ancient Egyptian work which can properly be classed among the literature of atheism or freethought; the Egyptian might be more or less religious according to his nature and temperament, but, judging, from the writings of his priests and teachers which are now in our hands, the man who was without religion and God in some form or other was most rare, if not unknown. Footnotes 206:1 As recently as 1895 this belief existed in Ireland, for according to the Times of April 2, 3, 6, and 8, Michael Cleary was charged on April 1 at Clonmel with having, on March 14, burnt his wife Bridget, aged 27, for being a witch, thus causing her death, at Baltyvadhen, p. 207 county Tipperary. Johanna Burke swore that boiling herbs out of a saucepan on the fire were forced down the throat of the deceased, her husband asking her in the name of the Father, Son, and Holy Ghost, if she was his wife. He then stripped her naked, threw her on the floor, and pouring paraffin over her, set her on fire. Cleary, assisted by J. Dunne, P. Kennedy, W. Kennedy, and others, next took her to the fire and forced her to sit upon it in order to "drive out the witch" which possessed her. She was next laid upon the bed and shaken, while her husband recited the words "Away with you," meaning the evil spirit, or spirits, and at six o'clock on the morning of the 15th of March the priest was sent for to exorcise the spirits with which the house was thought to be filled. A herbalist called Denis Ganey was present at the time, being charged as an accessory before the fact. The prisoners were found guilty and were sentenced to terms of imprisonment as follows:--M. Cleary 20 years, J. Dunne 3 years, P. Kennedy 5 years, W. Kennedy 18 months, J. Kennedy 18 months, Boland Kennedy 6 months, Michael Kennedy 6 months. 207:1 Originally published by Prisse, Monuments Égyptiens, Paris, 1817, pl. 24. 207:2 It is now preserved in the Bibliotèque Nationale at Paris; for a full description and translation of it see E. de Rougé, Étude sur une stele Égyptienne, Paris, 1858. 208:1 Bekh khet, "knower of things." 214:1 See Genesis, Chapters xi., xii. 215:1 See Vyse, Appendix, London, 1842, vol. 215:2 See Brugsch, Egypt under the Pharaohs, Vol. 216:1 See Catalogue of Greek Papyri, vol. 216:2 A sketch of the god Besa is given at the end of the papyrus. See the description of the "Metternichstele" above, p. 147 ff. 219:1 For the text see Leemans, Monuments Égyptiens, Partie IL, pll. 183, 184, Leyden, 1846, fol.; for a transcript into hieroglyphics see Maspero, Journal Asiatique, Sér. 219:2 See Golénischeff in Recueil de Travaux, tom. 220:1 When I visited the Pyramids of Meroë in 1898 1 took with me the local shêkh, and a man and a boy to look after the donkeys. Having come to within half a mile of the pyramids the three stopped and wished me to ride on by myself, and when I asked them why they did not want to come up the hill to the pyramids with me the shêkh replied that they had been built by kings whose spirits still dwelt there, and that it would not be seemly for him and his companions to "trouble" them. I pressed him to come, but he answered "It is not the custom of our country to go there," so I walked on by myself. When I had been in the pyramid field for about two hours taking photographs and measurements, the shêkh arrived with the boy, but nothing would persuade him to walk about there, and having seated himself be recited prayers from the Koran in an undertone, and at intervals urged me to return to his straw house on the river bank as soon as possible. He was firmly convinced that the prismatic compass which I used was a talisman, and when he reached home he thanked God fervently that he had not been molested by the spirits of the dead. 221:1 See the illustrated paper The Sketch, No. 332, June 7, 1899, p. 277. The following from the Times of July 7, 1899, is worth quoting:-"THE GRAVE OF A BRITISH NAVAL OFFICER IN JAPAN.--Recently a report came to the ears of the British Consul at Hiogo that the grave of a British naval officer existed near a village on the island of Hiroshima, in the Inland Sea of Japan-a place rarely visited by any foreigner-and that, for some reason, it was carefully kept in order by the peasants in the neighbourhood. The Consul accordingly communicated with the Governor of the prefecture in which the island is situated; inquiries were made, and the Governor was able to send to the Consul a history of the lonely grave. The story was appended by the Governor to a formal despatch of his own, and was obviously drawn up by the village headman or some equally humble official, and it is worth giving in full. The Sylvia, the vessel mentioned, was for many years engaged in surveying off the coasts of Japan:--'In the first year of Meiji, corresponding to A.D. 1868, H.B.M.S. Sylvia was proceeding on a voyage through the Inland Sea when an officer on board, named Lake, fell ill. He was landed on the island of Hiroshima, at the village of Hiroshima, in the district of Naka, province of Sanuki, and prefecture of Kagawa. The Sylvia proceeded along the coast of Hiroshima and cast anchor at Enoura Bay, to await the officer's recovery. In a few days, however, he died, and Captain St. John buried his remains in ground belonging to the temple of Ikwoji above Enoura shrine, and, having set up a wooden cross to mark the grave, departed. Several years afterwards, when this monument had almost decayed from the effects of wind and rain, frost and snow, Awaburi Tokwan, Superior of Ikwoji Temple, and others said:--"Truly it would be too sad if the grave of our solitary guest from afar, who has become a spirit in a strange land, were suffered to pass out of all knowledge." Thereupon Terawaki Kaemon, head of a village guild, and other sympathisers, such as Oka Ryohaku, set on foot a scheme for the erection of a stone monument, and, the shore folk all with one accord p. 222 lending their help, the work was finally brought to completion. This was on the 7th day of the eleventh month of the fourth year of Meiji--that is, 1871. Since then nearly 30 winters have passed, during which time the islanders have not neglected to take good care of the tomb. In particular, from the 10th to the 16th day of the seventh month, old style, there are still persons found who every year clean and sweep the grave, and, offering up flowers and incense, mourn for and console the spirit of the dead.'" 223:1 See Erman, Westcar Papyrus, Berlin, 1890, hieroglyphic transcript, pll. 223:2 See Maspero, Contes Égyptiens, pp. 29-46. 224:1 The uneducated Muhammadan believes that man's fate is written upon his skull, and that the sutures are the writing. No man, however, can read them. See the words of Zayn al-Mawasif in Burton's Alf Laylah wa Laylah, vol. 224:2 See Pseudo-Callisthenes, I. 12. 225:1 See Brit. Mus. Papyrus, No. 10,474. 226:1 See Chabas, Le Calendrier, p. 24. 228:1 See Chabas, op. cit., p. 104. 228:2 The Eye of Sekhet seems to have taken the form of noxious vapours in the fields at sunrise; see Chabas, op. cit., p. 78. 229:1 quote from my History of Alexander the Great, Cambridge, 1889, p. 5. 229:2 I.e., Sun, Moon, Zeus, Kronos, Aphrodite, and Hermes; we must add Mars according to Meusel's Greek text. 229:3 Published for the first time by Kenyon, Catalogue of Greek Papyri vol. i. p. 132 ff. 230:1 Leyden Pap. V. (ed. Leemans), col. 1 ff. 230:2 I.e., Chapters LXXVII. to LXXXVIII. 231:1 I.e., Chapter LXXVI.
1.1 2.1 3.1 4.1 5.1 6.1 7.1 7.2 7.3 7.4 7.5 7.6 8.1 8.2 8.3 9.1 9.2 9.3 9.4 9.5 9.6 10.1 10.2 11.1 11.2 11.3 12.1 12.2 12.3 12.4 13.1 13.2 13.3 13.4 13.5 13.6 13.7 14.1 15.1 16.1 16.2 16.3 16.4 16.5 16.6 16.7 16.8 16.9 17.1 17.2 17.3 18.1 18.2 18.3 19.1 19.2 19.3 19.4 20.1 20.2 20.3 20.4 20.5 20.6 21.1 21.2 21.3 21.4 22.1 23.1 24.1 24.2 24.3 24.4 24.5 24.6 24.7 24.8 24.9 24.10 24.11 24.12 25.1 25.2 25.3 25.4 25.5 25.6 25.7 25.8 26.1 26.2 27.1 28.1 28.2 28.3 28.4 28.5 28.6 28.7 28.8 28.9 29.1 30.1 31.1 32.1 32.2 32.3 32.4 32.5 33.1 33.2 33.3 34.1 34.2 34.3 34.4 35.1 35.2 35.3 35.4 36.1 36.2 36.3 36.4 36.5 36.6 36.7 36.8 37.1 38.1 39.1 39.2 39.3 39.4 39.5 40.1 40.2 40.3 41.1 41.2 41.3 41.4 41.5 42.1 42.2 42.3 42.4 42.5 43.1 43.2 43.3 43.4 44.1 44.2 44.3 45.1 45.2 45.3 45.4 45.5 45.6 45.7 45.8 45.9 45.10 45.11 45.12 46.1 46.2 46.3 46.4 46.5 46.6 46.7 46.8 46.9 47.1 47.2 47.3 47.4 48.1 49.1 50.1 50.2 50.3 50.4 51.1 51.2 51.3 52.1 52.2 52.3 52.4 52.5 52.6 52.7 53.1 53.2 53.3 53.4 53.5 53.6 54.1 55.1 56.1 56.2 56.3 56.4 56.5 56.6 57.1 57.2 57.3 57.4 57.5 57.6 57.7 57.8 57.9 57.10 58.1 58.2 59.1 60.1 61.1 61.2 61.3 61.4 61.5 61.6 61.7 61.8 61.9 61.10 61.11 62.1 62.2 63.1 64.1 64.2 64.3 64.4 64.5 64.6 65.1 65.2 66.1 66.2 66.3 66.4 66.5 67.1 67.2 67.3 67.4 67.5 68.1 68.2 68.3 68.4 68.5 69.1 69.2 69.3 69.4 69.5 69.6 69.7 69.8 70.1 70.2 70.3 70.4 71.1 72.1 73.1 73.2 73.3 73.4 74.1 74.2 74.3 75.1 75.2 75.3 75.4 75.5 76.1 76.2 76.3 76.4 77.1 77.2 78.1 78.2 78.3 79.1 79.2 79.3 80.1 80.2 80.3 80.4 81.1 81.2 81.3 82.1 82.2 83.1 83.2 84.1 84.2 84.3 85.1 85.2 85.3 86.1 86.2 86.3 86.4 86.5 87.1 87.2 87.3 87.4 87.5 87.6 87.7 87.8 87.9 87.10 88.1 88.2 88.3 88.4 88.5 88.6 88.7 88.8 88.9 88.10 88.11 88.12 88.13 89.1 89.2 89.3 89.4 89.5 90.1 90.2 90.3 90.4 90.5 90.6 90.7 90.8 90.9 90.10 90.11 90.12 90.13 90.14 91.1 91.2 91.3 91.4 92.1 92.2 92.3 92.4 92.5 93.1 93.2 93.3 94.1 94.2 94.3 94.4 95.1 95.2 95.3 95.4 95.5 96.1 96.2 97.1 98.1 99.1 99.2 99.3 99.4 99.5 100.1 100.2 100.3 100.4 100.5 100.6 100.7 100.8 101.1 102.1 103.1 103.2 103.3 103.4 103.5 103.6 103.7 103.8 103.9 104.1 105.1 106.1 106.2 106.3 106.4 106.5 107.1 107.2 107.3 108.1 108.2 108.3 108.4 108.5 109.1 109.2 109.3 109.4 110.1 110.2 110.3 111.1 112.1 112.2 112.3 112.4 112.5 112.6 112.7 112.8 113.1 114.1 115.1 115.2 115.3 115.4 115.5 116.1 116.2 116.3 117.1 117.2 118.1 118.2 118.3 118.4 119.1 119.2 120.1 121.1 122.1 122.2 122.3 122.4 122.5 122.6 122.7 123.1 123.2 123.3 123.4 123.5 123.6 123.7 124.1 124.2 124.3 125.1 125.2 125.3 125.4 126.1 126.2 127.1 127.2 127.3 128.1 128.2 128.3 128.4 128.5 129.1 129.2 129.3 130.1 130.2 130.3 130.4 130.5 130.6 130.7 130.8 130.9 130.10 131.1 131.2 131.3 131.4 131.5 131.6 132.1 132.2 132.3 133.1 133.2 133.3 133.4 133.5 133.6 133.7 133.8 133.9 134.1 134.2 134.3 135.1 135.2 135.3 135.4 136.1 137.1 138.1 138.2 138.3 139.1 139.2 139.3 139.4 139.5 139.6 139.7 140.1 140.2 141.1 142.1 142.2 142.3 143.1 144.1 144.2 144.3 145.1 146.1 146.2 146.3 147.1 148.1 149.1 149.2 149.3 149.4 149.5 150.1 150.2 150.3 151.1 151.2 151.3 151.4 152.1 152.2 152.3 153.1 154.1 154.2 154.3 154.4 154.5 154.6 155.1 156.1 157.1 157.2 157.3 157.4 157.5 157.6 158.1 158.2 158.3 158.4 159.1 159.2 159.3 159.4 159.5 160.1 160.2 160.3 160.4 160.5 161.1 161.2 161.3 161.4 161.5 161.6 161.7 161.8 161.9 161.10 161.11 161.12 161.13 161.14 162.1 163.1 164.1 164.2 164.3 164.4 164.5 164.6 164.7 165.1 165.2 165.3 165.4 165.5 165.6 165.7 165.8 166.1 166.2 166.3 167.1 168.1 169.1 169.2 169.3 169.4 170.1 170.2 170.3 170.4 170.5 170.6 171.1 171.2 171.3 172.1 172.2 172.3 173.1 173.2 173.3 174.1 174.2 174.3 175.1 175.2 175.3 175.4 175.5 175.6 176.1 176.2 176.3 176.4 176.5 177.1 178.1 179.1 179.2 179.3 180.1 180.2 180.3 180.4 180.5 181.1 181.2 182.1 182.2 182.3 182.4 182.5 182.6 182.7 182.8 183.1 183.2 183.3 184.1 184.2 184.3 184.4 184.5 184.6 184.7 184.8 184.9 185.1 185.2 185.3 186.1 186.2 186.3 186.4 187.1 188.1 189.1 190.1 190.2 190.3 191.1 191.2 191.3 191.4 192.1 192.2 192.3 192.4 192.5 192.6 192.7 192.8 193.1 193.2 193.3 193.4 193.5 193.6 194.1 195.1 196.1 196.2 196.3 196.4 196.5 196.6 196.7 196.8 196.9 196.10 197.1 197.2 197.3 197.4 197.5 198.1 198.2 198.3 198.4 199.1 199.2 199.3 200.1 200.2 201.1 201.2 201.3 202.1 202.2 202.3 202.4 203.1 203.2 203.3 203.4 203.5 203.6 203.7 204.1 205.1 205.2 205.3 205.4 205.5 205.6 205.7 205.8 206.1 207.1 208.1 208.2 208.3 208.4 209.1 209.2 209.3 210.1 210.2 210.3 210.4 211.1 212.1 213.1 213.2 213.3 213.4 213.5 213.6 213.7 213.8 213.9 213.10 213.11 214.1 214.2 214.3 214.4 214.5 214.6 215.1 215.2 215.3 215.4 215.5 216.1 217.1 218.1 218.2 218.3 218.4 218.5 218.6 218.7 218.8 218.9 218.10 218.11 219.1 219.2 219.3 219.4 219.5 219.6 219.7 219.8 219.9 220.1 220.2 220.3 220.4 220.5 220.6 220.7 221.1 221.2 221.3 222.1 222.2 222.3 222.4 223.1 223.2 223.3 223.4 223.5 224.1 224.2 224.3 224.4 225.1 225.2 225.3 225.4 225.5 225.6 225.7 226.1 226.2 226.3 226.4 226.5 227.1 227.2 227.3 227.4 227.5 227.6 227.7 227.8 228.1 228.2 228.3 228.4 228.5 228.6 228.7 228.8 229.1 229.2 229.3 229.4 229.5 230.1 230.2 230.3 230.4 231.1 232.1 232.2 233.1 233.2 234.1 234.2 234.3 235.1 235.2 236.1 237.1 238.1 239.1 239.2 240.1 240.2 240.3 240.4 241.1 241.2 241.3 242.1 242.2 243.1 244.1 244.2 244.3 245.1 245.2 246.1 246.2 246.3 246.4 246.5 246.6 246.7 246.8 246.9 246.10 246.11 246.12 246.13 246.14 246.15 246.16 247.1 248.1 248.2 248.3 249.1 250.1 251.1 252.1 252.2 253.1 253.2 253.3 254.1 254.2 255.1 255.2 255.3 255.4 255.5 256.1 256.2 256.3 256.4 257.1 257.2 257.3 257.4 257.5 258.1 259.1 260.1 260.2 260.3 260.4 261.1 261.2 261.3 262.1 263.1 264.1 265.1 265.2 265.3 266.1 266.2 266.3 266.4 266.5 266.6 266.7 266.8 266.9 267.1 268.1 269.1 270.1 271.1 271.2 271.3 271.4 271.5 271.6 271.7 272.1 272.2 272.3 272.4 273.1 273.2 273.3 273.4 273.5 273.6 273.7 274.1 274.2 274.3 274.4 274.5 274.6 275.1 275.2 275.3 275.4 275.5 275.6 275.7 276.1 277.1 278.1 278.2 278.3 278.4 278.5 278.6 278.7 279.1 279.2 279.3 279.4 280.1 280.2 280.3 280.4 280.5 281.1 281.2 281.3 281.4 281.5 281.6 282.1 282.2 282.3 282.4 282.5 282.6 282.7 282.8 283.1 284.1 285.1 285.2 285.3 285.4 286.1 287.1 287.2 287.3 287.4 287.5 287.6 287.7 287.8 287.9 287.10 288.1 288.2 289.1 290.1 291.1 291.2 291.3 292.1 292.2 292.3 293.1 293.2 293.3 293.4 293.5 293.6 293.7 293.8 293.9 294.1 294.2 294.3 294.4 294.5 294.6 294.7 294.8 294.9 294.10 295.1 295.2 295.3 295.4 295.5 295.6 295.7 295.8 295.9 296.1 296.2 296.3 296.4 296.5 296.6 296.7 296.8 297.1 297.2 297.3 297.4 297.5 298.1 299.1 299.2 299.3 299.4 299.5 299.6 299.7 299.8 299.9 299.10 300.1 301.1 302.1 302.2 302.3 302.4 302.5 302.6 302.7 303.1 303.2 303.3 303.4 303.5 303.6 303.7 304.1 304.2 304.3 304.4 305.1 305.2 305.3 305.4 305.5 305.6 306.1 306.2 307.1 308.1 309.1 309.2 309.3 309.4 309.5 309.6 309.7 310.1 310.2 310.3 310.4 310.5 311.1 311.2 311.3 311.4 311.5 312.1 312.2 312.3 312.4 312.5 312.6 313.1 313.2 313.3 313.4 313.5 314.1 314.2 314.3 314.4 314.5 315.1 315.2 315.3 315.4 315.5 315.6 316.1 316.2 316.3 316.4 316.5 316.6 317.1 317.2 317.3 317.4 317.5 318.1 318.2 318.3 318.4 318.5 318.6 318.7 319.1 320.1 321.1 321.2 321.3 321.4 321.5 321.6 321.7 321.8 321.9 321.10 322.1 322.2 322.3 322.4 322.5 322.6 322.7 323.1 324.1 325.1 325.2 325.3 325.4 325.5 325.6 326.1 326.2 326.3 327.1 327.2 327.3 327.4 327.5 327.6 327.7 327.8 328.1 328.2 328.3 328.4 328.5 328.6 328.7 328.8 328.9 329.1 330.1 331.1 331.2 331.3 331.4 331.5 332.1 332.2 332.3 332.4 332.5 332.6 332.7 332.8 333.1 333.2 333.3 333.4 334.1 334.2 334.3 335.1 335.2 335.3 335.4 335.5 336.1 336.2 336.3 336.4 336.5 336.6 336.7 337.1 337.2 337.3 338.1 338.2 338.3 338.4 338.5 339.1 339.2 339.3 339.4 340.1 341.1 342.1 342.2 342.3 342.4 342.5 342.6 343.1 343.2 343.3 344.1 344.2 344.3 344.4 344.5 344.6 344.7 345.1 345.2 346.1 346.2 346.3 347.1 347.2 347.3 347.4 347.5 347.6 347.7 348.1 349.1 350.1 350.2 350.3 351.1 351.2 351.3 351.4 352.1 352.2 352.3 352.4 352.5 353.1 353.2 353.3 353.4 353.5 354.1 354.2 355.1 355.2 356.1 357.1 357.2 357.3 357.4 357.5 357.6 357.7 357.8 357.9 357.10 357.11 358.1 358.2 358.3 359.1 359.2 359.3 359.4 360.1 361.1 362.1 362.2 362.3 362.4 362.5 362.6 362.7 363.1 363.2 364.1 364.2 364.3 364.4 364.5 364.6 364.7 364.8 364.9 364.10 364.11 364.12 364.13 364.14 364.15 364.16 364.17 364.18 364.19 365.1 365.2 365.3 365.4 365.5 365.6 365.7 365.8 365.9 365.10 365.11 366.1 366.2 366.3 366.4 367.1 367.2 367.3 367.4 367.5 368.1 368.2 368.3 368.4 368.5 369.1 369.2 369.3 370.1 370.2 370.3 370.4 370.5 371.1 371.2 371.3 371.4 371.5 371.6 371.7 371.8 372.1 373.1 373.2 373.3 373.4 373.5 373.6 373.7 373.8 373.9 373.10 374.1 374.2 375.1 375.2 376.1 377.1 377.2 377.3 377.4 377.5 377.6 377.7 377.8 378.1 378.2 378.3 379.1 380.1 381.1 381.2 381.3 382.1 382.2 382.3 382.4 382.5 382.6 383.1 383.2 383.3 383.4 383.5 384.1 385.1 386.1 386.2 386.3 386.4 386.5 386.6 386.7 387.1 387.2 387.3 387.4 388.1 388.2 388.3 388.4 388.5 389.1 389.2 389.3 389.4 389.5 389.6 390.1 390.2 390.3 390.4 391.1 391.2 391.3 391.4 391.5 392.1 393.1 394.1 394.2 394.3 394.4 394.5 395.1 395.2 395.3 396.1 396.2 396.3 396.4 396.5 397.1 398.1 399.1 399.2 399.3 399.4 399.5 400.1 400.2 400.3 400.4 400.5 400.6 400.7 400.8 401.1 401.2 401.3 401.4 401.5 401.6 401.7 402.1 402.2 402.3 402.4 402.5 402.6 403.1 403.2 403.3 403.4 403.5 403.6 403.7 403.8 403.9 403.10 403.11 403.12 403.13 404.1 404.2 404.3 404.4 405.1 405.2 405.3 405.4 405.5 405.6 405.7 405.8 406.1 406.2 406.3 407.1 408.1 408.2 409.1 410.1 411.1 411.2 411.3 411.4 412.1 412.2 412.3 412.4 412.5 412.6 412.7 413.1 413.2 413.3 413.4 413.5 413.6 413.7 413.8 413.9 413.10 414.1 414.2 414.3 414.4 415.1 415.2 415.3 415.4 415.5 415.6 415.7 415.8 415.9 415.10 415.11 415.12 416.1 416.2 416.3 416.4 416.5 416.6 417.1 417.2 417.3 417.4 417.5 418.1 419.1 420.1 420.2 420.3 420.4 420.5 420.6 420.7 420.8 420.9 420.10 421.1 421.2 421.3 422.1 422.2 422.3 422.4 422.5 422.6 422.7 422.8 423.1 423.2 423.3 423.4 423.5 423.6 423.7 423.8 423.9 423.10 423.11 424.1 424.2 424.3 425.1 425.2 425.3 425.4 425.5 425.6 425.7 425.8 425.9 425.10 425.11 425.12 425.13 425.14 425.15 425.16 425.17 426.1 426.2 426.3 426.4 426.5 426.6 426.7 426.8 427.1 427.2 427.3 427.4 427.5 427.6 428.1 428.2 428.3 428.4 428.5 428.6 428.7 428.8 429.1 429.2 430.1 430.2 430.3 430.4 430.5 430.6 430.7 431.1 431.2 431.3 431.4 432.1 432.2 432.3 432.4 432.5 432.6 432.7 432.8 432.9 432.10 433.1 433.2 433.3 433.4 433.5 433.6 433.7 434.1 435.1 436.1 437.1 437.2 438.1 438.2 438.3 438.4 438.5 439.1 439.2 439.3 439.4 439.5 440.1 440.2 440.3 441.1 441.2 441.3 441.4 441.5 441.6 441.7 441.8 442.1 442.2 442.3 442.4 442.5 442.6 442.7 442.8 442.9 442.10 443.1 443.2 443.3 443.4 444.1 444.2 444.3 444.4 444.5 444.6 445.1 445.2 445.3 445.4 445.5 445.6 445.7 445.8 445.9 446.1 446.2 446.3 446.4 446.5 446.6 446.7 446.8 446.9 447.1 447.2 448.1 449.1 450.1 450.2 450.3 450.4 451.1 451.2 451.3 451.4 452.1 452.2 452.3 452.4 452.5 452.6 452.7 452.8 452.9 453.1 453.2 454.1 455.1 456.1 456.2 456.3 456.4 456.5 456.6 456.7 456.8 456.9 456.10 456.11 457.1 457.2 457.3 457.4 457.5 457.6 457.7 457.8 457.9 457.10 457.11 458.1 458.2 458.3 458.4 459.1 459.2 459.3 460.1 460.2 460.3 460.4 460.5 460.6 460.7 460.8 460.9 461.1 461.2 461.3 462.1 462.2 462.3 463.1 463.2 463.3 464.1 465.1 466.1 466.2 466.3 466.4 466.5 466.6 466.7 467.1 467.2 467.3 467.4 467.5 467.6 467.7 467.8 467.9 467.10 467.11 467.12 467.13 467.14 467.15 468.1 468.2 468.3 468.4 469.1 469.2 469.3 469.4 469.5 469.6 469.7 469.8 469.9 469.10 469.11 469.12 469.13 469.14 469.15 469.16 469.17 470.1 470.2 470.3 470.4 470.5 470.6 470.7 471.1 472.1 473.1 473.2 473.3 474.1 474.2 474.3 474.4 474.5 474.6 474.7 474.8 475.1 475.2 475.3 475.4 475.5 475.6 475.7 476.1 476.2 476.3 476.4 476.5 476.6 476.7 477.1 478.1 479.1 479.2 479.3 479.4 479.5 480.1 480.2 481.1 481.2 481.3 481.4 481.5 481.6 481.7 481.8 481.9 481.10 481.11 482.1 482.2 482.3 482.4 483.1 483.2 483.3 484.1 484.2 484.3 484.4 485.1 485.2 485.3 485.4 485.5 485.6 486.1 486.2 486.3 486.4 486.5 487.1 487.2 487.3 488.1 488.2 489.1 489.2 489.3 490.1 490.2 490.3 490.4 490.5 490.6 490.7 490.8 490.9 490.10 491.1 491.2 491.3 491.4 491.5 492.1 493.1 494.1 494.2 494.3 494.4 494.5 494.6 494.7 494.8 494.9 495.1 495.2 495.3 495.4 495.5 495.6 495.7 495.8 495.9 496.1 496.2 496.3 496.4 496.5 496.6 496.7 497.1 497.2 497.3 497.4 497.5 497.6 497.7 497.8 498.1 498.2 498.3 499.1 499.2 499.3 499.4 499.5 499.6 500.1 500.2 500.3 500.4 500.5 500.6 501.1 501.2 501.3 501.4 501.5 501.6 501.7 501.8 501.9 501.10 501.11 502.1 503.1 504.1 504.2 504.3 504.4 504.5 504.6 505.1 505.2 505.3 505.4 505.5 505.6 505.7 505.8 505.9 506.1 506.2 506.3 506.4 506.5 506.6 507.1 507.2 507.3 507.4 508.1 508.2 508.3 508.4 508.5 508.6 508.7 509.1 509.2 509.3 509.4 510.1 510.2 510.3 511.1 512.1 513.1 513.2 513.3 513.4 513.5 514.1 514.2 514.3 514.4 515.1 515.2 515.3 515.4 515.5 515.6 515.7 515.8 515.9 516.1 516.2 516.3 516.4 516.5 517.1 517.2 518.1 518.2 518.3 518.4 519.1 519.2 519.3 519.4 519.5 519.6 519.7 519.8 519.9 519.10 519.11 519.12 519.13 519.14 520.1 520.2 520.3 520.4 521.1 521.2 521.3 522.1 523.1 523.2 523.3 523.4 523.5 523.6 523.7 524.1 525.1 526.1 526.2 526.3 526.4 526.5 526.6 526.7 526.8 526.9 526.10 526.11 527.1 527.2 527.3 527.4 527.5 527.6 528.1 528.2 529.1 530.1 530.2 530.3 530.4 531.1 531.2 531.3 531.4 531.5 531.6 531.7 531.8 531.9 531.10 532.1 532.2 533.1 533.2 533.3 533.4 533.5 533.6 533.7 533.8 533.9 534.1 534.2 534.3 535.1 535.2 535.3 535.4 535.5 536.1 536.2 537.1 538.1 538.2 538.3 538.4 538.5 538.6 538.7 539.1 539.2 539.3 539.4 539.5 540.1 540.2 540.3 540.4 540.5 541.1 541.2 541.3 541.4 542.1 542.2 542.3 542.4 542.5 543.1 543.2 543.3 543.4 543.5 543.6 543.7 544.1 544.2 544.3 544.4 544.5 544.6 544.7 544.8 544.9 544.10 545.1 545.2 545.3 545.4 545.5 545.6 545.7 545.8 545.9 545.10 545.11 545.12 545.13 546.1 547.1 548.1 549.1 549.2 549.3 549.4 549.5 550.1 550.2 550.3 550.4 550.5 551.1 551.2 551.3 551.4 551.5 551.6 551.7 552.1 552.2 552.3 553.1 554.1 555.1 556.1 557.1 558.1 558.2 559.1 559.2 560.1 561.1 562.1 562.2 562.3 562.4 562.5 562.6 562.7 562.8 562.9 562.10 562.11 562.12 562.13 562.14 562.15 562.16 562.17 562.18 562.19 562.20 563.1 564.1 565.1 565.2 566.1 567.1 568.1 568.2 568.3 568.4 568.5 568.6 568.7 568.8 568.9 568.10 568.11 568.12 568.13 568.14 568.15 568.16 568.17 568.18 568.19 568.20 568.21 568.22 568.23 568.24 568.25 568.26 568.27 568.28 568.29 568.30 568.31 568.32 568.33 568.34 568.35 568.36 568.37 568.38 568.39 568.40 568.41 568.42 568.43 568.44 568.45 568.46 568.47 569.1 570.1 571.1 572.1 573.1 574.1 575.1 575.2 575.3 575.4 575.5 575.6 575.7 575.8 575.9 575.10 575.11 575.12 575.13 575.14 575.15 575.16 575.17 575.18 575.19 575.20 575.21 575.22 575.23 575.24 575.25 575.26 575.27 575.28 576.1 577.1 578.1 579.1 580.1 581.1 582.1 582.2 582.3 582.4 582.5 582.6 582.7 582.8 582.9 582.10 582.11 582.12 582.13 582.14 582.15 582.16 582.17 582.18 582.19 582.20 582.21 582.22 582.23 582.24 582.25 582.26 582.27 582.28 582.29 582.30 582.31 582.32 582.33 582.34 582.35 582.36 582.37 582.38 582.39 582.40 582.41 582.42 582.43 582.44 582.45 582.46 583.1 584.1 585.1 585.2 586.1 587.1 588.1 589.1 589.2 589.3 589.4 589.5 589.6 589.7 589.8 589.9 589.10 589.11 589.12 589.13 589.14 589.15 589.16 589.17 589.18 589.19 589.20 589.21 590.1 591.1 592.1 593.1 594.1 595.1 595.2 595.3 595.4 595.5 595.6 595.7 595.8 596.1 597.1 598.1 599.1 600.1 601.1 602.1 603.1 604.1 605.1 606.1 606.2 606.3 606.4 606.5 606.6 606.7 606.8 606.9 606.10 606.11 606.12 606.13 606.14 606.15 606.16 606.17 606.18 606.19 606.20 606.21 606.22 606.23 606.24 606.25 606.26 606.27 606.28 606.29 606.30 606.31 606.32 606.33 606.34 606.35 606.36 606.37 606.38 606.39 606.40 606.41 606.42 606.43 606.44 606.45 606.46 606.47 606.48 606.49 606.50 606.51 606.52 606.53 606.54 606.55 606.56 606.57 606.58 606.59 606.60 606.61 606.62 606.63 606.64 606.65 606.66 606.67 606.68 606.69 606.70 606.71 607.1 608.1 609.1 610.1 610.2 610.3 610.4 610.5 610.6 611.1 612.1 613.1 614.1 615.1 616.1 616.2 616.3 616.4 616.5 616.6 616.7 616.8 616.9 616.10 616.11 616.12 616.13 616.14 616.15 616.16 616.17 616.18 616.19 616.20 616.21 616.22 616.23 616.24 616.25 616.26 617.1 618.1 619.1 620.1 621.1 621.2 621.3 621.4 621.5 621.6 621.7 621.8 621.9 621.10 621.11 621.12 621.13 621.14 621.15 621.16 621.17 621.18 621.19 621.20 621.21 621.22 621.23 621.24 622.1 623.1 624.1 625.1 625.2 626.1 627.1 628.1 628.2 628.3 628.4 628.5 628.6 628.7 628.8 628.9 628.10 628.11 628.12 628.13 628.14 628.15 628.16 628.17 629.1 630.1 631.1 632.1 632.2 633.1 634.1 635.1 635.2 635.3 635.4 635.5 635.6 635.7 635.8 635.9 635.10 635.11 635.12 635.13 636.1 637.1 638.1 639.1 640.1 641.1 641.2 641.3 641.4 641.5 641.6 641.7 641.8 641.9 641.10 641.11 641.12 641.13 641.14 641.15 641.16 641.17 641.18 641.19 641.20 641.21 641.22 642.1 643.1 644.1 645.1 646.1 647.1 648.1 648.2 648.3 648.4 648.5 648.6 648.7 648.8 648.9 648.10 648.11 648.12 648.13 648.14 648.15 648.16 648.17 649.1 650.1 651.1 652.1 653.1 654.1 655.1 656.1 656.2 656.3 656.4 656.5 656.6 656.7 656.8 656.9 656.10 656.11 656.12 656.13 656.14 656.15 656.16 656.17 656.18 656.19 656.20 656.21 656.22 656.23 656.24 656.25 656.26 656.27 656.28 656.29 656.30 656.31 656.32 656.33 656.34 656.35 656.36 657.1 658.1 659.1 660.1 660.2 661.1 662.1 662.2 663.1 664.1 664.2 664.3 664.4 664.5 664.6 664.7 664.8 664.9 664.10 664.11 664.12 664.13 664.14 664.15 664.16 664.17 664.18 665.1 666.1 666.2 666.3 666.4 666.5 667.1 668.1 669.1 670.1 670.2 671.1 672.1 673.1 674.1 674.2 675.1 676.1 676.2 676.3 676.4 676.5 676.6 676.7 676.8 676.9 676.10 676.11 676.12 676.13 676.14 676.15 676.16 676.17 676.18 676.19 676.20 676.21 676.22 676.23 676.24 676.25 676.26 676.27 676.28 676.29 676.30 676.31 676.32 676.33 676.34 676.35 677.1 678.1 678.2 678.3 679.1 680.1 681.1 682.1 683.1 684.1 684.2 684.3 684.4 684.5 684.6 684.7 684.8 684.9 684.10 684.11 684.12 684.13 684.14 684.15 684.16 684.17 684.18 684.19 684.20 684.21 684.22 684.23 685.1 686.1 687.1 688.1 689.1 689.2 689.3 689.4 689.5 689.6 689.7 689.8 689.9 689.10 689.11 689.12 689.13 690.1 691.1 692.1 693.1 693.2 694.1 695.1 696.1 696.2 696.3 696.4 696.5 696.6 696.7 696.8 696.9 696.10 696.11 696.12 696.13 696.14 696.15 696.16 696.17 696.18 696.19 696.20 696.21 696.22 696.23 696.24 696.25 697.1 698.1 699.1 700.1 700.2 701.1 702.1 703.1 703.2 703.3 703.4 703.5 703.6 703.7 703.8 703.9 703.10 703.11 703.12 703.13 703.14 703.15 703.16 703.17 703.18 703.19 703.20 703.21 704.1 705.1 706.1 707.1 708.1 708.2 709.1 709.2 710.1 711.1 711.2 711.3 711.4 711.5 711.6 711.7 711.8 711.9 711.10 711.11 711.12 711.13 711.14 711.15 711.16 711.17 712.1 713.1 714.1 715.1 716.1 717.1 718.1 718.2 718.3 718.4 718.5 718.6 718.7 718.8 718.9 718.10 718.11 718.12 718.13 718.14 718.15 718.16 718.17 718.18 718.19 718.20 718.21 718.22 718.23 718.24 718.25 718.26 718.27 718.28 718.29 718.30 718.31 718.32 718.33 718.34 718.35 718.36 718.37 718.38 718.39 719.1 720.1 720.2 720.3 720.4 720.5 720.6 721.1 722.1 723.1 724.1 725.1 726.1 726.2 726.3 726.4 726.5 726.6 726.7 726.8 727.1 728.1 729.1 730.1 731.1 732.1 733.1 733.2 733.3 733.4 733.5 733.6 733.7 733.8 733.9 734.1 735.1 736.1 737.1 738.1 739.1 739.2 739.3 739.4 739.5 739.6 739.7 740.1 741.1 742.1 743.1 744.1 745.1 745.2 745.3 745.4 745.5 745.6 746.1 747.1 748.1 749.1 750.1 750.2 750.3 750.4 751.1 752.1 753.1 754.1 755.1 756.1 757.1 757.2 757.3 757.4 757.5 758.1 759.1 760.1 761.1 762.1 763.1 763.2 763.3 764.1 765.1 766.1 767.1 768.1 769.1 770.1 770.2 770.3 770.4 770.5 771.1 772.1 773.1 774.1 775.1 775.2 775.3 776.1 777.1 777.2 777.3 777.4 777.5 777.6 777.7 777.8 778.1 779.1 780.1 781.1 782.1 783.1 784.1 785.1 785.2 785.3 785.4 785.5 785.6 785.7 785.8 785.9 785.10 785.11 785.12 785.13 785.14 785.15 785.16 785.17 785.18 785.19 785.20 785.21 785.22 785.23 785.24 785.25 785.26 785.27 785.28 785.29 785.30 785.31 785.32 785.33 785.34 785.35 785.36 785.37 785.38 785.39 785.40 785.41 785.42 785.43 785.44 785.45 785.46 785.47 785.48 785.49 785.50 785.51 785.52 785.53 785.54 785.55 785.56 785.57 785.58 785.59 785.60 785.61 785.62 785.63 786.1 787.1 788.1 789.1 790.1 791.1 792.1 792.2 792.3 792.4 792.5 792.6 792.7 793.1 794.1 794.2 794.3 794.4 794.5 795.1 796.1 797.1 798.1 799.1 800.1 800.2 800.3 800.4 801.1 802.1 803.1 804.1 805.1 806.1 807.1 807.2 807.3 807.4 807.5 807.6 807.7 807.8 807.9 807.10 807.11 808.1 809.1 810.1 810.2 811.1 812.1 812.2 813.1 814.1 814.2 814.3 814.4 814.5 815.1 816.1 817.1 818.1 819.1 820.1 820.2 821.1 822.1 822.2 822.3 822.4 822.5 822.6 822.7 822.8 822.9 822.10 822.11 822.12 822.13 822.14 822.15 822.16 822.17 823.1 824.1 825.1 825.2 826.1 827.1 828.1 829.1 830.1 830.2 830.3 830.4 830.5 830.6 830.7 830.8 830.9 831.1 832.1 833.1 834.1 834.2 835.1 836.1 837.1 837.2 837.3 837.4 837.5 837.6 837.7 837.8 837.9 837.10 837.11 837.12 837.13 837.14 838.1 839.1 840.1 841.1 842.1 843.1 844.1 844.2 844.3 844.4 844.5 844.6 845.1 846.1 847.1 848.1 848.2 849.1 850.1 850.2 850.3 850.4 851.1 852.1 853.1 854.1 855.1 855.2 856.1 857.1 858.1 859.1 860.1 860.2 861.1 861.2 861.3 861.4 861.5 861.6 861.7 861.8 861.9 862.1 863.1 864.1 865.1 866.1 867.1 868.1 869.1 869.2 869.3 869.4 869.5 869.6 869.7 869.8 869.9 869.10 869.11 869.12 869.13 869.14 869.15 870.1 871.1 872.1 873.1 874.1 875.1 875.2 875.3 875.4 875.5 875.6 875.7 875.8 875.9 876.1 877.1 878.1 879.1 879.2 880.1 881.1 882.1 882.2 882.3 882.4 882.5 882.6 882.7 882.8 882.9 882.10 882.11 882.12 882.13 882.14 883.1 884.1 885.1 886.1 887.1 888.1 888.2 888.3 888.4 888.5 888.6 889.1 890.1 891.1 892.1 893.1 894.1 895.1 895.2 895.3 895.4 895.5 895.6 895.7 895.8 895.9 895.10 895.11 895.12 895.13 895.14 895.15 895.16 895.17 895.18 895.19 895.20 895.21 896.1 897.1 898.1 899.1 899.2 900.1 901.1 902.1 902.2 902.3 902.4 902.5 902.6 903.1 904.1 905.1 906.1 906.2 907.1 907.2 908.1 909.1 910.1 910.2 910.3 910.4 910.5 910.6 910.7 910.8 910.9 910.10 910.11 910.12 910.13 910.14 910.15 910.16 910.17 910.18 911.1 912.1 913.1 914.1 915.1 916.1 917.1 918.1 918.2 918.3 918.4 918.5 918.6 918.7 918.8 918.9 918.10 918.11 918.12 918.13 918.14 918.15 918.16 918.17 918.18 918.19 918.20 918.21 918.22 918.23 918.24 918.25 918.26 918.27 918.28 918.29 918.30 918.31 918.32 918.33 918.34 918.35 918.36 918.37 918.38 918.39 918.40 918.41 918.42 918.43 918.44 918.45 918.46 918.47 919.1 920.1 921.1 922.1 923.1 924.1 924.2 924.3 924.4 924.5 924.6 924.7 924.8 924.9 924.10 924.11 924.12 925.1 926.1 927.1 928.1 929.1 930.1 930.2 930.3 930.4 930.5 930.6 931.1 932.1 933.1 934.1 935.1 935.2 935.3 935.4 935.5 935.6 936.1 937.1 937.2 937.3 937.4 937.5 937.6 938.1 938.2 938.3 938.4 938.5 939.1 940.1 941.1 942.1 943.1 943.2 943.3 944.1 945.1 946.1 947.1 948.1 949.1 949.2 949.3 949.4 950.1 951.1 952.1 953.1 954.1 955.1 956.1 957.1 958.1 959.1 959.2 959.3 959.4 959.5 959.6 959.7 959.8 959.9 959.10 959.11 959.12 959.13 959.14 959.15 959.16 959.17 959.18 959.19 959.20 959.21 959.22 959.23 959.24 959.25 959.26 959.27 959.28 959.29 959.30 959.31 960.1 960.2 961.1 961.2 961.3 961.4 961.5 961.6 961.7 961.8 961.9 961.10 961.11 961.12 961.13 961.14 962.1 963.1 964.1 965.1 966.1 966.2 967.1 968.1 969.1 969.2 970.1 971.1 972.1 973.1 974.1 974.2 974.3 974.4 974.5 975.1 976.1 977.1 978.1 979.1 979.2 980.1 980.2 981.1 981.2 982.1 983.1 984.1 984.2 984.3 984.4 984.5 984.6 984.7 984.8 984.9 984.10 984.11 984.12 984.13 984.14 984.15 984.16 984.17 984.18 984.19 984.20 984.21 984.22 984.23 984.24 984.25 984.26 984.27 984.28 984.29 984.30 984.31 985.1 986.1 987.1 988.1 988.2 989.1 990.1 991.1 992.1 992.2 992.3 992.4 992.5 992.6 992.7 992.8 992.9 992.10 992.11 992.12 992.13 992.14 992.15 992.16 993.1 994.1 995.1 996.1 997.1 998.1 998.2 999.1 1000.1 1001.1 1001.2 1001.3 1001.4 1001.5 1001.6 1001.7 1001.8 1001.9 1001.10 1001.11 1001.12 1001.13 1001.14 1001.15 1001.16 1001.17 1001.18 1001.19 1001.20 1001.21 1001.22 1001.23 1001.24 1001.25 1001.26 1001.27 1001.28 1001.29 1001.30 1001.31 1001.32 1001.33 1001.34 1001.35 1001.36 1002.1 1003.1 1004.1 1005.1 1006.1 1007.1 1008.1 1008.2 1008.3 1008.4 1008.5 1008.6 1008.7 1008.8 1008.9 1008.10 1008.11 1009.1 1010.1 1011.1 1012.1 1013.1 1014.1 1014.2 1014.3 1014.4 1014.5 1014.6 1014.7 1014.8 1014.9 1014.10 1014.11 1014.12 1014.13 1014.14 1015.1 1016.1 1017.1 1018.1 1019.1 1020.1 1020.2 1020.3 1020.4 1020.5 1020.6 1021.1 1022.1 1023.1 1024.1 1025.1 1025.2 1026.1 1027.1 1027.2 1027.3 1027.4 1027.5 1027.6 1027.7 1027.8 1027.9 1027.10 1027.11 1027.12 1027.13 1027.14 1027.15 1027.16 1027.17 1027.18 1028.1 1029.1 1030.1 1030.2 1031.1 1032.1 1033.1 1034.1 1034.2 1034.3 1035.1 1035.2 1035.3 1035.4 1035.5 1035.6 1035.7 1035.8 1035.9 1035.10 1035.11 1035.12 1035.13 1036.1 1037.1 1037.2 1037.3 1037.4 1038.1 1039.1 1040.1 1041.1 1042.1 1043.1 1043.2 1043.3 1043.4 1043.5 1043.6 1043.7 1043.8 1043.9 1043.10 1043.11 1044.1 1045.1 1046.1 1047.1 1048.1 1048.2 1048.3 1048.4 1048.5 1048.6 1048.7 1048.8 1048.9 1048.10 1048.11 1048.12 1048.13 1048.14 1048.15 1048.16 1048.17 1048.18 1048.19 1048.20 1048.21 1048.22 1048.23 1048.24 1048.25 1048.26 1048.27 1048.28 1048.29 1048.30 1048.31 1048.32 1048.33 1048.34 1048.35 1049.1 1050.1 1051.1 1052.1 1053.1 1054.1 1055.1 1055.2 1055.3 1055.4 1056.1 1056.2 1056.3 1056.4 1056.5 1056.6 1056.7 1056.8 1056.9 1056.10 1056.11 1056.12 1056.13 1056.14 1056.15 1056.16 1056.17 1057.1 1057.2 1057.3 1057.4 1057.5 1058.1 1059.1 1059.2 1059.3 1059.4 1059.5 1059.6 1059.7 1059.8 1059.9 1059.10 1059.11 1060.1 1061.1 1062.1 1063.1 1064.1 1065.1 1065.2 1066.1 1067.1 1068.1 1068.2 1068.3 1068.4 1068.5 1068.6 1068.7 1068.8 1068.9 1068.10 1068.11 1068.12 1068.13 1068.14 1068.15 1068.16 1068.17 1068.18 1068.19 1068.20 1068.21 1068.22 1068.23 1069.1 1070.1 1071.1 1072.1 1073.1 1074.1 1074.2 1074.3 1075.1 1076.1 1077.1 1078.1 1079.1 1079.2 1080.1 1081.1 1081.2 1082.1 1083.1 1084.1 1084.2 1084.3 1084.4 1084.5 1084.6 1084.7 1084.8 1084.9 1084.10 1084.11 1084.12 1084.13 1084.14 1084.15 1084.16 1084.17 1084.18 1084.19 1084.20 1084.21 1084.22 1084.23 1084.24 1084.25 1084.26 1084.27 1084.28 1084.29 1084.30 1084.31 1084.32 1084.33 1084.34 1084.35 1084.36 1084.37 1084.38 1084.39 1084.40 1085.1 1085.2 1085.3 1085.4 1085.5 1085.6 1085.7 1085.8 1085.9 1085.10 1085.11 1085.12 1085.13 1086.1 1086.2 1086.3 1087.1 1087.2 1087.3 1087.4 1087.5 1087.6 1087.7 1087.8 1087.9 1087.10 1087.11 1087.12 1087.13 1087.14 1087.15 1087.16 1088.1 1088.2 1088.3 1088.4 1089.1 1089.2 1089.3 1089.4 1089.5 1089.6 1089.7 1089.8 1089.9 1089.10 1089.11 1089.12 1089.13 1089.14 1089.15 1090.1 1090.2 1090.3 1090.4 1090.5 1090.6 1090.7 1090.8 1091.1 1091.2 1091.3 1091.4 1091.5 1091.6 1092.1 1092.2 1092.3 1092.4 1092.5 1092.6 1092.7 1092.8 1092.9 1092.10 1092.11 1092.12 1092.13 1092.14 1092.15 1092.16 1093.1 1093.2 1093.3 1094.1 1094.2 1094.3 1094.4 1094.5 1094.6 1095.1 1096.1 1097.1 1098.1 1098.2 1099.1 1100.1 1101.1 1102.1 1102.2 1102.3 1102.4 1102.5 1102.6 1102.7 1102.8 1102.9 1102.10 1102.11 1102.12 1102.13 1102.14 1102.15 1102.16 1102.17 1102.18 1102.19 1102.20 1102.21 1102.22 1102.23 1102.24 1102.25 1102.26 1102.27 1102.28 1102.29 1102.30 1102.31 1102.32 1102.33 1102.34 1102.35 1102.36 1102.37 1102.38 1102.39 1102.40 1102.41 1102.42 1102.43 1102.44 1102.45 1102.46 1102.47 1103.1 1103.2 1103.3 1103.4 1103.5 1103.6 1103.7 1103.8 1103.9 1103.10 1104.1 1105.1 1106.1 1107.1 1108.1 1108.2 1109.1 1110.1 1111.1 1112.1 1112.2 1112.3 1112.4 1113.1 1113.2 1113.3 1113.4 1113.5 1113.6 1113.7 1113.8 1113.9 1113.10 1113.11 1113.12 1113.13 1113.14 1113.15 1113.16 1113.17 1113.18 1113.19 1113.20 1114.1 1114.2 1114.3 1114.4 1114.5 1114.6 1114.7 1114.8 1114.9 1114.10 1114.11 1114.12 1114.13 1114.14 1114.15 1114.16 1114.17 1115.1 1115.2 1115.3 1115.4 1115.5 1115.6 1115.7 1115.8 1115.9 1115.10 1115.11 1115.12 1115.13 1116.1 1117.1 1118.1 1119.1 1119.2 1120.1 1121.1 1122.1 1123.1 1124.1 1124.2 1124.3 1124.4 1124.5 1124.6 1124.7 1124.8 1124.9 1124.10 1124.11 1124.12 1124.13 1124.14 1124.15 1124.16 1124.17 1124.18 1124.19 1124.20 1124.21 1125.1 1125.2 1125.3 1125.4 1125.5 1125.6 1125.7 1126.1 1127.1 1128.1 1129.1 1130.1 1131.1 1132.1 1133.1 1134.1 1135.1 1136.1 1137.1 1137.2 1138.1 1139.1 1139.2 1139.3 1139.4 1139.5 1139.6 1139.7 1140.1 1141.1 1142.1 1143.1 1144.1 1145.1 1146.1 1146.2 1146.3 1146.4 1146.5 1146.6 1147.1 1148.1 1149.1 1150.1 1150.2 1151.1 1152.1 1153.1 1153.2 1153.3 1153.4 1153.5 1153.6 1153.7 1153.8 1153.9 1154.1 1155.1 1156.1 1157.1 1158.1 1159.1 1160.1 1161.1 1162.1 1163.1 1163.2 1163.3 1163.4 1163.5 1163.6 1164.1 1165.1 1166.1 1167.1 1168.1 1169.1 1169.2 1169.3 1169.4 1169.5 1169.6 1169.7 1169.8 1169.9 1169.10 1170.1 1171.1 1172.1 1173.1 1174.1 1175.1 1175.2 1176.1 1177.1 1178.1 1179.1 1179.2 1179.3 1179.4 1179.5 1179.6 1179.7 1179.8 1179.9 1179.10 1179.11 1179.12 1179.13 1180.1 1181.1 1181.2 1181.3 1181.4 1181.5 1181.6 1181.7 1182.1 1183.1 1184.1 1185.1 1185.2 1186.1 1187.1 1188.1 1188.2 1189.1 1190.1 1190.2 1191.1 1191.2 1191.3 1192.1 1193.1 1193.2 1194.1 1194.2 1195.1 1196.1 1197.1 1198.1 1199.1 1200.1 1201.1 1202.1 1202.2 1202.3 1202.4 1202.5 1202.6 1202.7 1202.8 1202.9 1202.10 1202.11 1202.12 1202.13 1203.1 1204.1 1205.1 1206.1 1207.1 1208.1 1208.2 1208.3 1208.4 1208.5 1208.6 1208.7 1208.8 1208.9 1209.1 1210.1 1211.1 1212.1 1213.1 1214.1 1215.1 1216.1 1216.2 1216.3 1216.4 1216.5 1216.6 1216.7 1216.8 1216.9 1216.10 1216.11 1216.12 1216.13 1216.14 1216.15 1217.1 1218.1 1219.1 1220.1 1221.1 1222.1 1223.1 1223.2 1223.3 1223.4 1223.5 1223.6 1223.7 1223.8 1223.9 1223.10 1223.11 1224.1 1225.1 1226.1 1227.1 1228.1 1229.1 1230.1 1231.1 1232.1 1232.2 1232.3 1232.4 1232.5 1232.6 1232.7 1232.8 1233.1 1234.1 1235.1 1236.1 1237.1 1237.2 1238.1 1239.1 1240.1 1240.2 1240.3 1240.4 1240.5 1240.6 1240.7 1240.8 1240.9 1241.1 1242.1 1243.1 1244.1 1245.1 1246.1 1246.2 1247.1 1248.1 1249.1 1249.2 1249.3 1249.4 1249.5 1249.6 1250.1 1251.1 1252.1 1253.1 1254.1 1255.1 1255.2 1255.3 1256.1 1257.1 1258.1 1259.1 1260.1 1260.2 1261.1 1262.1 1263.1 1263.2 1263.3 1263.4 1263.5 1263.6 1263.7 1263.8 1263.9 1263.10 1263.11 1263.12 1263.13 1263.14 1264.1 1265.1 1266.1 1267.1 1267.2 1268.1 1269.1 1270.1 1271.1 1271.2 1271.3 1271.4 1271.5 1271.6 1271.7 1271.8 1271.9 1271.10 1271.11 1271.12 1272.1 1273.1 1274.1 1275.1 1276.1 1277.1 1278.1 1279.1 1280.1 1280.2 1280.3 1280.4 1280.5 1280.6 1280.7 1280.8 1280.9 1280.10 1280.11 1281.1 1282.1 1283.1 1284.1 1285.1 1285.2 1285.3 1285.4 1285.5 1285.6 1285.7 1285.8 1285.9 1286.1 1287.1 1288.1 1289.1 1290.1 1291.1 1292.1 1293.1 1293.2 1293.3 1293.4 1293.5 1293.6 1293.7 1293.8 1294.1 1295.1 1296.1 1297.1 1298.1 1299.1 1300.1 1301.1 1302.1 1303.1 1303.2 1303.3 1303.4 1303.5 1303.6 1303.7 1303.8 1303.9 1303.10 1303.11 1303.12 1303.13 1303.14 1303.15 1304.1 1305.1 1306.1 1307.1 1308.1 1309.1 1309.2 1309.3 1309.4 1310.1 1311.1 1311.2 1312.1 1313.1 1314.1 1315.1 1316.1 1317.1 1317.2 1317.3 1317.4 1317.5 1317.6 1317.7 1317.8 1317.9 1317.10 1318.1 1319.1 1320.1 1321.1 1322.1 1322.2 1322.3 1323.1 1324.1 1325.1 1326.1 1326.2 1327.1 1328.1 1329.1 1329.2 1329.3 1330.1 1331.1 1332.1 1333.1 1334.1 1335.1 1336.1 1336.2 1336.3 1336.4 1337.1 1338.1 1338.2 1338.3 1338.4 1338.5 1338.6 1338.7 1339.1 1340.1 1341.1 1342.1 1343.1 1344.1 1345.1 1345.2 1345.3 1345.4 1345.5 1345.6 1345.7 1345.8 1346.1 1347.1 1347.2 1347.3 1347.4 1348.1 1349.1 1350.1 1351.1 1352.1 1353.1 1354.1 1354.2 1354.3 1354.4 1354.5 1355.1 1356.1 1357.1 1358.1 1359.1 1359.2 1359.3 1359.4 1359.5 1359.6 1359.7 1359.8 1359.9 1359.10 1359.11 1359.12 1359.13 1359.14 1359.15 1359.16 1359.17 1359.18 1359.19 1359.20 1359.21 1359.22 1359.23 1359.24 1360.1 1361.1 1362.1 1363.1 1364.1 1365.1 1366.1 1367.1 1368.1 1369.1 1370.1 1370.2 1370.3 1370.4 1370.5 1370.6 1370.7 1370.8 1370.9 1371.1 1372.1 1373.1 1374.1 1375.1 1376.1 1377.1 1378.1 1379.1 1379.2 1379.3 1379.4 1379.5 1379.6 1380.1 1380.2 1380.3 1380.4 1380.5 1380.6 1380.7 1380.8 1380.9 1381.1 1382.1 1383.1 1384.1 1385.1 1385.2 1385.3 1385.4 1385.5 1385.6 1386.1 1387.1 1388.1 1389.1 1390.1 1391.1 1391.2 1391.3 1391.4 1391.5 1391.6 1391.7 1391.8 1391.9 1391.10 1391.11 1391.12 1391.13 1391.14 1391.15 1391.16 1391.17 1391.18 1391.19 1391.20 1391.21 1391.22 1391.23 1391.24 1391.25 1392.1 1393.1 1394.1 1395.1 1396.1 1397.1 1398.1 1399.1 1399.2 1399.3 1399.4 1399.5 1399.6 1399.7 1399.8 1399.9 1399.10 1399.11 1399.12 1399.13 1399.14 1399.15 1399.16 1399.17 1399.18 1399.19 1400.1 1401.1 1402.1 1402.2 1403.1 1404.1 1404.2 1405.1 1406.1 1407.1 1407.2 1407.3 1407.4 1407.5 1407.6 1407.7 1407.8 1407.9 1407.10 1407.11 1407.12 1407.13 1407.14 1407.15 1407.16 1407.17 1407.18 1407.19 1407.20 1407.21 1407.22 1408.1 1408.2 1408.3 1409.1 1410.1 1411.1 1412.1 1413.1 1414.1 1414.2 1415.1 1416.1 1417.1 1417.2 1417.3 1417.4 1417.5 1417.6 1417.7 1417.8 1417.9 1417.10 1417.11 1417.12 1417.13 1417.14 1417.15 1417.16 1417.17 1417.18 1418.1 1419.1 1419.2 1419.3 1420.1 1421.1 1422.1 1423.1 1424.1 1425.1 1426.1 1426.2 1426.3 1426.4 1426.5 1426.6 1426.7 1426.8 1426.9 1426.10 1426.11 1427.1 1427.2 1428.1 1429.1 1430.1 1431.1 1432.1 1432.2 1433.1 1433.2 1433.3 1433.4 1433.5 1433.6 1433.7 1433.8 1433.9 1433.10 1433.11 1433.12 1433.13 1433.14 1433.15 1433.16 1433.17 1433.18 1433.19 1433.20 1433.21 1433.22 1433.23 1433.24 1433.25 1434.1 1435.1 1436.1 1437.1 1438.1 1438.2 1439.1 1439.2 1439.3 1439.4 1439.5 1439.6 1439.7 1439.8 1439.9 1439.10 1439.11 1439.12 1439.13 1439.14 1439.15 1440.1 1441.1 1442.1 1443.1 1444.1 1444.2 1445.1 1446.1 1447.1 1448.1 1448.2 1449.1 1450.1 1450.2 1450.3 1450.4 1450.5 1450.6 1450.7 1450.8 1450.9 1450.10 1450.11 1450.12 1450.13 1450.14 1450.15 1450.16 1450.17 1450.18 1450.19 1450.20 1450.21 1451.1 1452.1 1453.1 1454.1 1455.1 1456.1 1457.1 1457.2 1457.3 1457.4 1457.5 1457.6 1457.7 1457.8 1457.9 1457.10 1458.1 1459.1 1460.1 1461.1 1461.2 1462.1 1463.1 1463.2 1463.3 1463.4 1463.5 1463.6 1463.7 1463.8 1463.9 1463.10 1463.11 1463.12 1463.13 1463.14 1463.15 1463.16 1463.17 1463.18 1463.19 1463.20 1463.21 1463.22 1463.23 1463.24 1463.25 1463.26 1463.27 1463.28 1463.29 1463.30 1463.31 1463.32 1463.33 1463.34 1464.1 1465.1 1466.1 1467.1 1467.2 1468.1 1469.1 1470.1 1470.2 1470.3 1470.4 1470.5 1470.6 1470.7 1470.8 1470.9 1470.10 1470.11 1470.12 1470.13 1470.14 1470.15 1470.16 1471.1 1471.2 1472.1 1473.1 1474.1 1475.1 1476.1 1476.2 1476.3 1476.4 1476.5 1476.6 1476.7 1476.8 1476.9 1476.10 1476.11 1476.12 1476.13 1477.1 1478.1 1479.1 1480.1 1481.1 1482.1 1482.2 1483.1 1484.1 1484.2 1485.1 1486.1 1486.2 1487.1 1488.1 1489.1 1489.2 1490.1 1491.1 1491.2 1492.1 1493.1 1493.2 1494.1 1495.1 1495.2 1496.1 1496.2 1497.1 1497.2 1498.1 1499.1 1500.1 1500.2 1501.1 1502.1 1502.2 1503.1 1504.1 1505.1 1505.2 1506.1 1507.1 1508.1 1509.1 1510.1 1510.2 1511.1 1512.1 1513.1 1514.1 1514.2 1515.1 1516.1 1516.2 1517.1 1518.1 1519.1 1519.2 1520.1 1521.1 1522.1 1523.1 1523.2 1523.3 1523.4 1524.1 1524.2 1524.3 1525.1 1526.1 1527.1 1527.2 1528.1 1529.1 1530.1 1531.1 1532.1 1533.1 1534.1 1534.2 1535.1 1536.1 1537.1 1538.1 1539.1 1540.1 1541.1 1542.1 1543.1 1544.1 1545.1 1546.1 1547.1 1548.1 1549.1 1550.1 1550.2 1550.3 1550.4 1551.1 1552.1 1553.1 1554.1 1554.2 1555.1 1556.1 1557.1 1557.2 1558.1 1559.1 1560.1 1561.1 1562.1 1563.1 1564.1 1565.1 1566.1 1566.2 1567.1 1568.1 1569.1 1570.1 1571.1 1572.1 1573.1 1574.1 1575.1 1575.2 1575.3 1576.1 1577.1 1578.1 1578.2 1579.1 1580.1 1581.1 1582.1 1583.1 1584.1 1585.1 1586.1 1586.2 1586.3 1587.1 1587.2 1588.1 1589.1 1589.2 1590.1 1590.2 1591.1 1592.1 1593.1 1593.2 1594.1 1595.1 1596.1 1597.1 1598.1 1599.1 1600.1 1601.1 1601.2 1601.3 1601.4 1601.5 1602.1 1602.2 1602.3 1603.1 1604.1 1604.2 1604.3 1605.1 1605.2 1605.3 1606.1 1607.1 1608.1 1609.1 1610.1 1610.2 1611.1 1612.1 1613.1 1613.2 1614.1 1615.1 1616.1 1617.1 1618.1 1619.1 1620.1 1621.1 1622.1 1623.1 1623.2 1623.3 1623.4 1623.5 1623.6 1623.7 1623.8 1624.1 1624.2 1624.3 1624.4 1624.5 1624.6 1624.7 1625.1 1625.2 1625.3 1626.1 1626.2 1626.3 1626.4 1627.1 1627.2 1627.3 1628.1 1629.1 1630.1 1630.2 1631.1 1632.1 1633.1 1634.1 1635.1 1636.1 1637.1 1638.1 1639.1 1639.2 1639.3 1639.4 1639.5 1640.1 1640.2 1640.3 1640.4 1640.5 1641.1 1641.2 1641.3 1641.4 1641.5 1641.6 1641.7 1641.8 1642.1 1642.2 1642.3 1642.4 1642.5 1643.1 1643.2 1643.3 1643.4 1644.1 1645.1 1646.1 1647.1 1648.1 1649.1 1650.1 1651.1 1652.1 1653.1 1654.1 1655.1 1655.2 1655.3 1655.4 1655.5 1655.6 1656.1 1656.2 1656.3 1656.4 1656.5 1657.1 1657.2 1657.3 1657.4 1658.1 1658.2 1658.3 1658.4 1659.1 1659.2 1659.3 1660.1 1661.1 1662.1 1663.1 1664.1 1665.1 1666.1 1667.1 1668.1 1669.1 1670.1 1671.1 1671.2 1671.3 1671.4 1671.5 1671.6 1671.7 1671.8 1671.9 1671.10 1671.11 1671.12 1672.1 1673.1 1674.1 1674.2 1675.1 1676.1 1677.1 1678.1 1679.1 1680.1 1681.1 1682.1 1683.1 1684.1 1684.2 1684.3 1684.4 1684.5 1684.6 1684.7 1684.8 1685.1 1685.2 1685.3 1685.4 1685.5 1685.6 1685.7 1685.8 1685.9 1686.1 1686.2 1686.3 1686.4 1687.1 1687.2 1687.3 1687.4 1688.1 1688.2 1688.3 1688.4 1688.5 1688.6 1688.7 1688.8 1688.9 1689.1 1691.1 1692.1 1693.1 1694.1 1695.1 1695.2 1695.3 1695.4 1695.5 1695.6 1695.7 1695.8 1695.9 1695.10 1695.11 1695.12 1695.13 1695.14 1695.15 1695.16 1695.17 1695.18 1695.19 1695.20 1695.21 1696.1 1697.1 1698.1 1698.2 1699.1 1700.1 1701.1 1702.1 1703.1 1704.1 1705.1 1706.1 1707.1 1708.1 1709.1 1709.2 1709.3 1709.4 1709.5 1709.6 1709.7 1709.8 1709.9 1709.10 1709.11 1709.12 1709.13 1709.14 1709.15 1710.1 1710.2 1710.3 1711.1 1711.2 1711.3 1711.4 1712.1 1712.2 1712.3 1712.4 1713.1 1713.2 1713.3 1714.1 1714.2 1714.3 1714.4 1714.5 1714.6 1714.7 1714.8 1714.9 1715.1 1717.1 1718.1 1719.1 1720.1 1721.1 1721.2 1721.3 1721.4 1721.5 1721.6 1721.7 1721.8 1721.9 1722.1 1723.1 1724.1 1724.2 1725.1 1726.1 1727.1 1727.2 1728.1 1729.1 1729.2 1730.1 1731.1 1732.1 1732.2 1733.1 1734.1 1734.2 1734.3 1734.4 1734.5 1734.6 1734.7 1734.8 1734.9 1734.10 1734.11 1734.12 1734.13 1734.14 1734.15 1735.1 1735.2 1736.1 1736.2 1736.3 1736.4 1737.1 1737.2 1737.3 1737.4 1738.1 1738.2 1738.3 1738.4 1738.5 1738.6 1738.7 1738.8 1738.9 1739.1 1740.1 1741.1 1742.1 1743.1 1744.1 1745.1 1745.2 1746.1 1747.1 1747.2 1748.1 1749.1 1750.1 1750.2 1750.3 1750.4 1750.5 1750.6 1750.7 1750.8 1750.9 1750.10 1750.11 1750.12 1750.13 1751.1 1752.1 1753.1 1753.2 1754.1 1755.1 1756.1 1757.1 1758.1 1759.1 1760.1 1761.1 1762.1 1762.2 1762.3 1762.4 1762.5 1762.6 1763.1 1763.2 1763.3 1763.4 1763.5 1763.6 1763.7 1763.8 1764.1 1764.2 1764.3 1764.4 1764.5 1764.6 1764.7 1764.8 1764.9 1765.1 1765.2 1765.3 1765.4 1765.5 1765.6 1765.7 1765.8 1765.9 1765.10 1765.11 1765.12 1765.13 1765.14 1765.15 1765.16 1765.17 1765.18 1765.19 1766.1 1767.1 1768.1 1769.1 1770.1 1770.2 1771.1 1772.1 1773.1 1774.1 1775.1 1776.1 1777.1 1778.1 1779.1 1779.2 1779.3 1779.4 1779.5 1779.6 1779.7 1779.8 1779.9 1779.10 1779.11 1779.12 1779.13 1780.1 1781.1 1782.1 1782.2 1783.1 1784.1 1785.1 1786.1 1787.1 1788.1 1788.2 1789.1 1790.1 1791.1 1792.1 1793.1 1793.2 1793.3 1793.4 1793.5 1793.6 1793.7 1794.1 1794.2 1794.3 1795.1 1795.2 1795.3 1795.4 1795.5 1795.6 1795.7 1795.8 1795.9 1796.1 1796.2 1796.3 1796.4 1796.5 1796.6 1796.7 1796.8 1796.9 1796.10 1796.11 1796.12 1797.1 1797.2 1797.3 1797.4 1797.5 1797.6 1797.7 1797.8 1797.9 1797.10 1797.11 1797.12 1797.13 1797.14 1797.15 1797.16 1797.17 1798.1 1798.2 1799.1 1799.2 1799.3 1799.4 1799.5 1799.6 1800.1 1801.1 1802.1 1803.1 1804.1 1805.1 1806.1 1806.2 1806.3 1806.4 1806.5 1806.6 1806.7 1806.8 1806.9 1807.1 1808.1 1809.1 1809.2 1810.1 1811.1 1812.1 1813.1 1814.1 1815.1 1816.1 1817.1 1818.1 1818.2 1818.3 1818.4 1818.5 1818.6 1818.7 1819.1 1819.2 1819.3 1819.4 1819.5 1820.1 1820.2 1820.3 1820.4 1820.5 1820.6 1821.1 1821.2 1821.3 1821.4 1822.1 1822.2 1822.3 1822.4 1822.5 1822.6 1822.7 1822.8 1823.1 1824.1 1825.1 1826.1 1827.1 1828.1 1829.1 1829.2 1830.1 1831.1 1832.1 1833.1 1834.1 1835.1 1836.1 1836.2 1836.3 1836.4 1836.5 1836.6 1836.7 1836.8 1836.9 1837.1 1838.1 1839.1 1839.2 1840.1 1841.1 1842.1 1843.1 1844.1 1845.1 1846.1 1847.1 1848.1 1849.1 1850.1 1850.2 1850.3 1850.4 1850.5 1850.6 1850.7 1850.8 1850.9 1850.10 1850.11 1850.12 1850.13 1850.14 1850.15 1850.16 1850.17 1851.1 1851.2 1851.3 1852.1 1852.2 1852.3 1852.4 1852.5 1852.6 1852.7 1852.8 1853.1 1853.2 1853.3 1853.4 1854.1 1854.2 1854.3 1854.4 1854.5 1854.6 1854.7 1855.1 1855.2 1855.3 1855.4 1855.5 1856.1 1856.2 1856.3 1856.4 1856.5 1856.6 1857.1 1858.1 1859.1 1860.1 1861.1 1861.2 1862.1 1863.1 1864.1 1865.1 1866.1 1867.1 1867.2 1867.3 1867.4 1867.5 1867.6 1867.7 1867.8 1867.9 1867.10 1868.1 1869.1 1870.1 1870.2 1871.1 1872.1 1873.1 1873.2 1874.1 1875.1 1876.1 1877.1 1878.1 1879.1 1879.2 1879.3 1879.4 1879.5 1879.6 1879.7 1880.1 1880.2 1880.3 1880.4 1880.5 1880.6 1880.7 1880.8 1881.1 1881.2 1881.3 1881.4 1881.5 1881.6 1881.7 1881.8 1881.9 1881.10 1881.11 1881.12 1881.13 1881.14 1881.15 1881.16 1881.17 1881.18 1882.1 1883.1 1883.2 1883.3 1884.1 1884.2 1884.3 1884.4 1884.5 1884.6 1885.1 1885.2 1885.3 1885.4 1885.5 1885.6 1885.7 1885.8 1886.1 1886.2 1886.3 1887.1 1888.1 1889.1 1890.1 1891.1 1892.1 1893.1 1894.1 1895.1 1896.1 1896.2 1897.1 1898.1 1898.2 1899.1 1900.1 1901.1 1902.1 1902.2 1902.3 1902.4 1902.5 1902.6 1902.7 1902.8 1902.9 1902.10 1902.11 1902.12 1903.1 1903.2 1904.1 1904.2 1904.3 1904.4 1904.5 1904.6 1904.7 1904.8 1905.1 1906.1 1907.1 1908.1 1909.1 1910.1 1910.2 1911.1 1912.1 1913.1 1914.1 1915.1 1915.2 1916.1 1917.1 1917.2 1917.3 1917.4 1917.5 1917.6 1917.7 1917.8 1918.1 1919.1 1919.2 1919.3 1919.4 1919.5 1919.6 1919.7 1919.8 1919.9 1919.10 1919.11 1919.12 1919.13 1919.14 1919.15 1919.16 1920.1 1921.1 1922.1 1923.1 1924.1 1925.1 1926.1 1927.1 1927.2 1927.3 1927.4 1927.5 1927.6
Svete Brigite Švedske Proročanstva i Otkrivenja Kupite Objavama Svete Brigite Švedske na Lulu (488 Stranice) PRVA KNJIGA Kupite Objavama Svete Brigite Švedske na Lulu (488 Stranice) Riječi našega Gospodina Isusa Krista Njegovoj izabranoj i iskreno ljubljenoj nevjesti, svetoj Brigiti, o objavi svoga najsvetijeg Utjelovljenja, o odbijanju, oskvrnuću i napuštanju naše vjere i krštenja te o tome kako On poziva svoju ljubljenu nevjestu i sve kršćane da Ga vole. 1. poglavlje „Ja sam Stvoritelj neba i zemlje, jedan u Božanstvu s Ocem i Duhom Svetim. Ja sam onaj koji je govorio patrijarsima i prorocima i onaj kojeg su iščekivali. Zbog njihove žudnje i u skladu s Mojim obećanjem preuzeo sam tijelo bez grijeha i putenosti, ušavši u tijelo Djevice poput sunca što sja kroz najčišći dragulj. Kako svjetlost ne oštećuje staklo ulazeći u njega, tako ni Djevica nije izgubila djevičanstvo kad sam uzeo Ljudskost. Postao sam tijelom tako da se nisam morao odreći svojega Božanstva i nisam manje Bog – s Ocem i Duhom Svetim, vladajući i držeći sve stvari – iako sam bio u utrobi Djevice u svojoj ljudskoj naravi. Kao što se svjetlost nikad ne odvaja od vatre, jednako tako se ni Moje Božanstvo nikada nije odvojilo od Moje Ljudskosti, čak ni u smrti. Nakon toga dopustio sam da Moje čisto i bezgrešno tijelo bude izranjavano od glave do pete i bude raspeto za sve grijehe čovječanstva. To isto tijelo sada se nudi svakoga dana na oltaru kako bi Me čovječanstvo moglo više ljubiti i češće se spominjati Mojih velikih djela. Ali sada sam posve zaboravljen, zanemaren, prezren i protjeran poput kralja izbačenog iz vlastitog kraljevstva, na čije je mjesto izabran i čašćen najpokvareniji razbojnik. Svakako sam želio da Moje kraljevstvo bude unutar čovjeka i pravo je da Mu Ja budem kralj i Gospodin, jer Ja sam ga stvorio i otkupio. No on je prekinuo i oskvrnuo vjeru koju mi je obećao na svojem krštenju, prekršio i prezrivo odbio Moje zakone i zapovijedi koje sam mu odredio i otkrio. On voli svoju samovolju i odbija čuti Me. Štoviše, on uzvisuje najpokvarenijeg lopova, đavla, iznad Mene i iskazuje svoju vjeru njemu. Đavao je zaista lopov jer za sebe s pomoću zlih iskušenja, loših savjeta i lažnih obećanja krade ljudsku dušu koju sam Ja otkupio svojom krvlju. Ali on to ne čini jer je jači od Mene; jer Ja sam toliko moćan da mogu učiniti sve stvari jednom riječju i toliko pravedan da ne bih, čak ni kad bi to svi sveti tražili od mene, počinio ni najmanju stvar protiv pravde. No, budući da čovjek, kojem je dana slobodna volja, svojevoljno odbija Moje zapovijedi i pokorava se đavlu, onda je jedino pravo da iskusi njegovu tiraniju i zlobu. Ja sam đavla stvorio dobrim, ali je pao svojom vlastitom pokvarenom voljom, i takoreći, postao Moj sluga za izvršavanje kazne nad radnicima zla. Ipak, iako sam sada toliko prezren, Ja sam još uvijek toliko milosrdan da će se svakome tko moli za Moju milost i ponizi se u popravljanju, oprostiti njegovi grijesi, i Ja ću ga spasiti od zlog lopova – đavla. Ali one koji ustraju u preziranju Mene, posjetit ću sa svojom pravdom tako da će, oni koji ju čuju drhtati, i oni koji ju osjete reći: 'Jao nama što smo uopće začeti ili rođeni! Jao nama što smo izazvali Gospodara veličanstva do gnjeva!' Ali ti, Moja kćeri, koju sam izabrao za sebe i s kojom sada govorim u duhu: voli Me svim srcem svojim – ne onako kako voliš svog sina ili kćer ili roditelje, već više od ičega na svijetu – jer Ja, koji sam te stvorio, ne štedjeh nijedan od Mojih udova u patnji za tvoje dobro. I pored toga, toliko ljubim tvoju dušu da bih, kad bi to bilo moguće, radije dao da Me ponovno razapnu na križ nego da te izgubim. Ugledaj se u Moju poniznost: jer Ja, Kralj slave i anđela, bijah odjeven u ružne, bijedne dronjke i stajah gol uza stup, slušajući vlastitim ušima sve vrste uvreda i poruge. Uvijek podređuj svoju volju Mojoj, jer Moja Majka, tvoja Gospa, od početka do kraja nikada nije željela ništa osim onoga što sam Ja želio. Ako tako učiniš, tvoje će srce biti s Mojim srcem i bit će zapaljeno Mojom ljubavlju na isti način kao što svaka suha stvar brzo plane u dodiru s vatrom. Tvoja duša toliko će plamtjeti i biti ispunjena Mnome, i Ja ću biti u tebi, da će ti sve svjetovne stvari postati gorke, a sve tjelesne požude poput otrova. Počivat ćeš u Mojim božanskim rukama, gdje nema tjelesnih žudnji, već samo duhovno zadovoljstvo i radost koja će ispuniti ushićenu dušu srećom – u svojoj nutrini i izvana – tako da ne žudi ni za čim i ne misli ni o čemu osim o toj radosti koju ima. Zato voli samo Mene i imat ćeš sve što želiš, i to u izobilju. Nije li pisano po prorocima da se udovičino ulje nije potrošilo sve do dana kada je Gospodin poslao kišu na zemlju? Ja sam istinski prorok! Ako budeš vjerovala Mojim riječima, slijedila ih i ispunjavala, to ulje – radost i slavljenje – tebi se nikada neće potrošiti za cijelu vječnost.“ Riječi našega Gospodina Isusa Krista svojoj kćeri – koju je sada uzeo za svoju nevjestu – o pitanjima istinske vjere, o tome koje vrste uresa, oznaka i htijenja nevjesta mora imati kako bi udovoljila zaručniku. 2. poglavlje „Ja sam Stvoritelj neba i zemlje, i mora i svega što je u njima. Jedno sam s Ocem i Duhom Svetim – nisam poput bogova od kamenja niti bogova od zlata, kako je bilo u nekadašnjih ljudi, niti poput više bogova, kako su ljudi nekoć mislili, već jedan Bog: Otac i Sin i Duh Sveti, tri osobe, ali jedno u božanskoj naravi, Stvoritelj svega i ni od koga stvoren, nepromjenjiv i svemoguć, vječan - bez početka i kraja. Ja sam onaj koji je rođen od Djevice, bez gubitka svojega Božanstva, već stapajući Ga u svoju Ljudskost kako bih Ja, u jednoj osobi, mogao biti istinski Sin Božji i Sin Djevice. Ja sam onaj koji je visio na križu, koji je umro i bio pokopan, ali je Moje Božanstvo ostalo netaknuto. Iako sam umro u Ljudskosti i tijelu u kojem sam se Ja, jedini Sin, utjelovio, ipak sam živio u svojoj Božanskoj prirodi, bivajući jedan Bog zajedno s Ocem i Duhom Svetim. Isti sam onaj koji je ustao od mrtvih i uzašao na Nebo, i koji sada govori s tobom u Mojem Duhu. Izabrah tebe i uzeh te sebi kao svoju nevjestu kako bih ti pokazao putove svijeta i svoje božanske tajne, jer je takva Moja volja. Ti si također Moja s pravom, jer kada je tvoj suprug umro, ti si povjerila svu svoju volju u Moje ruke, i nakon njegove smrti razmišljala si i molila o tome kako bi trebala postati siromašna i odreći se svega radi Mene. Zbog toga, si ti po pravu Moja, zbog te tvoje velike ljubavi, i Ja ću se zato pobrinuti za tebe. Stoga te uzimam za svoju nevjestu i za Moje vlastito zadovoljstvo, kakvo dolikuje Bogu da ga ima sa čednom dušom. Dužnost je nevjeste biti spremna za vjenčanje kad zaručnik to odredi kako bi bila prikladno odjevena i čista. Bit ćeš čista ako ti misli uvijek budu na tvojim grijesima, na tome kako sam te pri krštenju očistio od Adamova grijeha i kako sam bio strpljiv i podupirao te kad bi pala u grijeh. Nevjesta bi trebala nositi i oznake svojega zaručnika na svojim grudima, što znači da bi trebala motriti i posvetiti pozornost na usluge i dobročinstva koja sam učinio za tebe: primjerice, kako sam te stvorio plemenitom dajući ti tijelo i dušu, kako sam te obogatio uzvišenošću dajući ti zdravlje i prolazna dobra, kako sam te dobrostivo i s ljubavlju spasio svojom smrću i vratio ti tvoje nebesko nasljedstvo – ako ga želiš imati. No nevjesta također treba i ispunjavati volju zaručnika. A što je Moja volja osim da Me želiš voljeti više od svih drugih stvari i da ne želiš ništa drugo osim Mene? Sve stvari sam stvorio za dobrobit ljudskog roda i sve mu stvari učinio podložnima. Ipak, on voli sve osim Mene i ne mrzi ništa osim Mene. Otkupio sam mu nasljedstvo koje je izgubio zbog svojih grijeha. No ljudski je rod postao toliko lakomislen i nerazuman da više voli prolazni sjaj, koji je poput morske pjene što se u trenutku diže poput planine, a potom brzo pada ni u što, umjesto vječne slave u kojoj je neugasivo dobro. Ali ako ti, Moja nevjesto, ne žudiš ni za čim osim za Mnom, ukoliko prezireš sve stvari radi Mene – ne samo djecu i rodbinu, već i čast i obilje – dat ću ti najdragocjeniju i divnu nagradu. Neću ti dati ni zlato ni srebro, već sebe kao tvog zaručnika i nagradu – Ja, koji sam Kralj Slave. Ako se stidiš biti siromašna i prezrena, razmisli o tome kako Ja, tvoj Bog, prođoh taj put prije tebe, kad Me Moji sluge i prijatelji napustiše na zemlji; jer ne bijah tražio prijatelje na zemlji, već prijatelje u nebu. I ako se brineš ili bojiš tereta i težine rada i bolesti, razmisli koliko je teže gorjeti u paklu! Što bi zaslužila da si uvrijedila bilo kojeg zemaljskog gospodara kao što si Mene? Jer iako te volim svim svojim srcem, ipak ne djelujem protiv pravde čak ni u najmanjoj mjeri. Stoga, kao što si griješila u svakom dijelu tijela, isto tako trebaš dati zadovoljštinu i pokoru u svakom dijelu tijela. No zbog tvoje dobre volje i odluke da nadoknadiš svoje grijehe, promijenit ću Moju pravdu u milost i zamijeniti ti prethodnu bolnu kaznu za manju pokoru. Zato prigrli s radošću i preuzmi na sebe to malo posla kako bi što prije bila očišćena od grijeha i dosegla svoju veliku nagradu. Jer nevjesta bi se trebala umoriti radom uz svojega zaručnika kako bi se s još više pouzdanja mogla odmoriti s njim.“ Riječi mudrosti našega Gospodina Isusa Krista svojoj nevjesti o tome kako Ga treba ljubiti i slaviti, Njega - zaručnika, i o tome kako zli vole svijet i mrze Boga. 3. poglavlje „Ja sam Bog tvoj i Gospodin, onaj kojem se klanjaš i častiš ga. Ja sam onaj koji svojom snagom drži nebo i zemlju; ne podupiru ih niti stupovi, niti išta drugo. Ja sam onaj kojega se u obličju kruha daje i nudi svaki dan na oltaru kao istinskoga Boga i istinskoga čovjeka. Ja sam onaj isti koji je izabrao tebe. Štuj Mog Oca! Voli Me! Slušaj Moj Duh! Štuj Moju Majku kao svoju Gospu! Štuj sve Moje svete! Čuvaj istinsku vjeru koju ćeš naučiti od onoga koji je unutar sebe iskusio sukob dva duha – duha laži i duha istine – i uz Moju pomoć pobijedio. Održavaj istinsku poniznost! A što je istinska poniznost ako ne ponašati se onako kakva uistinu jesi, i hvaliti Boga za dobre stvari koje nam je dao? Ali sada ima mnogih koji mrze Mene i moja djela, koji Moje riječi vide kao jadne i isprazne, a umjesto toga, s uzbuđenjem i ljubavlju prigrljuju bludnika: đavla. Što god činili za Mene, čine to s prigovaranjem i gorčinom. Ne bi čak ni priznali Moje ime niti Mi služili da se ne boje mišljenja drugih ljudi. Toliko vole ovaj svijet da se nikad ne umore radeći za njega noću i danju, izgarajući s ljubavlju prema njemu. Njihova mi je služba draga kao ona onoga koji daje svom neprijatelju novac da mu ubije vlastitog sina! To je ono što oni čine za Mene. Daju Mi nešto milostinje i slave Me svojim usnama kako bi pridobili uspjeh u svijetu i ostali u svojim počastima i grijesima. Dobar Duh stoga je spriječen u njima i oni su onemogućeni postići ikakav napredak u činjenju dobra. No ako Me želiš voljeti svim svojim srcem i žudjeti ni za čim drugim osim za Mnom, privući ću te k sebi kroz ljubav, baš kao što magnet privlači metal. Položit ću te na svoju ruku koja je toliko snažna da je savijenu nitko ne može ispraviti, i toliko čvrsta da je ispruženu nitko ne može saviti, i toliko slatka da nadilazi svaki miomiris i ne može se usporediti ni sa jednom slatkom stvari ili užitkom ovoga svijeta.“ OBJAŠNJENJE Učitelj Kristove nevjeste bio je sveti teolog i kanonik Linköpinga imenom Master Mathias od Švedske. On je napisao izvrstan komentar o čitavoj Bibliji. Patio je od vrlo suptilnih đavlovih iskušenja, uključujući i mnoge hereze protiv katoličke vjere. No ipak je nadvladao sve kušnje uz Kristovu pomoć i đavao ga nije mogao svladati, što je jasno navedeno u biografiji svete Brigite. Upravo je Master Mathias napisao uvodni tekst za ove knjige, koji počinje ovako: 'Stupor et mirabilia'. Bio je sveti čovjek velike duhovne snage u riječi i djelu. Kada je umro u Švedskoj, Kristova nevjesta živjela je u Rimu. Za svoje molitve čula je glas koji joj je govorio u duhu: 'Sretan si, Master Mathias, zbog krune koja ti je pripremljena na nebu. Sada dođi mudrosti kojoj nema kraja!' O Masteru Mathiasu više se može čitati u ovoj, 1. knjizi (u 52. poglavlju), 5. knjizi (u odgovoru na 3. pitanje u zadnjem ispitivanju) i 6. knjizi (75. i 89. poglavlje). Riječi našega Gospodina Isusa Krista svojoj nevjesti o tome kako se ne treba bojati ili misliti da su otkrivenja koja joj je On rekao došla od zlog duha, te o tome kako razlikovati zlog duha od dobroga. 4. poglavlje „Ja sam tvoj Spasitelj i Otkupitelj. Zašto si se bojala Mojih riječi i sumnjala u njih? Zašto si se pitala dolaze li od dobrog ili zlog duha? Reci mi, što si to našla u Mojim riječima a da ti tvoja savjest nije rekla da tako postupiš? Jesam li ti ikad zapovjedio išta suprotno razumu?“ Nevjesta je odgovorila: 'Ne, sve što si mi rekao bilo je potpuno istinito i razumno, i jako sam pogriješila.' Zaručnik, Isus, odgovorio joj je: 'Pokazao sam ti tri stvari po kojima bi mogla prepoznati dobrog duha: pozvao sam te da poštuješ svoga Boga, koji te stvorio i dao ti sve što imaš; i tvoj ti razum također govori da ga poštuješ iznad svih stvari. Nadalje, pozvao sam te da zadržiš istinsku vjeru, dakle da vjeruješ da ništa nije stvoreno i ne može biti stvoreno bez Boga. Također sam te pozvao da voliš razuman rad i umjerenost u svim stvarima, jer je svijet stvoren radi čovjeka, kako bi ga čovjek mogao koristiti za svoje razumne potrebe, a ne za neumjerenost. Na isti način možeš prepoznati i nečisti duh, đavla, po tri stvari suprotne prethodnima: on te iskušava i savjetuje ti da tražiš i želiš svoju vlastitu slavu te da budeš ponosna na stvari koje su ti dane. On te također navodi na nevjeru i neumjerenost u cijelom tijelu i čini da ti srce izgara za njima. Katkad također vara ljude u vanjskom liku dobrog duha. To je razlog zašto sam ti zapovjedio da uvijek provjeravaš svoju savjest i otkrivaš je mudrim duhovnim ljudima! Stoga ne sumnjaj da je dobar Božji duh s tobom kada ne žudiš ni za čim drugim osim za Bogom i kada sva plamtiš Njegovom ljubavlju. Samo Ja mogu to postići i tada je đavlu nemoguće približiti se. Đavao se ne može približiti ni zlim ljudima ako ja to ne dopustim, bilo zbog njihovih grijeha, bilo zbog neke tajne prosudbe koju znam samo Ja. Jer i on je Moje stvorenje, kao i sve druge stvari – stvorio sam ga dobrog, ali je on učinio sebe zlim svojom vlastitom opakošću – i stoga, Ja sam Gospodar nad njim. Zato oni koji Me optužuju, lažu kad kažu da su svi koji Mi služe s velikom i božanskom odanošću ludi i opsjednuti đavlom. Govore da sam poput čovjeka koji svoju kreposnu i vjernu ženu predaje preljubu. Bio bih takav kada bih dopustio da pravednik i bogoljuban čovjek bude predan đavlu! No zato što sam vjeran, đavao nikada neće ovladati dušom nijednoga čovjeka koji Mi revno služi. Iako Moji prijatelji katkad izgledaju ludo ili nerazumno, to nije zato što ih muči đavao, ili zato što Mi služe s gorljivom i pobožnom revnošću. Razlog tome skrivena je mana ili slabost u mozgu ili neki drugi skriveni razlog, koji služi da ih učini poniznima. Katkad se može dogoditi da đavao od Mene dobije moć nad tijelima dobrih ljudi kako bi dobili veću nagradu u budućnosti ili kako bi im zamračio njihove savjesti. No on nikada ne može vladati dušama onih koji imaju vjeru u Mene i koji Me ljube.“ Kristove riječi Njegovoj nevjesti ispunjene najvećom ljubavlju, o prekrasnoj prispodobi divnog dvorca koji predstavlja svetu borbenu Crkvu i o tome kako će Božja crkva biti ponovno izgrađena molitvama uzvišene Djevice i svetih. 5. poglavlje „Ja sam Stvoritelj svih stvari – Ja, Kralj Slave i Gospodin anđela. Za sebe sam sagradio divan dvorac i u njega smjestio svoje izabranike, ali Moji neprijatelji potkopali su mu temelje i toliko nadvladali Moje prijatelje da im srž kostiju izlazi iz stopala dok sjede na drvenim kladama. Usta su im razbijana kamenjem, mučeni su glađu i žeđu. Štoviše, neprijatelji progone i njihova Gospodina. Moji prijatelji sada mole za pomoć u suzama i jecajima; i pravda zove na osvetu, no milost kaže da se oprosti. Tada Bog reče svojoj nebeskoj vojsci koja stajaše oko Njega: 'Što mislite o onima koji zauzeše Moj dvorac?' Svi odgovoriše jednoglasno: 'Gospodine, sva pravednost u Tebi je, i u Tebi mi vidimo sve stvari. Ti jesi bez početka i kraja, Božji Sine, i sav je sud dan Tebi. Ti si njihov sudac.' I On reče: 'Iako znate i vidite sve stvari u Meni, ipak, radi Moje nevjeste koja stoji pokraj Mene, recite Mi koja je pravedna kazna?' Oni rekoše: 'Ovo je pravda: da oni koji potkopaše zid budu kažnjeni kao kradljivci, da oni koji ustrajavaju u zlu budu kažnjeni kao uljezi, zarobljeni da budu pušteni na slobodu, a gladni nahranjeni.' Tada Marija, Majka Božja (koja je do sada šutjela), reče: 'O moj Gospodine i najdraži Sine, Ti si bio u mojoj utrobi kao istinski Bog i čovjek. Po Tvojoj milosti posvetio si Mene, koja bijah ništa doli zemljana posuda. Usrdno Te molim: budi još jednom milostiv prema njima!' Onda Gospodin odgovori svojoj Majci: 'Neka su blagoslovljene riječi iz Tvojih usta, koje se poput slatkog miomirisa uzdižu do Boga. Ti si Kraljica i slava anđela i svih svetih, jer Boga si i sve svete obradovala. Zato što je Tvoja volja bila kao Moja od početka Tvoje mladosti, učinit ću još jednom kako želiš.' Potom On reče vojsci svetaca: 'Zato što ste hrabro se borili, i zbog vaše ljubavi, dozvolit ću si biti smiren zasad. Evo, ponovno ću izgraditi svoj zid zbog vaših molitva. Oslobodit ću i izliječiti one koji su bili silom potlačeni, i udijeliti čast stostruko veću od poniženja koja su pretrpjeli. Ali ako nasilnici i činitelji pogrešnih stvari budu molili za Moju milost – dat ću im mir i milost. Međutim oni koji preziru Moju milost, osjetit će Moju pravednost.' Potom reče svojoj nevjesti: 'Moja nevjesto, tebe odabrah i odjenuh te u svoj Duh. Čuješ Moje riječi i riječi Mojih svetih. Iako sveti vide sve stvari u Meni, usprkos svemu, progovoriše radi tebe, kako bi ti mogla razumjeti, jer ti, koja si još uvijek u tijelu, ne možeš vidjeti sve stvari u Meni kao što mogu oni koji su duh. Sada ću ti također pokazati što te stvari označavaju. Dvorac o kojem sam ti pričao, sveta je Crkva i duša kršćana koju sam sagradio svojom vlastitom krvlju i krvlju svetaca. Zacemtirao sam je i ispunio žbukom svoje ljubavlju te smjestio svoje prijatelje i izabranike u nju. Njen temelj istinska je vjera, a to je vjera da sam Ja pravedan i milosrdan sudac. No sada je njezin temelj potkopan jer svi vjeruju i propovijedaju da sam Ja milosrdan, ali gotovo nitko ne propovijeda niti vjeruje da sam pravedan sudac. Mene vide kao nepravednog suca! Sudac bi uistinu bio nepravedan i pokvaren kad bi iz milosti dopustio pokvarenima da odu nekažnjeni kako bi mogli tlačiti pravednike još više! Ali Ja sam doista pravedan i milosrdan sudac; jer Ja neću dopustiti da niti najmanji grijeh prođe nekažnjen, niti da najmanje dobro prođe nenagrađeno. Potkopavanjem ovog zida u svetu Crkvu ušli su ljudi koji griješe bez straha, koji niječu da sam Ja pravedan sudac i koji muče Moje prijatelje tako teško kao da su ukliješteni u klade. Mojim prijateljima nisu dane ni radost ni utjeha, već im se umjesto toga nanose sve vrste poruga i muka kao da su opsjednuti đavlom. Kada kažu istinu o Meni, odbija ih se i optužuje da lažu. Oni vatreno žele slušati ili govoriti o Meni, ali nema nikoga tko bi ih slušao ili im govorio istinu. Osim toga, Mene – Gospodina i Stvoritelja, huli se i odbija, jer govore: 'Ne znamo postoji li Bog, a ako i postoji, ne marimo za to!' Moju zastavu bacaju na zemlju i gaze ju svojim nogama govoreći: 'Zašto je patio? Što mi imamo od toga? Kad bi ispunjavao našu požudu i volju, to bi nam bilo dovoljno. Može zadržati svoje kraljevstvo i nebo!' Želim im doći, ali oni kažu: 'Radije ćemo umrijeti, nego predati svoju vlastitu volju!' Evo, nevjesto Moja, kakvi su oni ljudi! Ja sam ih stvorio, i mogao bih ih uništiti i prokleti jednom riječju kada bih htio. Kako su bestidni i bahati prema Meni! Ali zbog molitva Moje Majke i svih svetih još sam uvijek toliko milosrdan i strpljiv da ću im uputiti riječi svojih usta i ponuditi im svoju milost. Ako ih žele prihvatiti, bit ću blag. U suprotnom, spoznat će Moju pravdu i poput lopova biti javno osramoćeni pred anđelima i ljudima, i svaki od njih bit će osuđen od svih njih. Poput ljudi koji vise na vješalima i izjedaju ih vrane, i njih će proždirati demoni, ali neće umirati. Baš kao što oni koji su kažnjeni u kladama nemaju mira, i oni će također imati bol i gorčinu svugdje oko sebe. Najužarenija rijeka teći će im u usta, ali njihovi trbusi neće biti napunjeni, i njihova kazna ponavljat će se svakog dana. No Moji prijatelji bit će otkupljeni i utješeni riječima što dolaze iz Mojih usta. Oni će vidjeti Moju pravdu zajedno s Mojom milošću. Zaodjenut ću ih u oružje svoje ljubavi i učiniti ih toliko snažnima da će neprijatelji vjere pasti poput prašine i biti postiđeni u vječnosti kad spoznaju Moju pravdu. Da, zasigurno će biti postiđeni zbog zloporabe Moje strpljivosti.“ Riječi Kristove Njegovoj nevjesti o tome kako Duh Sveti ne može ostati s nepravednima, o razdvajanju nepravednih od dobrih i o tome kako su dobri ljudi, naoružani duhovnim oružjima, poslani u rat protiv svijeta. 6. poglavlje „Moji su neprijatelji poput najopasnijih zvijeri koje se nikad ne mogu zasititi ili mirovati. Ljubavi prema Meni nema u njihovim srcima pa su toliko prazna da nikad ne dopuštaju da u njih uđe misao o Mojoj patnji; i niti jednom duboko u njihovu srcu nije se mogla čuti riječ: 'O Gospodine, Ti si nas otkupio, budi slavljen zbog svoje gorke patnje!' Kako da Moj Duh ostane s ljudima koji nemaju pobožne ljubavi prema Meni i koji svojevoljno izdaju druge kako bi zadovoljili svoju volju? Njihova su srca puna odvratnih crva, to jest puna svjetovnih žudnji. Đavao je ostavio svoju prljavštinu u njihovim ustima i zato im Moje riječi ne mogu udovoljiti. Zato ću njih odijeliti od svojih prijatelja svojom pilom i, kao što nema gorčeg načina za umiranje nego biti prepiljen, tako neće biti ni kazne koju oni neće okusiti. Njih će đavao prepiliti nadvoje i odvojiti od Mene! Toliko su Mi mrski da će i svi oni koji prianjaju uz njih, i slože se s njima, također biti odvojeni od Mene. Stoga Ja upućujem svoje prijatelje kako bi mogli odvojiti đavle od Mojih pripadnika, zato što ovi uistinu jesu Moji neprijatelji. Upućujem svoje prijatelje kao vitezove u rat. Svatko tko suzbije i obuzda svoje tijelo i suzdrži se od zabranjenih stvari, Moj je istinski vitez. Umjesto koplja, imat će riječi koje sam Ja rekao svojim ustima, a u svojim rukama mač istinske vjere. Njihova prsa bit će pokrivena oklopom ljubavi i, što god im se dogodilo, neće Me manje voljeti. Oni će imati štit strpljivosti na svojem boku kako bi mogli trpjeti i strpljivo izdržati sve stvari. Zaštitio sam ih poput zlata u posudi; oni će ići preda Mnom i hodati Mojim putovima. Prema putevima pravde, ni Ja ne bih mogao ući u slavu veličanstva bez muke u svojoj ljudskoj prirodi, pa kako će onda oni ući u nju? Ako je njihov Gospodin ustrajao usprkos boli i patnji, nije iznenađenje da i oni pate. Ako je njihov Gospodin izdržao udarce i mučenje, za njih nije previše izdržati riječi i proturječnosti. Oni se ne bi trebali bojati, jer Ja ih nikada neću napustiti. Baš kao što je za đavla nemoguće dotaći i odvojiti srce od Boga, tako mu je nemoguće i odvojiti njih od Mene. I budući da su u mojim očima poput najčišćeg zlata, Ja ih nikada neću napustiti, čak ni kada ih se iskušava s malo vatre, jer im je ta vatra dana radi veće nagrade i sreće.“ Riječi slavne Djevice svetoj Brigiti o tome kako se odijevati te kojom bi se vrstom odjeće i nakita njezina kći trebala urešavati i odijevati. 7. poglavlje „Ja sam Marija koja je rodila Sina Božjeg, istinskog Boga i istinskog čovjeka. Ja sam Kraljica Anđela. Moj te sin voli svim svojim srcem. Stoga bi ti trebala voljeti Njega. Ti bi trebala biti urešena najprikladnijom odjećom, i Ja ću ti pokazati kako i koja bi to vrsta odjeće trebala biti. Kao što si prije imala potkošulju, košulju, cipele, ogrtač i broš na svojim prsima, tako ćeš sada imati duhovnu odjeću. Potkošulja koju ćeš imati, skrušenost je zbog tvojih grijeha; jer kako je potkošulja najbliža tijelu, tako su skrušenost i ispovijed prvi način za obraćenje Bogu. Kroz njih se um, koji je jednom uživao u grijehu, pročišćava, a nečedno tijelo suzdržava od zlih požuda. Dvije cipele dvije su namjere: imenom, volja da se popraviš u odnosu na svoje prošle grijehe i volja da činiš dobro i suzdržiš se od zla. Tvoja košulja ufanje je u Boga; i kao što košulja ima dva rukava, tako neka pravednost i milosrđe idu uz tvoje ufanje, tako da ćeš se ufati u milosrđe Boga, ali ne zaboraviti Njegovu pravednost. Spominji se njegove pravednost i oštrog suda na takav način da ne zaboraviš Njegovo milosrđe, jer On ne čini pravdu bez milosrđa, niti milosrđe bez pravednosti. Ogrtač je vjera, jer kao što ogrtač pokriva sve i sve je zatvoreno njime, tako i čovjek može razumjeti i dostići sve stvari preko vjere. Taj bi ogrtač trebao biti urešen znakovima ljubavi tvoga zaručnika – redom, kako te stvorio, kako te otkupio, kako te podigao i vodio u svojem duhu te otvorio tvoje duhovne oči. Broš, koji bi uvijek trebao biti na tvojim prsima, često je razmatranje Njegovih patnji: kako je bio izrugivan i bičevan, kako je živ visio na križu, krvav i izranjavan po cijelom tijelu, kako se u smrti cijelo Njegovo tijelo treslo u najtežoj boli i patnji te kako je preporučio svoj duh u ruke svojega Oca. Neka taj broš bude uvijek na tvojim prsima! Na tvojoj bi glavi trebala biti i kruna, koja znači da bi trebala biti čedna u svojim žudnjama toliko da bi radije trpjela udarce i bol nego bila dodatno okaljana. Stoga budi skromna i ljubazna i ne misli ni o čemu, i ne žudi ni za čim osim za svojim Bogom i Stvoriteljem – jer kad imaš Njega, imaš sve! Tako urešena, trebaš čekati svojega Zaručnika.“ Riječi Kraljice neba njezinoj ljubljenoj kćeri, svetoj Brigiti, kojima je uči kako bi trebala ljubiti i slaviti Sina Božjeg zajedno s njegovom blagoslovljenom Majkom. 8. poglavlje „Ja sam Kraljica neba. Ti si zabrinuta kako bi Me trebala slaviti i častiti. Znaj i budi sigurna da je svako slavljenje Mojega Sina također slavljenje Mene, i da oni koji obeščašćuju Njega, obeščašćuju i Mene. To je tako jer Ja sam Ga voljela i On je volio Mene toliko silno da smo oboje bili poput jednog srca. On je toliko veličanstveno častio Mene, koja sam samo zemljana posuda, da Me podigao iznad svih anđela. Stoga bi Me trebala častiti ovako: 'Blagoslovljen budi, Bože, Stvoritelju svih stvari, koji si se udostojio spustiti u utrobu Djevice Marije! Blagoslovljen budi, Bože, koji si htio biti u Djevici Mariji ne bivajući joj teret, i koji si se udostojio uzeti bezgrešno začeto tijelo od Nje bez grijeha! Blagoslovljen budi, Bože, koji si došao Djevici, donio radost u Njezinu dušu i Njezino cijelo tijelo, i koji si izašao iz Nje bez grijeha, a na radost čitavoga Njezina tijela! Blagoslovljen budi, Bože, koji si nakon svojega uzašašća na nebo obradovao Djevicu Mariju, svoju Majku, neprekidnim stanjem blaženstva i posjetio je sa svojom utjehom! Blagoslovljen budi, Bože, koji si uzeo tijelo i dušu Djevice Marije, svoje Majke, na nebo i počasno ju smjestio iznad svih anđela, zdesna svojem Božanstvu! Imaj milosti za mene zbog svih Njezinih molitvi!“ Riječi Kraljice Neba njezinoj voljenoj kćeri o predivnoj ljubavi Sina prema svojoj djevičanskoj Majci i o tome kako je Majka Kristova bila začeta u najkreposnijem braku i posvećena u utrobi. Ona govori o tome kako je bila uzeta na Nebesa, tijelom i dušom, o snazi svojeg imena te dobrim i zlim anđelima koji su dani ljudima za njihovu zaštitu ili sud. 9. poglavlje „Ja sam Kraljica Neba. Voli Mojega Sina jer On je najdostojniji; kad imaš Njega, imaš sve što je vrijedno. On je i najžuđeniji; kad imaš Njega, imaš sve za čime se žudi. Voli Ga i zato što je najkreposniji; kad imaš Njega, imaš svaku krepost. Želim ti reći kako je Njegova ljubav bila divna za Moje tijelo i dušu te koliko je častio Moje ime. Moj Me Sin volio prije nego što sam Ja voljela Njega jer On je Moj Stvoritelj. On je sjedinio mojeg oca i majku u braku toliko kreposnom da se u ono vrijeme nije moglo pronaći kreposnijeg braka. Oni se nikada nisu htjeli sjediniti osim po Zakonu i samo s namjerom da dobiju potomstvo. Kada im je anđeo otkrio da će roditi Djevicu od koje će doći spasenje svijeta, radije bi bili umrli nego se sjedinili u putenoj ljubavi; požuda u njima bila je ugašena. Uvjeravam te da je to kad su se sjedinili, bilo u božanskoj ljubavi i zbog anđelove poruke, a ne zbog putene požude, nego protiv njihove volje i iz ljubavi prema Bogu. Na taj način stvoreno je Moje tijelo iz njihova sjemena i kroz božansku ljubav. Potom, kad je Moje tijelo stvoreno i oblikovano, Bog je u nj ulio stvorenu dušu iz svojega božanstva i duša je odmah bila posvećena zajedno s tijelom, a anđeli su je čuvali i služili joj danju i noću. Kada je Moja duša bila posvećena i združena s tijelom, Moja je majka osjetila tako veliku radost da se to nije moglo opisati! Nakon toga, kada se vrijeme Mojega života ispunilo, Moj Sin prvo je uzdigao Moju dušu – jer ona je bila gospodarica tijela – na mjesto savršenije od drugih na nebesima, zdesna Njegovu Božanstvu. Kasnije je također uzdigao i Moje tijelo na takav način da tijelo niti jednog drugog stvorenja nije tako blizu Bogu kao Moje. Vidi kako je Moj Sin volio Moju dušu i Moje tijelo! Ipak, ima nekih ljudi zlobnog duha koji odriču da sam bila uzdignuta na Nebesa, dušom i tijelom, i onih koji jednostavno ne znaju bolje. Ali ovo je najsigurnija istina: Ja sam, tijelom i dušom, bila uzdignuta na Nebesa! Sada čuj kako je Moj Sin proslavio Moje ime! Moje je ime Marija, kako je rečeno u evanđeljima. Kad anđeli čuju to ime, oni se u svojim mislima raduju i zahvaljuju Bogu na velikom milosrđu koja je činio kroz Mene i sa Mnom, i jer vide Ljudskost Mojeg Sina proslavljenu u Njegovu Božanstvu. Oni u vatri Čistilišta raduju se u najvećoj radosti, poput bolesnog čovjeka prikovanog za krevet ako dobije riječ utjehe koja krijepi njegovu dušu: iznenada je prepun radosti! Kada dobri anđeli čuju Moje ime, odmah se primaknu pravednome, čiji su čuvari, i raduju zbog njegova napredovanja u dobrim djelima i krepostima. Svi su ljudi dobili i dobre anđele za svoju zaštitu i loše anđele kako bi ih iskušavali. Dobri anđeli nisu odvojeni od Boga; oni poslužuju dušu ne napuštajući Boga. Njegov pogled uvijek je na njima. Štoviše oni potpaljuju i potiču dušu da čini dobro. Svi demoni , međutim, drhte od straha na ime Marijino! Kada čuju ime 'Marija', odmah ispuštaju dušu iz kandži kojima su ju držali. Kao što ptica ili jastreb, sa svojim kandžama i kljunom zabodenim u lovinu, smjesta ispušta istu čim čuje neki zvuk, ali se brzo vraća kada vidi da se nakon toga ništa ne događa; tako rade i demoni – uplašeni kada čuju Moje ime – puste dušu. No vraćaju se i dolete natrag brzinom strijele ako nije došlo ni do kakva poboljšanja. Nitko nije tako hladan u svojoj ljubavi prema Bogu (osim ako je proklet) da neće osjetiti kako ga đavao oslobađa od njegovih uobičajenih grijeha ako samo zazove Moje ime s istinskom namjerom da se više nikad ne vraća svojim zlim djelima. Đavao se neće nikada vratiti osim ako taj nastavi svojom voljom činiti smrtne grijehe. No povremeno se đavlu ipak dopušta uznemiravati ga radi njegove veće nagrade. No đavao ga nikada neće posjedovati.“ Riječi Djevice Marije njezinoj kćeri, koje prikazuju korisnu pouku o tome kako bi ona trebala živjeti i koje opisuju mnoge divne stvari o Kristovoj patnji. 10. poglavlje „Ja sam Kraljica Neba, Majka Božja. Rekoh ti da nosiš broš na svojim prsima. Sada ću ti još potpunije pokazati kako sam od početka, kad prvi put čuh i shvatih kako Bog postoji, uvijek, i sa strahom, brinula o svojem spasenju i svojem pridržavanju Njegovih zapovijedi. Ali kad sam više naučila o Bogu – kako je On Moj Stvoritelj i sudac svih Mojih djela – voljela sam Ga još i više, uvijek smjerna i oprezna kako Ga ne bih uvrijedila riječju ili djelom. Kasnije, kad sam čula da je On dao Zakon i zapovijedi narodu i činio tako velika djela kroz njih, čvrsto sam odlučila u svojoj duši da nikada neću voljeti nikoga osim Njega i sve su svjetovne stvari postale za mene najgorče. No kada sam još kasnije čula da će sam Bog otkupiti svijet i biti rođen od Djevice, bila sam preplavljena tako snažnom ljubavlju prema Njemu da nisam mislila ni na što osim na Boga, niti sam željela išta osim Njega. Povukla sam se koliko sam mogla iz razgovora i nazočnosti roditelja i prijatelja te dala svu svoju imovinu siromašnima, ne zadržavši za sebe ništa osim oskudne hrane i odjeće. Ništa me nije ispunjavalo osim Boga! Stalno sam u svojem srcu željela doživjeti vrijeme Njegova rođenja, a možda i zavrijediti da postanem bezvrijedna sluškinja Majke Božje. Također, u svojem srcu obećah da ću zadržati svoje djevičanstvo, ako je to Njemu prihvatljivo, te da neću imati imetka na ovome svijetu. No ako Bog želi drugačije, Moja volja bijaše da se ostvari Njegova volja, a ne Moja; jer vjerovala sam da On može napraviti sve stvari i nisam željela ništa osim onoga što je bilo najkorisnije i najbolje za Mene. Zato svu svoju volju povjerih Njemu. Kada se približilo vrijeme da se djevice prikažu u hramu Gospodinovu, i Ja bijah među njima zbog pobožne pokornosti Mojih roditelja Zakonu. U sebi mišljah da Bogu ništa nije nemoguće, pa kako je On znao da ne želim ništa i ne žudim ni za čim osim za Njim, tako sam i Ja znala da bi On zaštitio Moje djevičanstvo ako to želi. Ako i ne, htjedoh da se ostvari Njegova volja. Nakon što sam čula sve zapovijedi u hramu, vratila sam se kući, izgarajući sada više nego ikad ljubavlju prema Bogu, a svakim danom plamtjeli su novi plamenovi i žudnje ljubavi. Zbog tog razloga povukla sam se još više od svih i bila sama danju i noću, jako se bojeći, više od svega, da Moja usta ne kažu ili Moje uši ne čuju ništa suprotno Božjoj volji, ili da Moje oči ne vide ništa zavodljivo ili štetno. Također sam se u tišini bojala i jako brinula da šutim o stvarima o kojima bih, umjesto toga, trebala govoriti. Dok sam se tako bojala u svojemu srcu, sama sa sobom i dajući sve svoje nade Bogu, na Mene siđe veliko nadahnuće o Božjoj silnoj moći, i sjetih se kako Mu služe anđeli i sve i sve stvoreno, i kako je Njegova slava neopisiva i bezgranična. Dok bijah tako očarana tom mišlju, vidjela sam tri predivne stvari: vidjela sam zvijezdu, ali ne onakvu kakva sja na nebu; vidjela sam svjetlost, ali ne onakvu kakva sja na ovom svijetu; osjetila sam miomiris, ali ne biljaka, niti ičega od ovog svijeta. To je bio najveći ushit i uistinu neopisivo, i toliko me ispunilo da sam klicala s radošću! Odmah potom začuh glas – ali ne glas iz ljudskih usta – i kad ga čuh, zadrhtah s velikim strahom da bi to moglo biti priviđenje ili varka zlog duha. No ubrzo zatim ispred mene pojavi se anđeo Božji; bio je poput najljepšeg od stvorenih ljudi, ali ne u tijelu kao što je tijelo stvorenog čovjeka, i reče mi: 'Zdravo, milosti puna, Gospodin je s Tobom!' Kad to začuh, upitah se što je time mislio i zašto je došao k Meni s takvim pozdravom, jer sam znala i vjerovala da nisam vrijedna nečega takvog – ili bilo kakve dobre stvari! No znah i da Bogu ništa nije nemoguće ako On tako želi. Onda mi se anđeo opet obrati: 'Dijete koje ćeš roditi, bit će sveto i zvat će se Sin Božji. Neka bude kako je volja Njegova.' No čak ni tada nisam se smatrala vrijednom, niti sam pitala anđela zašto i kada će se to dogoditi. Umjesto toga pitala sam ga kako je moguće da ja, bezvrijedna sluškinja, koja nije upoznala nijednog muškarca, mogu postati Majka Božja. Anđeo mi odgovori (kako upravo rekoh): 'Bogu ništa nije nemoguće, jer što god poželi učiniti biti će učinjeno.' Kad začuh te riječi anđela, osjetih najžarkiju želju postati Majkom Božjom i Moja duša progovori od ljubavi i žudnje, rekavši: 'Evo Me: Tvoja će se volja ostvariti u Meni!' S tim je riječima moj Sin začet u Mojoj utrobi, na neopisivu radost Moje duše i cijelog tijela! Dok sam ga imala u svojoj utrobi, nosila sam ga bez ikakve boli, bez težine i neugode. Postadoh ponizna u svim stvarima, znajući da je onaj kojeg nosim Svemogući! Kad Ga rodih, to također bijaše bez ikakve boli ili grijeha, baš kako je i začet, ali s takvim uzvišenjem i radošću duše i tijela da Moja stopala nisu osjećala tlo na kojem su stajala zbog te neopisive radosti! Kao što je ušao u moje tijelo na radost moje duše, tako ga je i napustio, sačuvavši moje djevičanstvo nedirnutim te moju dušu i cijelo tijelo u stanju neopisive radosti i slavljenja. Kada gledah na Njegovu ljepotu i razmišljah o njoj, radost bi mi orosila dušu i znah da nisam vrijedna takvog Sina. Ali kada bih se sjetila mjesta (kako sam naučila iz predviđanja proroka) na kojima će čavli probiti Njegove ruke i noge na raspeću, Moje bi se oči napunile suzama i srce gotovo slomilo od tuge. Kad Moj Sin vidje Moje uplakane oči, postade skoro smrtno žalostan. No, kad bijah razmišljala o Njegovoj božanskoj moći, opet se utješih znajući da je to ono što je On želio i da se sve treba zbiti na taj način, pa stopih svoju volju u Njegovu. Zato je Moja radost uvijek pomiješana s tugom. Kad dođe vrijeme za početak patnji Mojega Sina, Njegovi ga neprijatelji uhvatiše i udaraše po obrazu i vratu, pljuvaše na Njega i rugaše Mu se. Potom On bijaše odveden do stupa mučenja gdje je svojom voljom svukao odjeću i stavio svoje ruke oko stupa, a Njegovi neprijatelji nemilosrdno su ih svezali. Kada je stajao svezan za stup, nije imao ništa na sebi, već je stajao gol, trpeći sramotu svoje golotinje. Potom svi prijatelji Mojega Sina pobjegoše od Njega, a Njegovi neprijatelji dođoše zajedno sa svih strana i stajaše ondje, bičujući Njegovo tijelo, koje je bilo čisto od svake ljage i grijeha. Stajah u blizini i nakon prvog udarca biča padoh kao da sam mrtva. Kada se osvijestih, vidjeh da je Njegovo tijelo izbičevano tako teško da su Mu rebra bila vidljiva! Što je bilo još strašnije – kada bi bič bio povlačen, Njegovo je meso bilo njime rasijecano i trgano, baš kao što je zemlja rasijecana plugom! Dok je Moj Sin stajao tamo, sav krvav i tako izranjavan da na njemu nije bilo dijela koji nije bio ozlijeđen ni mjesta koje nije bičevano, tad netko od nazočnih, potaknut duhom, upita: ' Zar ćete Ga ubiti prije nego što Mu se uopće sudi?' I taj odmah presiječe Njegove spone. Potom Moj Sin ponovno obuče svoju odjeću, a Ja vidjeh kako je mjesto gdje je stajao, bilo natopljeno krvlju! Gledajući stope svoga Sina, mogah vidjeti kuda je hodao jer je i zemlja za Njim bila krvava. Oni čak i ne sačekaše da se obuče, već Ga guraše i vukoše kako bi se požurio. Dok ga vođahu poput razbojnika, On je brisao krv sa svojih očiju. Nakon što Ga osudiše na smrt, staviše na Njega križ kako bi Ga nosio do mjesta patnje. Nakon što ga je nosio jedno vrijeme, pridruži Mu se neki čovjek i nosaše križ umjesto Njega. Kako je moj Sin išao prema mjestu patnje, neki ljudi udarali su Ga u vrat, a drugi u lice. Bio je tako brutalno i nasilno udaran da sam, iako nisam vidjela ljude što Ga udaraše, jasno čula zvuk udaraca. Kad stigoh na mjesto patnje s Njim, vidjeh kako su svi instrumenti Njegove smrti ondje ležali spremno. Moj sin, stigavši tamo, sam skine svoju odjeću. Krvnici i razapinjači rekoše jedni drugima: 'Ovo je naša odjeća! On je neće dobiti natrag jer je osuđen na smrt!'. Kako moj Sin stajaše ondje gol, kakav je i rođen, neki čovjek dotrči i dade mu krpu kojom On s olakšanjem prekrije svoje intimne dijelove. Onda Ga okrutni razapinjači zgrabe i istegnu na križu. Prvo privezaše Njegovu desnu ruku na drvenu gredu (koja je imala pripremljene rupe za čavle), probivši mu šaku na mjestu gdje je kost najtvrđa i najčvršća. Nakon toga istegoše konopcem Njegovu dugu ruku i privezaše je, na sličan način, za gredu. Zatim Mu razapeše desno stopalo – s lijevim stopalom preko njega – dvama čavlima – tako da su Mu sve tetive i žile bile toliko istegnute da su popucale. Nakon što to učiniše, staviše trnovu krunu na Njegovu glavu. Ona se toliko duboko usjekla u glavu Mojega Sina, glavu dostojnu poštovanja, da su Mu se oči napunile krvlju kako je tekla, uši su njome bile zatvorene i brada posve natopljena. Kako je tamo stajao, sav krvav i izboden, osjećao je žaljenje prema Meni jer sam stajala blizu i plakala. Pogledavši svojim očima napunjenim krvlju prema Mojem nećaku Ivanu, preporuči mu da me zbrine. U tom trenutku začuh neke ljude kako govore da je Moj Sin bio razbojnik! Drugi govoraše da je lažac, a neki da nitko nije više zaslužio smrt od Mojega Sina! Kad začuh sve ovo, opet se vrati Moja tuga. I, kao što prije rekoh, kad je prvi čavao bi zabijen u Njega, zvuk prvog udarca toliko Me preplavio da padoh kao da sam mrtva, pred očima Mi se smračilo, ruke su Mi se tresle, a noge zateturale. U svojoj gorkoj boli i velikoj tuzi, nisam bila u stanju podići pogled sve dok nije bio potpuno pribijen za križ. No kad ustadoh, vidjeh svoga Sina kako je nemilosrdno obješen na križ, a Ja, Njegova najžalosnija Majka, bijah toliko ožalošćena i slomljena srca da jedva mogah stajati zbog svoje velike i gorke tuge. Kad vidje Moj Sin Mene i svoje prijatelje u neutješnim suzama, poviče glasnim i žalosnim glasom, rekavši: 'Oče, zašto si me napustio?' To bijaše kao da je htio reći: 'Nema nikoga tko me žali osim Tebe, Oče.' Dotad Njegove oči izgledahu napola mrtve. Njegovi obrazi bijahu upali, Njegovo lice žalosno, usta otvorena, a jezik krvav. Trbuh Mu bijaše upao zbog sve tekućine koju je izgubio. Bijaše kao da nema utrobe. Cijelo Njegovo tijelo bijaše blijedo i slabo zbog gubitka krvi. Njegove šake i stopala bijahu jako prenapregnuti, jer bijahu istegnuti kako bi se prilagodili obliku križa. Njegova brada i kosa bijahu potpuno natopljene krvlju. Kad Moj Sin stajaše ondje tako pretučen i blijedo modar, još je samo Njegovo srce bilo živo, jer bijaše najbolje i najsnažnije naravi. On je od Mojega tijela uzeo najčišće i dobro napravljeno tijelo. Njegova koža bijaše tako tanka i nježna da bi krv odmah potekla kad bi bila čak i blago udarena. Njegova krv bijaše tako svježa da se mogla vidjeti unutar čiste kože. I zato što bijaše najbolje građe, život se borio sa smrću u Njegovu pribijenom tijelu. Katkad bi bol iz Njegovih probodenih udova i tetiva došla do Njegova srca, koje je još uvijek bilo snažno i neozlijeđeno, i protresla Ga najneizdržljivijom boli i patnjom. Katkad bi bol sišla iz Njegova srca u Njegove ranjene udove i, čineći to, odgodila Njegovu gorku smrt. Okružen tim bolima, Moj Sin gledaše svoje prijatelje koji plakahu, i koji bi, uz Njegovu pomoć, radije sami trpjeli Njegove boli ili vječno gorjeli u paklu nego gledali Njega tako mučenog. Njegova žalost zbog njihove žalosti bijaše veća od sve gorčine i tuge koju je trpio u svojem tijelu i srcu, jer ih je tako nježno volio. Onda, od prevelike patnje i muke, poviče iz svoga Čovještva svome Ocu: 'Oče, u Tvoje ruke predajem duh svoj.' Kad sam Ja, Njegova najžalosnija Majka, čula Njegov glas, cijelo se Moje tijelo treslo s gorkom boli u Mojemu srcu. Kad god bih kasnije pomislila na taj krik, još je uvijek bio prisutan u Mojim ušima. Kad se Njegova smrt približila, Njegovo se srce raspuklo od nasilnosti te boli. Cijelo se Njegovo tijelo potreslo, glava mu se malo podigla i opet pala. Njegova su usta bila otvorena i jezik posve krvav. Njegove ruke bijahu se malo povukle od mjesta gdje bijahu rupe od čavala i noge su Mu morale nositi više težine tijela. Prsti i ruke bijahu Mu istegnuti, a leđa čvrsto pritisnuta na križ. Tada mi neki ljudi rekoše: 'Tvoj Sin je mrtav, Marijo!' No drugi rekoše: 'On je mrtav, ali će ponovno ustati.' Kad svi odoše, dođe neki čovjek i zabije svoje koplje u Njegov bok takvom silom da je skoro izašlo na drugu stranu! Budući da koplje bijaše izvučeno, njegov je vrh bio crven od krvi. Tada Mi je izgledalo, kada vidjeh kako je srce Mojega ljubljenog Sina probodeno, da je i Moje srce bilo probodeno! Potom Ga spustiše s križa i uzeh Njegovo tijelo u svoje krilo. Izgledao je poput gubavca, bijaše potpuno prekriven ozljedama i krvlju. Oči Mu bijahu beživotne i pune krvi, usta hladna poput leda, Njegova brada poput žica, lice paralizirano, a ruke toliko ukočene da ih se nije moglo saviti na Njegova prsa, već samo preko Njegova trbuha, blizu pupka. Držala sam Ga na svojim koljenima onakvog kakav je bio na križu: ukočenih svih udova. Nakon toga, polegoše Ga u čisto laneno platno i osuših Njegove udove svojom lanenom tkaninom te zatvorih Njegove oči i usta što bijahu otvorena kad je umro. Potom Ga položiše u grob. Rado bih bila živa položena u grob sa svojim Sinom da je to bila Njegova volja! Kada to bijaše dovršeno, dođe dobri Ivan i odvede Me kući. Eto, kćeri moja, što je Moj Sin pretrpio za tebe, i ljubi Ga cijelim svojim srcem!“ Objašnjenje iz 1. knjige – 15. poglavlje: „Potom trnovu krunu, koju bijahu skinuli s Njegove glave kad je bio razapinjan, vratiše natrag kako bi opet bila na Njegovoj svetoj glavi. Bola je Njegovu divnu glavu takvom silom da su Mu oči bile pune krvi koja je tekla i uši zatvorene.“ Riječi našega Gospodina Isusa Krista Njegovoj nevjesti o tome kako se On dragovoljno izručio da bi ga Njegovi neprijatelji razapeli i o načinu kako u svim dijelovima tijela biti suzdržan od nedopuštenih pokreta nakon Njegova najslađeg primjera patnje. 11. poglavlje „Sin Božji reče svojoj nevjesti: 'Ja sam Stvoritelj nebesa i zemlje i svih stvari što su u njima, i to je Moje istinsko tijelo koje se posvećuje na oltaru. Voli Me svim svojim srcem, jer Ja sam tebe volio i svojom voljom izručio sebe svojim neprijateljima, dok su Moji prijatelji i Moja Majka ostali u najgorčoj žalosti i plaču. Kad ondje vidjeh spremno koplje, čavle, bičeve i druge instrumente mučenja, nastavih s patnjom, nimalo manje radostan. I kad je Moja glava krvarila po svim stranama od trnove krune, i krv se slijevala na sve strane, tada, čak i da su se Moji neprijatelji dočepali Moga srca, Ja bih i dalje radije dopustio da ga rane i rastrgaju na više komada nego da te izgubim. Zbog tog razloga, ti si krajnje nezahvalna ako Me ne voliš zbog tako velike ljubavi. Jer ako je Moja glava bila probodena i priklonjena na križ radi tebe, tvoja bi glava trebala biti spuštena u poniznosti. Kako su Moje oči bile oblivene krvlju i suzama, tvoje se oči moraju suzdržavati od ugodnih prizora. Kako su Moje uši bile ispunjene krvlju i morale čuti bogohulne i prezirne riječi, tvoje se uši moraju maknuti od lakomislenog i nerazboritog govora. Kako je Mojim ustima dano najgorče piće i bilo mi uskraćeno dobro, ti bi trebala zatvoriti svoja usta od svakog zla i otvoriti za svako dobro. Kako su Moje ruke bile raširene i probijene čavlima, tvoja djela, koja se simboliziraju rukama, trebaju biti raširene prema siromašnima i prema Mojim zapovijedima. Tvoja stopala, drugim riječima, žudnja kojim želiš ići k Meni, treba biti razapeta i suzdržana od svih zlih požuda. I kako sam Ja patio u svim svojim udovima, tako svi tvoji udovi mogu li biti spremni za služenje Meni. Jer Ja zahtijevam više služenja od tebe nego od drugih ljudi, jer sam tebi dao više milosti.“ O tome kako anđeo moli za Božju nevjestu i kako Krist pita anđela što to on moli za nevjestu te što je dobro za nju. 12. poglavlje Dobri anđeo koji je bio čuvar nevjeste, pojavi se moleći Krista za nju. Naš Gospodin odgovori anđelu i reče: 'Onaj tko želi moliti za drugoga, trebao bi moliti za njegovo zdravlje i spasenje. To je poput vatre koja se nikada ne gasi, stalno goreći Mojom ljubavlju. Ti vidiš i znaš sve stvari kad vidiš Mene. Ne želiš ništa osim onog što Ja želim. Stoga Mi reci što je dobro za ovu Moju novu nevjestu?' Anđeo odgovori: 'Gospodine, Ti znaš sve stvari.' Gospodin mu reče: 'Uistinu, sve što je bilo ili će biti, vječno je u Meni. Znam i razumijem sve stvari na nebesima i na zemlji te u Meni nema mijene. Ali da bi nevjesta mogla razumjeti Moju volju, sada mi reci, dok ona sluša, što je dobro za nju.' Anđeo reče: 'Ona ima ponosno i bahato srce i stoga je potrebna palica kako bi postala krotka.' Tada naš Gospodin kaže: 'Što onda tražiš za nju, Moj prijatelju?' Anđeo reče: 'Moj Gospodine, molim te da palicu koristiš s milošću.' Naš Gospodin reče: 'Radi tebe, tako ću učiniti s njom, jer nikad ne ostvarujem pravdu bez milosti. Stoga bi me Moja nevjesta trebala voljeti svim svojim srcem i svojom dobrom voljom.' O tome kako Božji neprijatelj ima tri đavla u sebi te o užasnoj presudi koju je njemu odredio Krist. 13. poglavlje „Moj neprijatelj ima tri đavla u sebi. Prvi sjedi na njegovu spolnom organu, drugi na njegovu srcu, a treći u njegovim ustima. Prvi je poput zapovjednika broda koji dopušta da voda prodire kroz kobilicu; voda postupno raste i tada ispunjava cijeli brod. Kad voda preplavi brod, potapa ga. Brod je njegovo tijelo koje je uznemiravano đavlovim iskušenjima i svojim vlastitim požudama, poput jakih valova. Prvo zla požuda ulazi u njegovo tijelo kroz kobilicu, odnosno kroz zle žudnje s kojima je uzeo zadovoljstvo u lošim mislima. I kako se on nije odupro kroz kajanje i pokoru te nije popravio trup svojega broda čavlima suzdržljivosti, voda požude svakodnevno je rasla dok je on davao svoj pristanak zlu. Onda se unutrašnjost broda ispunila zlim žudnjama, voda je preplavila i potopila brod požudama pa nije stigao do luke spasenja. Drugi đavao sjedi na njegovu srcu i poput crva je koji leži u jabuci. Crv prvo jede jezgru jabuke, ostavljajući ondje svoju nečist, te puže unutar jabuke dok ne postane potpuno neupotrebljiva. Evo što taj đavao čini: prvo, on uništava čovjekovu volju i dobre žudnje, koje su poput jezgre gdje počivaju jakosti duše i sva dobrota, a kada se srce isprazni od tih dobara, đavao ostavlja umjesto njih svjetovne misli i žudnje koje on više voli. Sada đavao vodi njegovo tijelo prema onome što njemu odgovara i, zbog tog razloga, njegova snaga i razumijevanje oslabljeni su te on počinje mrziti život. Taj je čovjek sada svakako poput jabuke bez jezgre, odnosno čovjeka bez srca, jer on ulazi u moju Crkvu bez srca, budući da nema Božje ljubavi. Treći je đavao poput strijelca koji gleda kroz prozore i gađa neoprezne. Kako ne bi đavao bio u onome tko nikada ne govori bez spominjanja đavla? Onog tko je više voljen, češće se spominje. Njegove gorke riječi kojima ranjava druge, poput strijela su kojima gađa kroz onoliko mnogo prozora koliko puta spominje đavla, a nevini se ljudi vrijeđaju na njegove riječi. Stoga se Ja, koji sam Istina, zaklinjem svojom istinom da ću ga osuditi kao kakvu bludnicu na sumpornu vatru, kao prijetvornog izdajnika na sakaćenje svih njegovih udova i kao onoga koji se ruga Gospodinu na vječnu sramotu! Ipak, dok god su njegova duša i tijelo sjedinjeni, Moja je milost pripravna za njega. Ono što tražim od njega je da češće posjećuje službe Božje i da se češće moli, da se ne boji nikakve poniznosti i da ne žudi za nikakvim počastima te da njegova usta više nikad ne spominju zle ili loše riječi.“ OBJAŠNJENJE Taj je čovjek bio opat cistercitskog reda. On je sahranio izopćenu osobu. Kad je pročitao posljednju pogrebnu molitvu nad tom osobom, sveta Brigita u zanosu duha čula je sljedeće riječi: „Ovaj čovjek je učinio što nije trebao učiniti i sahranio izopćenog muškarca. No sada ti trebaš znati i budi sigurna da je on taj koji će prvi biti pokopan nakon pokojnog. Jer on je zgriješio protiv Oca, koji nam bijaše rekao da nikad ne pokazujemo poštovanje ljudima mimo pravde i da ne ukazujemo nepravedno čast bogatima. Ali on je ukazao čast nedostojnome radi male prolazne stvari i položio ga uz dostojnog, što nije smio učiniti. Također je zgriješio protiv Duha Svetog, koji je zajednica i međusobna povezanost pravednih, kad je pokopao nepravednog čovjeka s dobrim i pravednim. On je također zgriješio i protiv Mene, Sina, jer Ja rekoh: 'Onaj koji Mene odbacuje, bit će odbačen.' No ovaj je čovjek častio i veličao onoga kojega su Moja crkva i vikar odbacili.“ Kad opat začu te riječi, udari ga grižnja savjesti, pokaja se za svoje grijehe i umre četvrtog dana. Riječi Kristove Njegovoj nevjesti o načinu i dubokom štovanju koje bi trebala održavati u molitvi, te o trima vrstama ljudi koji služe Bogu na ovom svijetu. 14. poglavlje „Ja sam tvoj Bog koji bijaše razapet na križu; istinski Bog i istinski čovjek u jednoj osobi, koji je svakog dana nazočan u rukama svećenika. Kad god moliš Meni bilo koju molitvu, uvijek završi molitvu s namjerom da Moja volja bude izvršena, a ne tvoja. Jer kad moliš za nešto što je već osuđeno, Ja te ne čujem. Katkad moliš i za neke stvari koje su protiv tvoje vlastite dobrobiti, i to je zašto je neophodno da povjeriš svoju volju Meni, jer Ja znam sve stvari i ne dajem ti ništa osim onog što je blagotvorno. Mnogi mole bez prave namjere i zato ne zaslužuju da ih se čuje. Tri su vrste ljudi koje Mi služe na ovom svijetu: prva su vrsta oni koji vjeruju da sam Ja Bog, Stvoritelj i darovatelj svih stvari te moćni vladar nad svime. Oni Mi služe s namjerom dobivanja časti i svjetovnih stvari, ali stvari na nebesima smatraju bezvrijednima tako da bi oni rado mogli i bez njih, ako bi umjesto njih mogli dobiti prolazne i svjetovne stvari. Sukladno njihovim žudnjama, svjetovno zadovoljstvo za njih je sve pa tako gube vječne stvari, no Ja ih nagrađujem svjetovnim dobrima za sve dobre stvari koje su napravili radi Mene, sve do zadnjeg novčića i posljednjeg trenutka. Druga su vrsta oni koji vjeruju da sam Ja svemogući Bog i strogi sudac te koji Mi služe zbog straha od kazne, a ne iz ljubavi prema vječnoj slavi. Da se ne boje patnje, oni Mi ne bi služili. Treći su oni koji vjeruju da sam Stvoritelj svih stvari i istinski Bog te vjeruju da sam pravedan i milostiv. Oni Mi ne služe zbog ikakvog straha od kazne već zbog božanske ljubavi i milosrđa. Oni bi prije izabrali i izdržali svaku kaznu, ako bi je mogli izdržati, nego da i samo jednom izazovu Moj gnjev. Oni zaista zavrjeđuju da se njihove molitve čuju, jer njihova je volja u skladu sa Mojom voljom. Ali oni koji pripadaju prvoj vrsti nikad neće pobjeći od mjesta kažnjavanja i muke, niti će vidjeti Moje lice. Oni koji pripadaju drugoj vrsti neće biti toliko kažnjeni i mučeni, ali i dalje neće moći vidjeti Moje lice osim ako ne isprave svoj strah kroz kajanje i popravljanje.“ Riječi Kristove Njegovoj nevjesti u kojima opisuje sebe kao velikog kralja, o dvjema riznicama koje predstavljaju Božju ljubav i ljubav svijeta te pouka kako nastaviti i popraviti se u ovom životu. 15. poglavlje „Ja sam poput velikog i moćnog kralja. Kralju pripadaju četiri stvari: prvo, on mora biti bogat; drugo, velikodušan; treće, mudar te četvrto, milosrdan. Ja sam uistinu Kralj anđela i cijelog čovječanstva. Ja također imam te četiri osobine koje sam spomenuo: prvo, Ja sam najbogatiji od svih, jer svakome dajem po njegovim potrebama, ali nakon tog darivanja ne posjedujem ništa manje nego što sam imao prije. Drugo, Ja sam najvelikodušniji jer sam spreman dati svakome tko moli s ljubavlju za Moju milost. Treće, Ja sam najmudriji od svih, jer Ja znam što je najbolje za sve i za svakoga. I četvrto, ja sam milostiv, jer sam spremniji davati više nego što je itko spreman tražiti. Ja imam, takoreći, dvije riznice. U prvoj riznici spremljene su teške stvari poput olova, a kuća u kojoj su spremljene okružena je oštrim, bolnim šiljcima. No onome tko isprva počne pokretati i premještati te teške stvari i tada nauči nositi ih, te se stvari čine laganima poput pera. I tako stvari koje su prije izgledale teške, postaju vrlo lake, a stvari za koje se prije mislilo da su gorke i oštre, postaju slatke. U drugu riznicu spremaju se stvari koje izgledaju poput sjajnog zlata s dragim kamenjem i izvrsna pića. Ali zlato je zapravo nečist, a pića su otrov. Postoje dva puta u te riznice iako je prije postojao samo jedan put. Na raskrižju, odnosno, na početku tih dvaju putova, stajaše jedan čovjek i vikaše trojici muškaraca koji iđahu različitim putovima, i reče im: 'Poslušajte, poslušajte moje riječi! No ako ne želite slušati svojim ušima, onda barem pogledajte svojim očima i vidite da je to što govorim istina. No ako ne želite ni čuti ni vidjeti, onda barem koristite svoje ruke i dodir kako biste potvrdili da su moje riječi istinite, a ne lažne.' Onda prvi od njih kaza: 'Poslušajmo i pogledajmo jesu li njegove riječi istinite.' Drugi čovjek reče: 'Sve što kaže je lažno.' Treći čovjek reče: 'Znam da je sve što kaže istinito, ali nije me briga što on govori.' Što mogu biti one dvije riznice ako ne Moja ljubav i ljubav svijeta? Dva su puta u ove dvije riznice: uskraćivanje i potpuno odricanje od vlastite volje vodit će u Moju ljubav, dok će tjelesna požuda i čovjekova vlastita volja voditi u ljubav svijeta. Nekim ljudima Moja se ljubav čini teškom poput olova, jer kad bi trebali postiti ili bdjeti služeći mi ili zadržati svoje tijelo od grešnih žudnji, osjećaju se kao da nose teško olovo. I ako trebaju čuti riječi ili uvrede, misle da je teško i pretjerano, ili ako moraju provesti vrijeme u čistoći ili molitvi, to im je kao da sjede između oštrica ili rogova te svakog trenutka brinu. Onaj tko želi ostati u Mojoj ljubavi, prvo treba početi podizati teret i okretati ga, odnosno, treba nastojati činiti dobro kroz svoju dobru volju i stalno nastojanje. Onda on treba postupno podizati teret, odnosno činiti dobro koje može činiti, razmišljajući u sebi: 'Ovo mogu dobro učiniti ako mi Bog dade svoju pomoć i milost.' Tada može ustrajati u poslu koji je započeo i s velikom radošću nositi teret koji mu je prije izgledao težak pa će mu se tako svaka teškoća u postu i bdijenju uoči blagdana, ili bilo koja druga teškoća, činiti lakom poput pera. Moji se prijatelji odmaraju na takvom mjestu koje opakima i lijenima izgleda kao da je okruženo oštricama i rogovima, ali za Moje prijatelje to je mjesto najvećeg mira i meko poput ruža. Ispravan put u tu riznicu jest odricati se i prezirati svoju vlastitu volju, što se događa kad čovjek razmatra Moju patnju i Moju ljubav te mu nije stalo do njegove vlastite volje ili požude, već joj se odupire svom svojom snagom i moći i stalno stremi stvarima koje su više i bolje. I premda je ovaj put u određenoj mjeri težak na početku, kroz ustrajnost donosi toliko zadovoljstva da stvari koje su prije izgledale neizdržive postaju vrlo lake, tako da čovjek s pravom može sebi reći: 'Jaram i rad Božji dobar je i sladak.' Druga je riznica svijet. U njoj ima zlata, dragog kamenja i pića koja izgledaju slasno i ugodnog su mirisa, ali su gorka poput otrova kad ih se kuša. Svatko i svi koji nose i posjeduju zlato moraju – kad im tijelo oslabi i udovi izgube svoju jačinu, kad se srž njihovih kostiju potroši i tijelo padne mrtvo na zemlju – ostaviti iza sebe zlato i drago kamenje, jer od njega nema više koristi nego od nečisti. I pića svijeta, odnosno njegova zadovoljstva izgledaju slasno, no kad su jednom u želucu, učine srce teškim i mozak slabim te unište tijelo, i onda se čovjek osuši i uvene poput biljke, a kada se približi tjeskoba smrti, sva ta zadovoljstva postanu gorka poput otrova. Put koji vodi u tu riznicu jesu samovolja i požuda, kad god se čovjek ne trudi oduprijeti svojim zlim žudnjama i kad ne razmatra o onome što sam Ja zapovjedio ili učinio, već smjesta napravi što god mu dođe na pamet, bez obzira na to je li dopušteno ili ne. Tri čovjeka hodahu tim putem, a time mislim na sve zle i nepravedne ljude koji vole svijet i na svu njihovu samovolju. Vikah prema toj trojici stojeći na raskrižju ili na počecima tih putova, jer kad Ja bijah došao na svijet u ljudskom tijelu, pokazah čovječanstvu dva puta,takoreći, naime, onaj koji treba slijediti i onaj koji treba izbjeći, odnosno onaj koji vodi u život i onaj koji vodi u smrt. Jer prije no što bijah došao u tijelu, postojao je samo jedan put i njime su svi ljudi – dobri i loši – lutali prema paklu. Ja sam onaj koji vikaše, a moj povik bješe: 'Ljudi, čujte Moje riječi koje vode u život, jer one su istinite! Koristite svoj razum da biste razumjeli kako je ono što govorim istina. Ako ne želite čuti Moje riječi ili ih ne možete slušati, onda ih barem vidite, to jest, sa vjerom i razumom vidite da su Moje riječi istinite. Jer kao što nešto vidljivo može biti razabrano tjelesnim očima, tako i nevidljive stvari mogu biti razabrane i vjerovane očima vjere. Postoje mnogi jednostavni ljudi u Crkvi i svijetu kršćanstva koji čine malobrojna dobra djela, ali su ipak spašeni kroz svoju vjeru, u kojoj vjeruju da sam ja Stvoritelj svih stvari i Otkupitelj duša. Nema nikoga tko ne može razumjeti i vjerovati da sam Ja Bog ako razmotri kako zemlja donosi plodove i kako nebo daje kišu, kako drveće cvjeta, kako sve i svaka životinja postoji u svojoj vlastitoj vrsti, kako zvijezde služe čovjeku i kako nevolje i žalosti dolaze i često se događaju protiv čovjekove volje. Iz svih tih stvari čovjek može shvatiti kako je smrtan i kako postoji Bog koji uređuje sve stvari i upravlja njima. Jer da Bog ne postoji, sve bi bilo neorganizirano. Dakle, sve su stvari od Boga i sve je razumno uređeno za upotrebu i znanje čovječanstva. I nema niti najmanje stvari koja je stvorena ili postoji na svijetu bez razumljivog razloga. Stoga, ako čovjek ne može razumjeti ili shvatiti Moje kreposti i moći takve kakve jesu zbog svojih slabosti, on ih ipak može vidjeti svojom vjerom i vjerovati. No ako vi, ljudi na svijetu, ne želite koristiti svoj razum kako biste razmatrali Moju moć, još uvijek možete koristiti svoje ruke kako biste dodirnuli i osjetili djela koja smo Ja i Moji sveci napravili. Ona su, naime, tako očigledna da nitko ne može sumnjati u to da su ta djela Božja. Tko je uskrsnuo mrtve i dao vid slijepima ako ne Bog? Tko je istjerao zle đavle iz ljudi ako ne Bog? Što sam Ja poučavao osim stvari koje su korisne za blagostanje duše i tijela te lake za podnošenje? Ali ono što je rekao prvi čovjek znači da neki ljudi govore: 'Poslušajmo i iskušajmo jesu li Njegove riječi istinite.' Oni budu neko vrijeme u Mojoj službi, ali ne radi ljubavi ili milosrđa, već kao eksperiment i kao oponašanje drugih; oni se ne odriču svoje volje, već koriste svoju uz Moju. Oni su u opasnom položaju jer žele služiti dvojici gospodara iako nijednom ne mogu služiti dobro. Kada oni budu pozvani, nagradit će ih onaj gospodar kojeg su najviše voljeli. Ono što je drugi čovjek rekao znači da neki ljudi govore: 'Sve su njegove riječi lažne i Pismo je lažno.' Ja sam Bog i Stvoritelj svih stvari i bez Mene ništa nije stvoreno. Ja sam postavio Novi i Stari zakon: oni su izašli iz Mojih usta i u njima nema neistinitosti jer Ja sam Istina. Stoga, oni koji kažu da sam govorio lažno i da je Sveto pismo lažno, nikad neće vidjeti Moje lice; jer im njihova savjest govori da sam Ja istinski Bog, budući da se sve stvari događaju po Mojoj volji i naredbama. Nebo im daje svjetlost, oni sebi sami ne mogu dati nikakvu svjetlost. Zemlja rodi plodovima, zrak čini zemlju plodnom, sve životinje imaju vlastite odredbe, đavli Me se boje i priznaju da sam Ja Bog, a pravedni ljudi trpe nevjerojatne patnje zbog svoje ljubavi prema Meni. Oni vide sve te stvari, a ipak još uvijek ne vide Mene. Oni bi također mogli vidjeti Mene i razumjeti moju pravdu kad bi razmotrili i promislili o tome kako je zemlja progutala bezbožnike i kako je vatra proždrla nepravedne. Također bi Me mogli vidjeti u Mojoj milosti kada je voda potekla iz stijene za pravedne ili kada su se morske vode razdvojile za njih, kada je vatra izbjegla ozlijediti ih ili kada im je nebo poput zemlje davalo hranu. Zato što vide sve ove stvari i još uvijek kažu da sam Ja lažac, oni nikada neće vidjeti Moje lice. Ono što je rekao treći čovjek znači da neki ljudi kažu: 'Mi u potpunosti znamo da je On istinski Bog, ali mi za to ne marimo.' Ti će ljudi patiti i biti mučeni vječno, jer oni preziru Mene, koji sam njihov Bog i Gospodin. Zar nije veliko neobaziranje od njih kad koriste Moje dobre darove pa ipak odbijaju služiti Mi? Jer da su oni zaradili te stvari svojom vlastitom marljivošću, a ne ih u cjelini i potpuno dobili od Mene, njihov prezir bio bi malen. No dat ću svoju milost onima koji počnu okretati Moj teret, što znači onima koji dragovoljno i sa strastvenom žudnjom pokušavaju učiniti mala dobra koja mogu. Ja ću raditi s ljudima koji će podizati Moje terete, to jest s onima koji će napredovati u dobrim djelima dan za danom iz ljubavi prema Meni, i Ja ću biti njihova snaga i prosvijetliti ih tako da će željeti činiti više dobra. No oni koji sjede na mjestu koje se čini kao da ih peče i bode, ali je zapravo najmirnije, oni strpljivo rade dan i noć ne umarajući se, sve više raspirujući vatru u Moju čast i misleći da je to što čine za Mene vrlo maleno. Oni su Moji najdraži prijatelji i ima ih vrlo malo, jer su drugima mnogo slađa pića koja su našli u drugoj riznici.“ O tome kako je nevjesta vidjela sveca koji je razgovarao s Bogom o ženi koju đavao bijaše strašno mučio i koja je od njega bila oslobođena kroz molitve slavne Djevice Marije. 16. poglavlje Nevjesta vidje sveca koji govoraše Bogu, rekavši: „Zašto je duša ove žene tako mučena od đavla kad si ju otkupio svojom krvlju?“ Đavao odmah odgovori i reče: „Zato što je moja s pravom.“ Onda naš Gospodin reče: „Po kojem je pravu ona tvoja?“ Đavao odgovori: „Postoje dva puta; jedan vodi u Kraljevstvo nebesa i drugi u pakao. Kad ona vidje ta dva puta, njezina savjest i razum rekoše joj da bi trebala odabrati moj put. I kako je imala slobodnu volju da odabere put koji je željela, njoj je izgledalo korisnije okrenuti svoju volju prema činjenju grijeha pa je tako počela ići mojim putem. Nakon toga, prevario sam je trima grijesima: poimence, proždrljivošću, ljubavi prema novcu i putenošću. Zato sada obitavam u njezinu trbuhu i njezinoj naravi te ju držim s pet ruku. Prvom rukom držim njezine oči, tako da neće vidjeti duhovne stvari. Drugom rukom držim njezine ruke, tako da neće činiti dobra djela. Trećom rukom držim njezina stopala, tako da neće hodati prema onome što je dobro. Četvrtom rukom držim njezin razum i razumijevanje, tako da se neće stidjeti griješiti. I petom rukom držim njezino srce, tako da se neće vratiti na pravi put kroz kajanje i pokoru. Onda Blažena Djevica Marija reče svojemu dragom Sinu: "Moj voljeni Sine, natjeraj ga da kaže istinu o stvarima koje ga želim pitati." Sin reče: "Ti si Moja Majka, Ti si Kraljica Nebesa i Majka milosti, Ti si utjeha duša u čistilištu onima i radost onih koji grade svoj put u svijetu; Ti si gospodarica anđela i Najsvetija pred Bogom, i Ti ujedno imaš vlast nad đavlom. Stoga zapovjedi đavlu što želiš i on će Ti odgovoriti." Potom Sveta Djevica Marija upita đavla, rekavši: "Reci mi, đavle, koju je namjeru imala ova žena prije nego što je ušla u crkvu?" Đavao joj odgovori: "Imala je namjeru suzdržati se od grijeha." Tada Djevica Marija reče đavlu: „Budući da ju je volja koju je prije imala odvela u pakao, reci mi sada kamo je vodi volja koju trenutačno ima – imenom, njezina volja da se suzdrži od grijeha?“ Đavao protiv volje odgovori: „Ta volja o suzdržavanju od grijeha vodi je prema Nebu.“ Onda Djevica Marija reče: „ Zato što si prihvatio da je tvoje opravdano pravo voditi je daleko s puta Svete crkve zbog njezine prijašnje volje da griješi, onda je sada pravo i opravdano da će ju njezina sadašnja volja voditi natrag u Crkvu i milosrđe Božje. Ali ću te sada, đavle, upitati još jedno pitanje. Reci mi, koju namjeru ona ima u svojem sadašnjem stanju savjesti?“ Đavao odgovori: „Ona u svojem umu ima grižnju savjesti zbog stvari koje je napravila, i veliku žalost, i odlučuje da nikad više neće počiniti takve grijehe, već se želi popraviti najviše što može.“ Potom Djevica Marija upita đavla: „Reci mi, mogu li ta tri grijeha, poimence putenost, proždrljivost i pohlepa, postojati u isto vrijeme kad i tri dobra djela grižnje savjesti, tuge i odluke osobe da se popravi?“ Đavao odgovori: „Ne.“ Sveta Djevica Marija zatim reče: „Stoga, reci mi, koja bi od njih trebala uteći i iščeznuti iz njezina srca, tri vrline ili tri poroka i grijeha; jer ti kažeš da oni ne mogu zauzimati isto srce ili mjesto zajedno.“ Đavao kaže: „Kažem da grijesi moraju otići.“ Onda Djevica Marija odgovori: „Stoga je put prema paklu za nju zatvoren i put prema Kraljevstvu nebeskom otvoren.“ Sada Sveta Djevica Marija dalje upita đavla: „Reci mi, ako je kradljivac čekao izvan nevjestine kuće i želio ju opljačkati i ugrabiti, što bi ženik trebao učiniti?“ Đavao odgovori: „Ako je ženik dobra i plemenita duha, on bi je trebao braniti i ugroziti svoj život radi njezina života.“ Onda Djevica Marija reče: „Ti si opaki razbojnik, a duša je nevjesta Mojega Sina, jer ju je On otkupio svojom vlastitom krvlju. Ti si je napao i uhvatio silom. Ali kako je Moj Sin ženik duše i Gospodin nad tobom, onda je za tebe pravo pobjeći pred njim.“ OBJAŠNJENJE Ta je žena bila bludnica. Ona se htjela vratiti svijetu jer ju je đavao mučio danju i noću tako jako da joj je vidljivo pritiskao oči te ju, naočigled mnogih, izvlačio iz kreveta. Sveta Brigita tada je rekla otvoreno, u nazočnosti i na uši mnogih vjerodostojnih ljudi: „Makni se, đavle, jer si dovoljno mučio i opsjedao ovo Božje stvorenje!“ Nakon što je to rekla, žena je ležala pola sata kao mrtva s očima prema zemlji, a potom ustala i rekla: „Uistinu, vidjeh đavla kako odlazi kroz prozor u jednom od najstrašnijih oblika, i čuh neki glas koji mi govori: 'Ti si uistinu oslobođena od đavla, ženo!'“ Od tog trenutka na dalje ta je žena bila slobodna od nemira i patnje te više nije bila mučena nečistim mislima i umrla je dobrom smrću. Riječi Gospodina našega Isusa Krista Njegovoj nevjesti u kojima uspoređuje grešnika s trima stvarima: poimence, s orlom, lovcem na divlje ptice i ratnikom. 17. poglavlje „Ja sam Isus Krist koji govori s tobom. Ja sam bio u utrobi Djevice kao istinski Bog i istinski čovjek, ali sam, ništa manje, bio s Ocem te upravljao i vladao svim stvarima iako sam bio u Djevici. Moj najkukavniji neprijatelj je poput tri stvari: prvo, on je kao orao koji leti zrakom dok ostale ptice lete ispod njega. Drugo, on je poput lovca na ptice koji nježno puše i svira sviralom namazanom ljepilom, čineći ptice očaranima njegovim pjesmama pa lete prema svirali i bivaju uhvaćene ljepilom. Treće, on je poput ratnika koji je prvi u svakoj bitci. On je poput orla, jer zbog svojega ponosa ne može podnijeti nikoga iznad sebe te ozljeđuje svakoga koga može dohvatiti svojim kandžama zlobe. Stoga ću odsjeći krila njegova nasilja i ponosa. Uklonit ću njegovu zlobu sa zemlje i predati ga u neugasivo kipući kotao, koji je patnja pakla, gdje će biti beskrajno mučen ako se ne popravi. On je također poput lovca na ptice jer privlači svakoga k sebi slatkim riječima i obećanjima, tako da svatko tko dođe k njemu bude uhvaćen prokletstvom i pogibijom te ne može pobjeći od toga. Stoga će ptice pakla uništiti njegove oči tako da nikad neće vidjeti Moju slavu, već samo vječnu tamu pakla. One će mu odsjeći uši tako da neće čuti riječi iz Mojih usta. Ispunit će ga s boli i gorčinom od pete do glave tako da će trpjeti mučenja jednako brojna kao i ljudi koje je odveo u prokletstvo. On je također poput ratnika koji je prvi u svemu zlom, nespreman da ikome oslobodi put, već odlučan da svakoga zgazi. Zato će on biti prvi u svakoj muci; njegova patnja stalno će se ponavljati i njegove jadikovke neće imati kraja. Ipak, moja milost spremna je za njega dokle god je njegova duša s njegovim tijelom.“ OBJAŠNJENJE Taj je čovjek bio vrlo moćan kralj koji je uvelike mrzio crkvu i svećenstvo te imao mnogo uvredljivih riječi za njih. Prethodno je otkrivenje o njemu, kao i sljedeće. Sin Božji reče: „O, svjetovni viteže, pitaj mudre što se dogodilo ponosnom Hamanu koji je prezirao Moje ljude. Nije li umro sramotno i beščasno? Tako se i ovaj čovjek ruga Meni i Mojim prijateljima. Kao što ljudi Izraela nisu oplakivali Hamanovu smrt, tako ni Moji prijatelji neće oplakivati njegovu smrt, nego će umrijeti najgorčom smrću ako se ne popravi.“ To mu se i dogodilo. Kristove riječi Njegovoj nevjesti o tome kako u kući Božjoj treba biti poniznosti, kako takva kuća označava čistoću života, kako kuće i darovi trebaju biti davani samo iz pravedno stečenih dobara te kako vraćati pogrešno stečena dobra. 18. poglavlje „U Mojoj kući treba biti sva poniznost, koja je sada potpuno odbačena. Između muškaraca i žena morao bi biti čvrsti zid, jer iako Ja mogu braniti svakoga i držati ih bez zida, ipak zbog opreza i zbog đavlove lukavosti želim da zid dijeli te dvije kuće za stanovanje. Treba biti čvrst i ne vrlo visok, već umjereno. Prozori trebaju biti vrlo jednostavni i čisti, a krov umjereno visok, tako da se ne može vidjeti ništa što ne pripada poniznosti. Jer oni koji sada grade kuće, za Mene su poput zidara koji, kada vlasnik ili gospodar kuće uđe u nju, zgrabe ga za kosu i gaze pod svojim nogama; oni podižu prašinu i gaze zlato pod nogama. To je ono što sada mnogi Meni čine. Oni sakupljaju nečist, to jest grade prolazne i svjetovne stvari prema nebu, ali ne mogu mariti manje za duše koje su dragocjenije nego sve zlato. Ako želim doći k njima kroz svoje molitve ili dobre misli, oni Me zgrabe za kosu i gaze pod svojim nogama, odnosno vrijeđaju Me i smatraju Moja djela i Moje riječi vrijednima prezira poput nečisti. Sebe smatraju mnogo mudrijima. No ako žele izgraditi stvari za Mene i u Moju čast, prvo bi trebali izgraditi duše za Kraljevstvo nebesko. Onaj tko želi graditi Moju kuću treba, s najvećom preciznošću, voditi brigu da se niti jedan novčić ne da za tu kuću ako nije ispravno i pravedno zarađen. Doista postoje mnogi koji posve dobro znaju da su pogrešno pribavili dobra pa im ipak nije žao zbog toga, niti imaju volje za naknadu ili vraćanje ljudima koje su prevarili ili opljačkali, iako bi ih mogli vratiti i tako nadoknaditi nepravdu kad bi htjeli. No kako oni znaju i misle u sebi da ne mogu zadržati te stvari zauvijek, tako daju dio svojih pogrešno pribavljenih dobara za crkve i samostane kao da Me žele umiriti svojim poklonom. No ostala dobra koja su pravilno zarađena, oni zadržavaju za svoje potomke. To Me uistinu ne veseli. Onaj tko Mi želi ugoditi svojim darovima, trebao bi prvo imati volju postati bolji i popraviti se, a potom činiti dobra djela koja može. Također bi morao plakati i žaliti zbog svih zlih stvari i djela koja je počinio te potom nadoknaditi ako može; ako ne može, mora imati volju za nadoknađivanjem svih prijetvorno zarađenih dobara. On stoga treba posvetiti veliku pažnju tome da više nikad ne počini takve stvari. No ako nije moguće naći svakoga kome treba vratiti nezakonito zarađena dobra, onda bi ih on mogao dati Meni, jer Ja mogu isplatiti svakome ono što je njegovo. Ako on to ne može vratiti, ali ima namjeru poniziti se i popraviti preda Mnom sa slomljenim srcem, tada sam dovoljno bogat da bih mogao to nadoknaditi svima koji su bili prevareni, bilo u ovom svijetu, bilo u sljedećem koji tek dolazi. Želim ti objasniti značenje ove kuće koju želim sagraditi. To je kuća života u čistoći i Ja, koji sam stvorio sve stvari i kroz kojega su sve stvari stvorene i postoje, Ja sam njezin temelj. Postoje četiri zida ove kuće. Prvi je Moja pravednost, po kojoj ću suditi onima koji djeluju neprijateljski prema toj kući. Drugi je zid mudrost kojom ću prosvijetliti graditelje Moje kuće svojim znanjem i razumijevanjem. Treći je zid Moja snaga, kojom ću ih ojačati protiv đavlovih iskušenja. Četvrti je zid Moja milost, koju prima svatko tko moli za nju. U tom su zidu vrata milosti kroz koja će svatko tko moli za kuću, biti prihvaćen u nju. Krov ove kuće ljubav je kojom Ja prekrivam grijehe onih koji Me vole, tako da im neće biti suđeno za njihove grijehe. Prozor na krovu, s pomoću kojeg ulazi sunce, jest promišljanje i razmatranje Moje milosti, te kroz toplinu Mojega Božanstva ulazi i dolazi do graditelja kuće. No to da zid mora biti čvrst i širok znači da nitko nije sposoban potkopati Moje riječi ili ih zbaciti. To da zid mora biti umjerene visine znači da se Moja mudrost dijelom može shvatiti i uvidjeti, no nikad potpuno. Jednostavni, no čisti prozori znače da su Moje riječi jednostavne, no ipak kroz njih svjetlost božanskog znanja pada na svijet. Umjereno visok krov znači da će Moje riječi biti objavljene, ali na razumljiv način tako da se mogu lako shvatiti i razumjeti.“ Riječi našeg Boga i Stvoritelja Njegovoj nevjesti o veličanstvenosti Njegove snage, mudrosti i kreposti te o tome kako oni, koje se sad naziva moćnima i mudrima, najviše griješe protiv Njega. 19. poglavlje „Ja sam Stvoritelj nebesa i zemlje. Imam tri osobine: Ja sam najmoćniji, najmudriji i najkreposniji. Ja sam, naime, toliko moćan da Me svi anđeli na Nebu slave, demoni u paklu ne usude se podignuti pogled prema Meni, a svi elementi pokoravaju se Mojim zapovijedima. Ja sam također toliko mudar da nitko ne može mjeriti dubinu Moje mudrosti niti ju razumjeti, i imam tako velik uvid da znam sve što je bilo i sve što će biti. Ja sam uz to toliko razuman da niti jedan mali crv, ili bilo koja druga životinja, koliko god ružno mogla izgledati, nije stvorena bez razloga. Također sam toliko krepostan da sve dobro teče iz Mene kao iz dobrog izvora, i sva slatkoća proizlazi iz Mene kao iz dobrog vina. Zato nitko ne može biti tako moćan, mudar niti krepostan bez Mene. I zato moćni ljudi svijeta vrlo mnogo griješe protiv Mene, jer Ja sam im dao snagu i moć kako bi me mogli hvaliti i slaviti: no oni su čašću nagradili sebe, kao da je imaju od sebe. Ti jadni nesretnici ne shvaćaju svoju vlastitu bespomoćnost: jer da sam Ja na njih poslao i najmanju bolest, oni bi smjesta klonuli i sve bi im postalo bezvrijedno. Pa kako bi se onda oni mogli suprotstaviti Mojoj snazi i moći ili vječnim mukama? No čak i više oni, za koje se sada govori da su mudriji od ostalih, griješe protiv Mene. Jer ja sam im dao umne snage, razumijevanja i mudrosti kako bi me mogli voljeti, no oni ne žele razumjeti ništa drugo osim onog što je za njihovo privremeno dobro i pohlepu. Oni imaju oči na stražnjoj strani svojih glava i gledaju samo na svoje vlastite požude i zadovoljstva te su tako slijepi u služenju Meni da ne zahvaljuju Meni, koji sam im sve dao. Jer nitko, ni dobar ni loš, ne bi mogao razumjeti išta bez Mene, iako Ja dopuštam opakima da svoju volju usmjere svojim žudnjama. Štoviše, nitko ne može biti krepostan bez Mene. Zato sada mogu upotrijebiti riječi izreke koju svatko obično navodi: 'Strpljivog čovjeka svatko prezire.' Zbog toga Me čovječanstvo sada vidi kao sasvim ludog zbog Moje strpljivosti, i zato Me sada svatko prezire. Ali jao njima kada Moje vrijeme strpljenja prođe i kada budu upoznali Moj sud! Oni će tada preda Mnom biti poput blata koje pada u najdublje dubine i ne zaustavlja se dok ne dođe do najnižeg dijela pakla.“ Ugodan razgovor između Djevice Majke i Sina te s nevjestom, i o tome kako bi se nevjesta trebala pripremiti za vjenčanje. 20. poglavlje Majka Božja, Djevica Marija, pojavi se govoreći svojemu Sinu: „O, Moj Sine, ti si Kralj slave. Ti si gospodar iznad svih gospodara. Ti si stvorio nebo i zemlju i sve stvari u njima. Stoga, neka se svaka Tvoja želja ispuni, neka bude sva Tvoja volja!“ Sin odgovori: „Jedna drevna izreka kaže da ono što netko mlad nauči u svojoj mladosti, čuva za svoju starost. Tako si i Ti, Moja draga Majko, od svoje mladosti naučila slijediti Moju volju i predati svu svoju volju radi Mene. Zato si napravila dobro kad si rekla: 'Neka mi bude po volji Tvojoj.' Ti si poput dragocjenog zlata koje je stavljeno na tvrdi nakovanj i kovano, jer Ti si bila kovana svakom vrstom nevolje, a kroz Moju patnju ti si podnijela više boli nego itko ikad prije. Jer kad je Moje srce prepuklo od nasilne boli i gorčine na križu, i Tvoje srce bilo je ranjeno kao najoštrijim čelikom, a Ti bi dopustila i da bude rasječeno na komade da je takva bila Moja volja. Ali čak i da si bila u mogućnosti zaustaviti Moju patnju i zahtijevati Moj život, ipak nisi to željela ako to nije bila Moja volja. Zato si dobro napravila kad si rekla: 'Neka bude volja Tvoja.'“ Nakon toga Djevica Marija reče nevjesti Božjoj: „Nevjesto Mojega Sina, ljubi Mojega Sina jer On voli tebe, i časti Njegove svece koji stoje u Njegovoj nazočnosti, jer oni su poput bezbrojnih zvijezda čija se svjetlina i blistavost ne mogu usporediti ni sa kojim svjetovnim svjetlom. Kao što svjetlost svijeta odudara od tame, još i više svjetlo svetaca odudara od svjetla ovog svijeta. Uistinu, kažem ti da, kad bi se sveci mogli vidjeti u njihovoj blistavosti kakvi zaista jesu, nijedno ljudsko oko ne bi moglo počivati na njima ne izgubivši vid i život.“ Nakon toga Sin Božji govoraše svojoj nevjesti i reče: „Moja nevjesto, trebala bi imati četiri osobine: prvo, trebala bi biti spremna za vjenčanje s Mojim Božanstvom u kojem se ne može naći tjelesnih požuda, već samo najslađa duhovna žudnja, ona koja je dolična Bogu da je ima s kreposnom dušom. Ljubav prema tvojoj djeci, tvojim prijateljima ili tvojim privremenim posjedom ne bi te smjela odvlačiti od Moje ljubavi. Neka se ne dogodi tebi ono što se dogodilo onim lakomislenim djevicama koje nisu bile spremne kad ih je gospodar htio pozvati na vjenčanje pa zato više nisu bile pozvane. Drugo, trebaš vjerovati Mojim riječima, jer Ja sam Istina i iz Mojih usta nije nikad izašlo ništa osim istine te nitko u Mojim riječima ne može naći ništa osim istine. Katkad ono što kažem ima neko duhovno značenje, a katkad mislim izričito ono što riječi kažu pa Moje riječi moraju biti shvaćene takve kakve jesu, bez ikakva tumačenja. Stoga Me nitko ne može s pravom optužiti za laganje. Treće, trebaš biti pokorna kako bi napravila pravednu pokoru i popravila se u svim dijelovima tijela kojima si griješila; jer iako sam milosrdan, neću se suzdržati od pravde. Stoga se pokori s poniznošću i zadovoljstvom onima prema kojima si obvezna pokoravati se, tako da ne činiš čak ni stvari koje izgledaju korisne i razumne za tebe ako su protivne pokornosti. Jer bolje je predati svoju volju radi pokornosti, čak i kad je dobra, te slijediti volju svoga nadređenog sve dotle dok to ne ide protiv spasenja duša ili je na bilo koji drugi način nerazumno. Četvrto, trebaš biti ponizna, jer ti si združena u duhovnom braku. Stoga budi ponizna i skromna pri dolasku tvojega ženika. Tvoja sluškinja treba biti trezvena i suzdržana, što znači da se tvoje tijelo mora suzdržavati od svih prekomjernih stvari i biti dobro disciplinirano. Jer ti ćeš postati plodna duhovnim potomstvom za korist i dobro mnogih, baš kao što se izdanak kalemi na suhu stabljiku i učini da stabljika procvjeta; tako ćeš ti kroz Moju milost nositi plodove i cvjetati. Moja će te milost veseliti i opijati, i cijelo će se mnoštvo u Raju radovati zbog slatkog vina koje ću ti Ja dati. Ne smije ti nedostajati povjerenja u moju dobrotu. Uvjeravam te da ćeš se ti, baš kao što su se Zaharija i Elizabeta radovali u svojim dušama neizrecivom radošću zbog obećanja o budućem djetetu, radovati zbog Moje milosti koju ti želim dati, a usto će se i drugi radovati kroz tebe. S njima dvojima, Zaharijom i Elizabetom, razgovarao je anđeo; ali Ja, Bog i Stvoritelj anđela, želim govoriti tebi. Njih dvoje, Zaharija i Elizabeta, rodili su Mojega najdražeg prijatelja Ivana, no želim da Mi se mnogo sinova rodi kroz tebe, ne od tijela, već od duha. Uistinu, kažem ti, Ivan je bio poput trske ili cvijeta punog slatkoće i meda, jer nikad nije ništa nečisto ili prekomjerno ušlo u njegova usta i nikad nije primio životne potrepštine više od onoga koliko je trebao. Ni sjeme nikad nije izašlo iz njegova tijela i zato ga se s pravom može zvati anđelom i djevcem, zbog božanskoga života koji je živio.“ Riječi ženika Njegovoj nevjesti u kojima je najizvrsnija prispodoba o čarobnjaku, kojom je đavao domišljato označen i opisan. 21. poglavlje Ženik Kraljevstva nebeskog, Isus, govoraše svojoj nevjesti u prispodobi prikazavši primjer žabe i reče: 'Bijaše jednom vračar koji je imao najsjajnije zlato. Običan i ugodan čovjek dođe k njemu i poželi kupiti to zlato od njega. Vračar reče tom čovjeku: 'Nećeš dobiti to zlato osim ako mi ne daš bolje zlato i u većoj količini.' Čovjek reče: 'Imam toliku veliku želju za tvojim zlatom da ću ti radije dati što želiš nego da ga izgubim.' Onda dade vračaru bolje zlato i u većoj količini te primi sjajno zlato od njega i stavi ga u sanduk, misleći kako će sebi od njega napraviti prsten za svoj prst. Nakon kratkog vremena vračar priđe tom običnom čovjeku i reče: 'Zlato koje si kupio od mene i stavio u svoju kutiju nije zlato, kako si mislio, nego najružnija žaba. Ona je bila čuvana u mojoj škrinji i hranjena mojom hranom. A kako bi ti to provjerio i znao da je to istina, možeš otvoriti sanduk i vidjet ćeš kako će žaba skočiti u moju škrinju gdje se čuvala.' Kad je čovjek htio otvoriti sanduk i provjeriti je li to bila istina, u sanduku se pojavi žaba. Poklopac sanduka bijaše visio na četiri šarke koje su bile pred to da se uskoro slome i otpadnu. Čim je poklopac sanduka bio otvoren, žaba spazi vračara i skoči u njegov sanduk. Kad sluge i prijatelji tog običnog čovjeka to bijahu vidjeli, rekoše mu: 'Gospodaru, najfinije zlato u toj je žabi, a ako ga želiš, lako možeš doći do njega.' Čovjek im reče: 'Kako ga mogu dobiti?' Oni mu odgovoriše: 'Da netko uzme oštro i usijano koplje te ga ubode u šuplji dio u žabinim leđima, brzo bi izvadio zlato van. No ako on ne može naći nikakvu šupljinu u žabi, onda bi trebao, s najvećom snagom i naprezanjem, zariti svoje koplje u nju pa ćeš tako dobiti natrag zlato koje si kupio.' Tko je taj vračar ako ne đavao, potičući i savjetujući čovječanstvo na tjelesne požude i počasti, što nije ništa drugo nego ispraznost i uništenje? On obećava da je lažno istinito i čini da istinito izgleda kao da je lažno. On posjeduje to najdragocjenije zlato, što je zapravo duša, koju sam Ja, kroz Moju božansku moć, stvorio dragocjenijom od svih zvijezda i planeta. Ja sam je stvorio besmrtnom i neprolaznom i Meni dražom od ičega te sam za nju pripremio mjesto vječnog počinka sa Mnom. Otkupio sam je od nasilja đavla boljim i vrjednijim zlatom kad sam dao svoje vlastito tijelo za nju, čisto od bilo kakvog grijeha, te trpio tako gorku muku da niti jedan od Mojih udova nije bio bez boli. Smjestio sam otkupljenu dušu u tijelo kao u sanduk do vremena kad ću je dovesti u nazočnost svoje božanske časti i slave u Kraljevstvo nebesko. Ali sada otkupljena duša čovjeka postade poput najružnije i bestidne žabe, skačući u svojoj bahatosti i živeći u nečisti kroz svoju putenost. Ona je od Mene uzela Moje zlato, to jest svu Moju pravdu. Zato Mi đavao može s pravom reći: 'Zlato koje si kupio nije zlato nego žaba, hranjena u škrinji moje požude. Stoga odvoji tijelo od duše i vidjet ćeš da će skočiti ravno u škrinju moje požude u kojoj se hranila.' Moj odgovor je ovo: 'Budući da je žabu odvratno gledati, užasno slušati, da je na dodir otrovna te da Mi ne donosi nikakvo dobro, niti zadovoljstvo ili utjehu, već to čini samo tebi, u čijoj je škrinji uzgajana, možeš ju imati jer je po pravu tvoja. I kada se vrata otvore, to jest kad se duša odvoji od tijela, ona će letjeti ravno k tebi da bi ostala s tobom za svu vječnost.' Takva je duša čovjeka o kojoj ti govorim. Ona je zaista poput najbezvrjednije žabe, pune nečistoće i požude, uzgajane u đavlovoj škrinji. Njenom sanduku, to jest njegovu tijelu Ja se približavam kako mu dolazi smrt. Sanduk visi na četiri šarke koje će uskoro otpasti, jer njegovo se tijelo podupire četirima stvarima: poimence, snagom, ljepotom, mudrošću i vidom, koji su svi sada počeli slabjeti i iščezavati za njega. Kad se njegova duša počne odvajati od njegova tijela, ona smjesta leti k đavlu na čijem je mlijeku uzgojena, to jest na njegovoj požudi, jer je zaboravila Moju ljubav iz koje sam preuzeo na sebe patnju i bol koju je ona zaslužila. Ona ne uzvraća ljubavlju na Moju ljubav i uskraćuje Mi Moje vlasništvo na koje imam pravo, jer bi Me trebala voljeti više nego ikoga zato što sam je otkupio. No ona nalazi veće zadovoljstvo u đavlu. Glas njezine molitve je poput glasa žabe, a njezina pojava odbojna je i odvratna u Mojim očima. Njezine uši neće nikad čuti Moju radost, a njezina otrovana osjetila nikad neće osjetiti Moje Božanstvo. No Ja sam još uvijek milosrdan i ako bi itko dotakao svoju dušu, čak iako je nečista, te ju ispitao kako bi vidio ima li u njoj imalo grižnje savjesti ili dobre volje, i zabio oštro i goruće koplje u svoj um, što znači strah od Mojega teškog suda, onda bi još uvijek mogao naći Moju milost ako bi Me samo htio slušati. A ako u njemu i nema grizodušja i ljubavi, još uvijek ima nade ako ga netko probode oštrim i gorkim popravljanjem i strogim prekoravanjem. Jer dok god duša živi s tijelom, Moja je milost otvorena i spremna za svakoga. Stoga razmotri kako sam Ja umro zbog svoje ljubavi, a ipak Mi nitko ne uzvraća ljubavlju, nego Mi čak i oduzimaju ono što po pravu pripada Meni; jer bilo bi uistinu pravedno da ljudi popravljaju svoje živote razmjerno boli i patnji za njihovo otkupljenje. No sada oni žele živjeti još gore, razmjerno gorkoj boli i smrti koje sam trpio kad sam ih otkupljivao; i što im više pokazujem mrskost i ružnoću grijeha, oni još drskije žele griješiti. Gledaj zato i razmatraj kako se Ja ne razljutim bez razloga, jer oni su promijenili Moju milost u gnjev. Ja sam ih otkupio od grijeha, a oni se još više predaju grijehu. Ali ti, moja nevjesto, daj Mi ono što si Mi obvezana dati, odnosno čuvaj svoju dušu čistom za Mene, jer Ja sam umro za tebe kako bi je mogla očuvati čistom za Mene.“ Najljepše pitanje Majke za nevjestu, ponizni odgovor nevjestin Majci i Majčin koristan odgovor nevjesti, te o poboljšavanju dobrih ljudi među zlima. 22. poglavlje Majka Božja govoraše nevjesti svoga Sina, rekavši: „Ti si nevjesta Mojega Sina. Reci Mi što ti je na umu i za što moliš.“ Nevjesta odgovori: „Moja Gospo, ti to vrlo dobro znaš, jer znaš sve stvari.“ Onda Sveta Djevica reče: „Iako ja znam sve stvari, voljela bih čuti kako Mi govoriš dok oni koji stoje ovdje nazočni slušaju.“ Nevjesta kaže: „Moja Gospo, bojim se dviju stvari: Prvo, zbog svojih grijeha, zbog kojih ne plačem niti se popravljam koliko bih htjela. Drugo, žalosna sam jer su neprijatelji Tvojega Sina tako brojni.“ Onda Djevica Marija odgovori: „Za ovo prvo dajem ti tri lijeka: Prvo, promisli o tome kako sve stvari koje imaju duh, kao što su žabe i druge životinje, katkad imaju nevolje, a ipak njihovi duhovi ne žive vječno već umiru s tijekom. No tvoja duša i svaka ljudska duša živi zauvijek. Drugo, misli o milosti Božjoj, jer nema čovjeka koji je toliko grešan da njegov grijeh nije odmah oprošten ako samo moli za Božji oprost s namjerom da se popravi i s istinskim kajanjem za svoje prijašnje grijehe. Treće, misli i predočavaj si kako je velika slava duše kada živi zauvijek s Bogom i u Bogu. I za ovo drugo, naime, to kako su Božji neprijatelji tako brojni, dajem ti tri lijeka: Prvo, razmotri kako je tvoj Bog i tvoj i njihov Stvoritelj i sudac nad njima, te da Mu oni nikada neće ponovno suditi, iako On sada strpljivo i privremeno podnosi njihovu zlobu. Drugo, razmotri kako su oni sinovi prokletstva i kako će za njih biti teško i nepodnošljivo gorjeti u paklu za cijelu vječnost. Oni su poput najopakijih sluga koji će izgubiti nasljedstvo Kraljevstva nebeskog, dok će sinovi uživati nasljedstvo. No sada ćeš možda reći: 'Ne bi li im tko trebao propovijedati?' Da, svakako bi im se trebalo propovijedati! Razmisli kako se često dobri ljudi nađu među zlima, a kako se sinovi zla katkad okrenu od dobra, baš kao rastrošni sin koji je zatražio svoj dio nasljedstva od svojega oca i otišao u udaljeno kraljevstvo te živio zlim životom. No katkad ih kroz propovijedanje obuzme grižnja savjesti i vraćaju se Ocu, a Njemu su još više dobrodošli, kao da nikad nisu griješili. Stoga bi se posebice njima trebalo propovijedati, jer iako propovjednik vidi skoro samo zle ljude, on ipak u sebi misli: 'Možda su među njima neki koji će postati sinovi Mojega Gospodina; zato ću propovijedati njima.' Ova vrsta propovjednika primit će najveću nagradu. Treće, razmotri kako je pokvarenima življenje dopušteno kao jedna proba za dobro, tako da, ako su ožalošćeni zbog ponašanja pokvarenih, mogu biti nagrađeni plodom strpljivosti, kako ćeš to bolje razumjeti kroz sljedeću prispodobu. Ruža slatko miriši, lijepa je za gledanje, meka na dodir, a ipak raste samo među trnjem koje je oštro na dodir, strašno za gledanje te nema ugodan miris. Slično tome, dobri i pravedni ljudi, iako su blagi u svojoj strpljivosti, divni u svojim vrlinama te slatko mirišu svojim dobrim primjerom, ipak ne mogu biti usavršeni ili iskušani osim među zlima. Ponekad trn štiti ružu da ne bi bila ubrana prije nego što procvjeta; slično tome, zli daju dobrima prigodu i razlog da ne posrnu u grijeh, a katkad su dobri ograničeni njihovom zlobom tako da ne padnu u neskromno veselje ili požudu ili bilo koji drugi grijeh. Vino nikada neće postati dobro ako nije spremljeno kako bi se talog slegnuo, niti će dobri i pravedni zadržati i napredovati u vrlinama ako nisu iskušani napastima i progonima od strane nepravednih. Zato drage volje podnosi neprijatelje Mojeg Sina i upamti da je On njihov sudac te ih da On, ako pravda traži da ih se sve uništi, može sve istrijebiti u trenutku. Zato ih podnosi dok god ih On podnosi.“ Riječi Krista Njegovoj nevjesti o prijetvornom čovjeku, koji se zove neprijatelj Boga, te o njegovu licemjerju i svim njegovim osobinama. 23. poglavlje „Taj se čovjek ljudima pokazuje kao dobro odjeven, snažan i privlačan čovjek, koji je hrabar u bitci svojega Gospodina, no kad se s njegove glave skine kaciga, on je ružan i odvratan za gledanje te neupotrebljiv za rad. Njegov mozak izgleda ogoljen. Njegove uši su mu na čelu i oči u njegovu vratu. Njegov je nos rascijepljen, a oba obraza upala kao u mrtvog čovjeka. Na desnoj strani njegova brada i pola njegovih usana otpali su, tako da na desnoj strani nije ostalo ničeg osim grla koje izgleda potpuno nepokriveno. Njegova su prsa puna gmižućih crva, a ruke poput dviju zmija. Najotrovniji škorpion živi u njegovu srcu. Njegova su leđa poput nagorjelog ugljena. Njegova je utroba smrdljiva i trula poput gnojem prepunog nečistog mesa. Njegova su stopala mrtva i beskorisna za hodanje. Reći ću ti što ovo sve označava. Izvana on izgleda ljudima kao da se odlikuje dobrim navikama, mudrošću i hrabrošću u služenju i slavljenju Mene, no on nipošto nije takav. Jer ako se kaciga makne s njegove glave, odnosno kad bi se ljudima pokazalo kakav je zaista duhovno u svojoj duši, on bi bio ružniji od svih ljudi. Njegov je mozak ogoljen jer njegovi glupi običaji i nepristojnosti jasno pokazuju dobrim ljudima da on nije vrijedan takvih počasti. Jer da mu se Moja mudrost svidjela, on bi shvaćao koliko je njegova čast veća nego čast drugih, te bi se pomoću toga odjenuo u najstrože ponašanje i božanske vrline u usporedbi s drugima. Uši su mu na čelu jer, umjesto da ima poniznosti, zbog svojeg velikog dostojanstva, u tome što je svjetlosti za druge kako bi ih učio dobre stvari, on samo želi slušati o svojoj vlastitoj uzvišenosti i slavi, time postajući toliko ponosan da samo želi da ga svi zovu velikim i dobrim. On ima oči u svojem vratu jer su sve njegove misli okrenute prema sadašnjem umjesto prema vječnom. On misli o tome kako da ugodi ljudima i o zahtjevima tjelesnih potreba, ali ne kako može obradovati Mene i koristiti dušama. Njegov je nos rascijepljen jer je izgubio sve razumno rasuđivanje kako bi mogao vidjeti i razlikovati grijeh i krepost, svjetovnu i vječnu čast, svjetovna i vječna bogatstva, kratka zadovoljstva svijeta i vječna zadovoljstva. Njegovi su obrazi upali, što znači da je sve štovanje koje bi morao imati prema Meni, s ljepotom kreposti kojom bi Mene mogao obradovati, potpuno mrtvo za služenje Meni: jer on se srami griješiti pred ljudima, ali ne preda Mnom. Jedan je dio njegove jagodične kosti i usana otpao, tako da ništa nije ostalo osim njegova grla, jer je imitiranje Mojega djelovanja i propovijedanje Mojih riječi, dodano božanskoj i vatrenoj molitvi, potpuno otpalo od njega, tako da ništa nije ostalo osim njegova proždrljivog grla. Ali imitirati pokvarene i biti umiješan u svjetovne poslove njemu sveukupno izgleda zdravo i lijepo. Njegova prsa puna su crva, jer u njegovim prsima, gdje bi trebalo biti prisjećanje na Moju patnju te misli i razmatranja Mojih djela i zapovijedi, postoji samo briga za stvarima svijeta sa željom i pohlepom svijeta, koje su poput crva koji proždiru njegovu savjest, tako da on ne misli o duhovnim ili božanskim stvarima. U njegovu srcu, gdje bih Ja volio obitavati i gdje bi trebala biti Moja ljubav, sada sjedi najgori škorpion s oštrim repom te primamljivim licem i jezikom; jer ugodne i razborite riječi izlaze iz njegovih usta, ali njegovo srce puno je nepravde i prijevare, zato što ne brine ako Crkva koju on nadgleda bude uništena dok god on može ostvarivati svoju volju. Njegove su ruke poput dviju zmija, jer u svojoj zlobi on pruža svoje ruke prema prostodušnima i zove ih k sebi s jednostavnošću, ali čim dobije prikladnu prigodu, on uzrokuje njihov kukavni pad. Poput zmije on se smota u prsten, jer skriva svoju zlobu i nepravednost tako da jedva itko može shvatiti njegove izdajničke planove. U Mojim očima on je poput najopakije zmije, jer kao što je zmija gnjusnija nego ijedna druga životinja, tako je i on ružniji u Mojim očima nego ijedan drugi čovjek, jer on ne računa na Moju pravdu i smatra da sam poput čovjeka koji ne želi pravedno suditi. Njegova su leđa poput ugljena, a trebala bi biti poput slonovače, jer bi njegova djela trebala biti moćnija i čišća od drugih kako bi mogao bolje nositi slabe kroz svoju strpljivost i svoj primjer dobrog života. No on je sada poput ugljena jer je previše nestrpljiv da bi mogao podnijeti jednu riječ u Moju čast osim ako od toga nema koristi. Pa ipak on svijetu izgleda moćno. Stoga, kad on misli da stoji, past će jer je za Mene i Moje svece odvratan i beživotan poput ugljena. Njegova utroba zaudara jer Meni njegove misli i žudnje zaudaraju poput trulog mesa zadahom koji nitko ne može podnijeti. Niti jedan od Mojih svetaca ne podnosi ga, nego svi okreću lice od njega i traže sud za njega. Njegova su stopala mrtva. Njegova su dva stopala dva naloga za njega preda Mnom, a to je njegova volja da se popravi zbog grijeha koje je počinio i njegova volja da čini dobra djela. No ta su stopala potpuno mrtva u njemu jer je srž ljubavi u njemu potrošena i ništa nije ostalo u njemu osim otvrdnulih kostiju. I on tako stoji preda Mnom. Ipak, dok god je duša s tijelom, on može pronaći Moju milost.“ OBJAŠNJENJE Sveti Lovro pojavio se i rekao: „Kad sam ja bio na svijetu, imao sam tri stvari: svoju čistoću, milost za svoga susjeda i Božju ljubav. Stoga sam vatreno propovijedao riječ Božju, mudro raspodjeljivao dobra Crkve i s radošću trpio pokoru, vatru i smrt. Ali ovaj biskup podnosi i pravi se da ne primjećuje neumjerenost svećenstva te darežljivo raspodjeljuje dobra Crkve bogatima i pokazuje ljubav samo prema sebi i svojim vlastitim prijateljima. Zato mu ja proglašavam da se najlakši oblak upravo uzdigao prema nebesima, ali crni ga je dim prekrio tako da ga mnogi ne mogu vidjeti. Taj je oblak molitva Majke Božje za Svetu Crkvu. Plamen pohlepe, bezbožnosti i nepravednosti tako ga je pomračio da milost Majke Božje ne može lako ulaziti u srca nesretnih. Stoga neka se biskup brzo obrati u božansku ljubav ispravivši sebe i sebi podređene, koreći ih svojim dobrim primjerom i riječju te ih vodeći u bolji život. Ako ne bude tako, on će osjetiti ruku suca, koja je njegova osveta i pravda, a njegova će crkva biti očišćena vatrom i mačem te pogođena pljačkom i jadom, tako da će trebati mnogo vremena dok je netko ne utješi.“ Riječi Boga Oca pred vojskom Kraljevstva nebeskog te odgovor Sina i Majke Ocu na pitanje o milosti za kćer, to jest za Crkvu. 24. poglavlje Bog Otac govoraše dok je cijela vojska nebeska slušala, i reče: „Pred svima vama žalim se što je Moja kći predana čovjeku koji ju muči vrlo mnogo i bez mjere, lomeći njezina stopala u kladama tako teško da je sva moždina izašla iz njezinih stopala. “Sin mu odgovori: „Oče, ona je ta koju sam otkupio svojom krvlju i uzeo je sebi za ženu, ali sada je tako okrutno zlostavljana.“ Onda govoraše Majka Božja i reče: „Ti si moj Bog i moj Gospodin, i u Mojemu tijelu nalazili su se udovi Tvojega blagoslovljenog Sina, koji je Tvoj istinski Sin i Moj istinski Sin. Na zemlji Tebi ništa nisam odbila. Imaj milosti prema svojoj kćeri zbog Mojih molitvi.“ Nakon toga govorahu anđeli, rekavši: „Ti si naš Gospodin i Stvoritelj; u Tebi mi posjedujemo svaku dobru stvar i ne trebamo ništa doli Tebe. Mi smo se svi radovali kada si objelodanio svoju nevjestu, ali sada smo s pravom žalosni jer je ona predana u ruke najgorem čovjeku koji ju vrijeđa svim vrstama izrugivanja i zlostavljanja. Imaj milosrđa prema njoj radi svojega velikog milosrđa, jer njezina je nevolja velika, i nema nikoga drugoga tko bi je utješio i spasio osim Tebe Gospodine, Bože Svemogući.“ Potom Bog Otac odgovori Sinu, rekavši: „O moj Sine, Tvoje tugovanje je Moje tugovanje, Tvoja riječ je Moja riječ, Tvoja djela Moja djela. Ti si u Meni i Ja sam u Tebi nerazdvojivo. Budi volja Tvoja!“ Nakon toga On reče Majci Sina: „Budući da Me nisi ni u čemu odbila na zemlji, neću Ti odbiti ništa na nebu i Tvoja će se volja ispuniti.“ Tada On reče anđelima: „Vi ste Moji prijatelji, a vatra vaše ljubavi gori u Mojem srcu. Zato ću zbog vaših molitvi imati milosti prema svojoj kćeri.“ Riječi Stvoritelja Njegovoj nevjesti o tome kako Njegova pravda podnosi zle ljude zbog trostrukog razloga i kako Njegova milost štedi zlo zbog trostrukog razloga. 25. poglavlje „Ja sam Stvoritelj nebesa i zemlje. Čudila si se, Moja nevjesto, zašto sam tako strpljiv sa zlima. To je zato što sam milosrdan: jer Moja pravda ih podnosi i pošteđuje zbog trostrukog razloga i Moje ih milosrđe pošteđuje zbog trostrukog razloga. Prvo, Moja ih pravda podnosi zato da njihovo vrijeme može biti u potpunosti dovršeno. Jednako kao što bi se pravednog kralja moglo pitati, ako drži nekoga utamničenog, zašto ga ne usmrti, a on odgovori: 'Zato što još nije vrijeme za istragu suda gdje ju se može čuti, jer bi oni koji čuju tako mogli biti upozoreni.' Tako Ja podnosim zle sve dok ne dođe vrijeme da njihovu zloću svi upoznaju. Nisam li Ja prorokovao Šaulovo odbijanje, da će biti protjeran iz svojeg kraljevstva te zbačen s prijestolja znatno prije nego što je to postalo poznato ljudima? A podnosio sam ga dugo vremena, kako bi se njegova zloba pokazala i dokazala drugima. Drugo, zbog malog broja dobrih djela koja zli naprave, za koja bi trebali biti nagrađeni čak i do zadnjeg novčića, neće biti ni najmanjeg dobra koje su napravili za Mene koje će proći nenagrađeno; ovdje će primiti svoju plaću za dobro koje su napravili. Treće, kako bi se otkrila Božja slava i strpljivost. Zbog tog sam razloga podnosio Pilata, Heroda i Judu iako su bili zli i prokleti. I ako se itko pita zašto podnosim ovu ili onu osobu, neka se osvrne na Judu i Pilata. Moje milosrđe također pošteđuje zle zbog trostrukog razloga: prvo, zbog Moje velike ljubavi, jer će njihova vječna muka biti duga. Iz toga razloga, zbog Moje velike ljubavi, podnosim ih do posljednjeg trenutka, tako da će njihova muka biti odgođena za dugo produljenje vremena ovdje na svijetu. Drugo, tako da bi njihovu narav potrošio grijeh, jer grijeh troši ljudsku narav, a oni bi doživjeli tjelesnu smrt mnogo gorče da je njihova narav zdravija i jača. Jer zdrava narav umire dužom i gorčom smrću. Treće, radi poboljšanja i snage dobrih ljudi te obraćenja nekih od zlih. Jer kad dobre i pravedne ljude muče zli, to koristi dobrima i pravednima jer im pomaže da se suzdrže od grijeha ili da zavrijede veću zaslugu. Slično tome, zli katkad žive za dobro drugih zlih osoba. Jer kada se zli osvrnu na pad, pokvarenost i gnjusna djela nekih ljudi, oni misle u sebi i kažu: 'Što nam dobroga čini slijediti ih ili živjeti poput njih? Dok god je naš Gospodin tako strpljiv, bolje nam je pokajati se.' I na taj način oni Mi se katkad vrate, jer se boje činiti stvari koje su ovi zli ljudi činili, a njihova im savjest govori kako ne bi trebali činiti te stvari. Zato je rečeno da, ako je nekoga ubo škorpion, on može biti izliječen pomazanjem uljem u kojem je uginuo drugi gmizavac. Na isti način katkad je neka zla osoba, koja vidi drugu osobu, također zlu, kako pada i zadržava svoju nepravednost i taštinu, pogođena kajanjem za svoje grijehe i izliječena milosrđem i milošću Boga. Riječi anđeoske vojske o slavi Boga, i o tome kako bi djeca bila rađana da prvi roditelji nisu sagriješili, i o tome kako je Bog pokazao čuda ljudima kroz Mojsija te također kasnije kroz sebe svojim vlastitim dolaskom; i o kvarnosti tjelesnog braka u ovo vrijeme, i uvjetima duhovnog braka. 26. poglavlje Anđeoska vojska viđena je kako stoji ispred Boga, i cijela je vojska govorila: „Hvaljen i slavljen budi Ti, Gospodine Bože, koji si bio i jesi bez kraja! Mi smo Tvoji sluge i mi Te hvalimo i slavimo iz trostrukog razloga: Prvo, zato što si nas Ti stvorio da se radujemo s Tobom i dao nam neopisivu svjetlost da se u njoj radujemo zauvijek. Drugo, zato što su sve stvari stvorene i održavane Tvojom dobrotom i postojanošću, i sve stvari stoje prema Tvojoj volji i opstaju kroz Tvoju riječ. Treće, zato što si stvorio čovječanstvo i utjelovio se u ljudskosti za njihovu dobrobit. Radujemo se u velikoj mjeri zbog te Ljudskosti te također zbog Tvoje najčednije Majke koja je bila dostojna nositi Tebe, kojega nebesa ne mogu pojmiti ni obuhvatiti. Stoga su Tvoja čast i blagoslov iznad svih stvari za dostojanstvo anđela koje si Ti uzvisio uvelike u slavi. Neka Tvoja beskrajna vječnost i postojanost budu nad svim stvarima koje jesu i mogu biti postojane! Neka Tvoja ljubav bude nad čovječanstvom koje si Ti stvorio! O, Gospodine Bože, Tebe se jedinog treba bojati zbog Tvoje silne moći, Tebe jedinog treba željeti zbog Tvoje silne ljubavi, Tebe jedinog treba voljeti zbog Tvoje postojanosti. Neka sva slava i čast budu Tvoje zauvijek bez kraja. Amen!“ Tad naš Gospodin odgovori: „Vi Me slavite dostojno za svako stvoreno stvorenje. Ali, recite Mi, zašto Me hvalite za čovječanstvo koje Me isprovociralo do gnjeva više nego ijedno drugo stvorenje? Stvorio sam ga plemenitijim i dostojanstvenijim od svih donjih stvorenja pod nebom, i jesam li za ikoga drugog trpio takve uvrede kao za čovječanstvo, i nitko nije otkupljen na tako velik trošak. Ili koje se stvorenje ne pridržava svoga stvorenog reda osim čovjeka? On mi nanosi više žalosti nego ijedno drugo stvorenje. Jer kao što sam stvorio vas da me slavite i štujete, tako sam stvorio i čovjeka da me poštuje. Dao sam mu tijelo kao duhovni hram, i stvorio sam i smjestio dušu u nj poput prekrasnog anđela, jer ljudska duša ima moć i snagu kao anđeo. U tom hramu Ja, Bog i Tvorac čovječanstva, želio sam biti poput trećega kako bi Me mogao uživati i nalaziti užitak u Meni. Tada sam mu stvorio drugi hram, sličan njegovu, od njegova rebra. Ali sada, Moja nevjesto, radi koje se sve ove stvari govore i pokazuju, mogla bi upitati kako bi djeca bila rađana od njih da nisu zgriješili? Ja ću ti odgovoriti: U istini, po ljubavi Božjoj i međusobnoj odanosti i uniji tijela, u čemu bi oboje bili zapaljeni iznutra, krv ljubavi posijala bi svoje sjeme u ženino tijelo bez ikakve sramotne požude, i tako bi žena postala plodna. Nakon što je dijete začeto bez grijeha i putene požude, Ja bih poslao dušu u dijete iz Mojega Božanstva i žena bi nosila dijete i rodila ga bez boli. Kada je dijete rođeno, bilo bi savršeno poput Adama kada je stvoren u početku. Ali ova je čast prezrena od čovjeka kada je poslušao đavla i poželio veću čast od one koju sam mu Ja dao. Nakon što je neposluh počinjen, Moj anđeo došao je nad njih i oni su se posramili svoje golotinje, i smjesta su iskusili požude i želje tijela, i otrpješe glad i žeđ. Tada su Me također izgubili, jer kada su Me imali, oni nisu osjećali nikakvu glad niti grešnu tjelesnu požudu ili sram, nego sam Ja sam bio sve njihovo dobro, i zadovoljstvo, i savršen užitak. Ali kada se đavao radovao nad njihovom propasti i padom, bio sam dirnut suosjećanjem prema njima i nisam ih napustio, nego im pokazao trostruku milost: Ja sam ih odjenuo kada su bili goli i dao im kruh iz zemlje. A za senzualnost koju je đavao u njima izazvao nakon njihova neposluha, dao sam i stvorio duše u njihovu sjemenu kroz Moje Božanstvo. I sve zlo kojim ih je đavao dovodio u iskušenje , okrenuo sam u dobro za njih u cijelosti. Nakon toga pokazao sam im kako živjeti i štovati Me, i dao sam im dopuštenje da imaju odnose, jer su prije Moje dozvole i proglasa Moje volje bili pogođeni strahom i bojali se ujediniti i imati odnose. Jednako tako, kada je Abel ubijen i bijahu u žalosti dugo vremena, promatrajući suzdržljivost, bio sam dirnut suosjećanjem i tješio ih. A kada su shvatili Moju volju, počeli su ponovno imati odnose i rađati djecu od koje Ja, njihov Stvoritelj, obećah da će obitelj biti rođena. Kada je obijest djece Adamove rasla, pokazah svoju pravdu grešnima, ali milost Mojim izabranicima; od ovih bijah smiren, tako da sam ih sačuvao od uništenja i podigao jer su se držali Mojih zapovijedi i vjerovali u Moja obećanja. Kada je došlo vrijeme milosti, pokazao sam svoja moćna čuda i djela kroz Mojsija i spasio svoj narod prema svom obećanju. Hranio sam ga anđeoskom manom i išao pred njim u stupu oblaka i vatre. Dao sam mu svoj Zakon i objavio svoje tajne i budućnost kroz svoje proroke. Nakon toga Ja, Stvoritelj svih stvari, izabrah za sebe djevicu rođenu od oca i majke, i jesam li od nje uzeo ljudsku narav i udostojio se biti rođen od nje bez grijeha. Baš kao što bi prva djeca bila rađana u raju kroz Božansku ljubav njihove očinske i majčinske uzajamne ljubavi i privrženosti bez ikakve sramotne žudnje, tako je Moje Božanstvo uzelo ljudskost od djevice bez ikakve sramotne žudnje i bez ometanja ili oštećenja njezine nevinosti. Došao sam u tijelu kao pravi Bog i čovjek i ispunio Stari Zavjet i sve spise baš kao što je to ranije bilo prorokovano o Meni, i uveo Novi Zavjet, jer je Stari Zavjet bio uzak i teško snošljiv i nije bio ništa doli predočenje budućih stvari koje dolaze. Budući da je u Starom Zavjetu bilo dopušteno čovjeku imati više žena kako ljudi ne bi ostali bez ijednog potomka, ili bi morali sklapati mješovite brakove s poganima. No, u Mom Novom Zavjetu dopušteno je jednom čovjeku imati jednu ženu, i zabranjeno mu je da za vrijeme njezina života ima nekoliko žena. Oni koji se ujedine u Božanskoj ljubavi i strahuju zbog rađanja i podizanja djece u čast Božju, Moji su duhovni hramovi gdje Ja želim stanovati kao treći s njima. Ali ljudi u ovom dobu spojeni su u brak zbog sedam razloga: Prvi, zbog ljepote lica. Drugi, zbog bogatstva. Treći, zbog tjelesnih ugoda vrijednih prezira i bestidnih užitaka koje dobivaju iz svojih nečistih odnosa. Četvrto, zbog gozbi sa svojim prijateljima i nekontrolirane proždrljivosti. Peto, zbog taštine u odijevanju i jelu, u šali i zabavi i igrama i drugim ispraznostima. Šesto, radi rađanja potomstva, ali ne kako bi ga podizali u čast Božju ili dobrih djela, nego radi svjetovnog bogatstva i časti. Sedmo, oni dolaze zajedno zbog požude i oni su poput grubih zvijeri u svojim pohotljivim željama. Oni dolaze na vrata Moje crkve s jednom mišlju i pristankom, ali sve su njihove želje i unutarnje misli potpuno protiv Mene. Oni radije provode svoju vlastitu volju, koja smjera na ugađanje svijetu, umjesto Moje volje. Kada bi sve njihove misli i želje bile usmjerene na Mene, i kada bi Mi povjerili svoju volju u Moje ruke i stupili u brak u strahu od Mene, tada bih im dao svoju suglasnost i bio poput trećeg s njima. Ali sada je Moj pristanak, koji bi trebao biti njihova najdragocjenija stvar, otišao od njih, jer oni imaju požudu u svom srcu, a ne Moju ljubav. Nakon toga oni odlaze na Moj oltar gdje čuju da bi trebali biti jedno srce i jedna duša, ali tada Moje srce bježi od njih, jer oni nemaju toplinu Moga srca i ne znaju okus Moga tijela. Oni traže toplinu i seksualne žudnje koje će nestati i vole tijelo koje će pojesti crvi. Stoga se takvi ljudi ujedinjuju u braku bez spone i saveza u Bogu Ocu, i bez Sinovljeve ljubavi i bez utjehe Duha Svetog. Kada par dolazi u krevet, Moj Duh ga smjesta napušta i duh bludnosti pristupa umjesto njega, jer oni samo dolaze zajedno zbog požude i ne raspravljaju ili ne razmišljaju o bilo čemu drugom jedno s drugim. Ali Moja milost još je uvijek s njima ako bi se oni preobratili Meni. Zbog svoje velike ljubavi, Ja polažem živu dušu stvorenu od Moje moći u njihovo sjeme. Katkad dopustim zlim roditeljima roditi dobru djecu, ali češće su zla djeca rođena od zlih roditelja jer ta djeca oponašaju zlo i nepravedna djela svojih roditelja koliko god su u stanju, i oponašala bi ih i više kad bi im Moje strpljenje dopuštalo. Takav bračni par neće nikada vidjeti Moje lice osim ako se ne pokaje. Jer ne postoji grijeh tako težak ili velik da ga pokora i obraćenje neće oprati. Zbog tog razloga želim se okrenuti duhovnom braku, vrsti koja je prikladna za Boga da je ima s čednom dušom i čednim tijelom. Postoji sedam dobrih stvari u njemu, za razliku od zala gore spomenutih: Prvo, ne postoji želja za ljepotom oblika, ili tjelesnom ljepotom ili požudnim prizorima, nego samo za nazočnošću i ljubavlju Božjom. Drugo, ne postoji želja za posjedovanjem ičega drugog osim onoga što je potrebno za preživljavanje, i samo najpotrebnije, ni sa čim u višku. Treće, oni izbjegavaju isprazne i bezvrijedne razgovore. Četvrto, oni ne mare za viđanja s prijateljima ili rođacima, nego sam Ja njihova ljubav i želja. Peto, oni žele zadržati poniznost u sebi, u svojoj savjesti, i izvana u načinu na koji se odijevaju. Šesto, oni nikada nemaju nikakve želje voditi požudan život. Sedmo, oni rađaju sinove i kćeri za njihova Boga kroz njihovo dobro ponašanje i dobar primjer i kroz propovijedanja duhovnih riječi. Oni čuvaju svoju vjeru neokaljanu kada stoje izvan vrata Moje crkve, gdje Mi daju svoj pristanak i Ja im dajem svoj. Oni idu do Moga oltara kada uživaju duhovnu radost Moga Tijela i Krvi, radost u kojoj oni žele biti jedno srce i jedno tijelo i jedna volja sa Mnom, a Ja, istinski Bog i čovjek, moćan na nebu i na zemlji, bit ću poput trećeg s njima i ispuniti njihova srca. Svjetovni supružnici započinju svoj brak u pohotnim željama kao grube zvijeri, pa čak i gore nego grube zvijeri! Ali ovi duhovni supružnici započinju u ljubavi i strahu od Boga i ne brinu se da ugode ikome osim Meni. Zao duh ispunjava i potiče one u svjetovnom braku na bludne žudnje gdje nema ničega do smrada nečista, ali oni u duhovnom braku ispunjeni su Mojim Duhom i zapaljeni vatrom Moje ljubavi koja ih nikada neće iznevjeriti. Ja sam jedan Bog u tri Osobe, i jedan u Božanstvu s Ocem i Svetim Duhom. Jednako kao što je nemoguće Ocu biti odvojen od Sina i Duhu Svetom biti odvojen od njih obojice, i kao što je nemoguće toplini da bude odvojena od vatre, tako je nemoguće ovim duhovnim supružnicima da budu odvojeni od Mene; Ja sam uvijek poput trećeg s njima. Jednom je Moje tijelo rastrgano i umrlo u mukama, ali nikada više neće biti ozlijeđeno ili umrijeti. Jednako tako, oni koji su sjedinjeni u Mene s istinskom vjerom i savršenom voljom nikada neće umrijeti daleko od Mene; jer gdje god oni stajali ili sjedili ili hodali, Ja sam uvijek kao treći s njima. Prirodno planiranje obitelji grešna je kontrola rađanja (PPO) Sveti Cezar iz Arlesa: „ ONOLIKO ČESTO KOLIKO UPOZNA SVOJU ŽENU BEZ ŽELJE ZA DJECOM… BEZ SUMNJE POČINJAVA GRIJEH.“ (W. Jurgens, Vjera Zemaljskih Očeva, Vol. 3: 2233) Papa Pio XI., Casti Connubii (#’s 53-56), Pro. 31, 1930: “Ali ni jedan razlog, koliko god težak, ne može biti stavljen ispred, putem kojeg bi išta suštinski protiv prirode moglo postati pokorno prirodi i moralnim dobrima. Budući da je stoga bračni čin namijenjen ponajprije, po prirodi, rađanju djece, oni koji konzumirajući ga namjerno izigravaju njegove prirodne moći i smjeraju grijehu protiv prirode, počinjavaju djelo koje je sramotno i suštinski pokvareno. “Malo ih se pita, u tu svrhu, ako Sveto Pismo svjedoči kako se Božansko Veličanstvo odnosi s najvećim gnušanjem prema ovom stravičnom zločinu i ima vremena kada ga je kažnjavalo smrću. Kako Sv. Augustin navodi, “Odnos čak i s vlastitom zakonitom ženom nezakonit je i grešan gdje je začeće potomaka spriječeno.” Onan, sin Judin, učinio je tako i Gospodin ga je ubio zato. U stvarnosti, argument protiv Prirodnog Planiranja Obitelji može biti sumiran vrlo lako. Katolička dogma uči nas da je primarna svrha braka (i bračnog čina) rađanje i odgajanje djece. Papa Pio XI., Casti Connubii (# 17), Pro. 31, 1930: “Primarni je cilj braka rađanje i odgajanje djece.” Papa Pio XI., Casti Connubii (# 17), Pro. 31, 1930: “Budući da je stoga bračni čin namijenjen ponajprije, po prirodi, rađanju djece, oni koji konzumirajući ga namjerno izigravaju njegove prirodne moći i smjeraju grijehu protiv prirode, počinjavaju djelo koje je sramotno i suštinski pokvareno.” „Stoga, dakle, otvoreno se odjeljivati od neprekinute kršćanske tradicije neki su nedavno osuđivali, moguće svečano, proglašenje druge doktrine po ovom pitanju, Katolička Crkva, kojoj je Bog povjerio obranu integriteta i čistoće morala, stoji uzdignuta usred moralnih ruševina koje ju okružuju, kako bi mogla očuvati čestitost bračne zajednice od okaljanja ovom prljavom mrljom, podiže svoj glas u znak svojega božanskog ambasadorstva i kroz naša usta naviješta ponovno: ikakvo korištenje, u bilo kojem obliku, braka konzumiranog na takav način da je čin namjerno izigran u svojoj prirodnoj moći stvaranja života je kazneno djelo protiv Božjeg zakona i prirode, i oni koji se upuštaju u njega su označeni krivim za težak grijeh. Stoga, iako se PPO neizravno upliće u sam bračni čin, kako njegovi branitelji vole isticati, to ne predstavlja nikakvu razliku. PPO je osuđen zato što podređuje primarni cilj (ili svrhu) braka i bračnog akta (rađanje i odgoj djece) sekundarnom cilju. PPO podređuje primarni cilj braka drugim stvarima, namjerno pokušava izbjeći djecu (tj. izbjeći primarni cilj) dok ima bračne odnose. PPO stoga preokreće red uspostavljen od Boga samoga. Čini upravo stvar za koju Papa Pio XI. svečano podučava kako ne može biti zakonito učinjena. I ova točka ruši sve argumente od strane onih koji brane PPO; jer su svi argumenti onih koji ih brane, usmjereni na bračni čin sam po sebi, dok slijepo ignoriraju činjenicu da ne predstavlja nikakvu razliku ako par ne dolazi u sukob sa samim činom, ukoliko podređuje i izigra primarnu SVRHU braka. Usprkos dostojanstvenim učenjima koja osuđuju Prirodno Planiranje Obitelji, jednostavna logika reći će katolicima da je to pogrešno. Ako je crkva osudila umjetnu kontracepciju zato što sprječava začeće potomaka, zašto bi bilo dopušteno činiti istu stvar sredstvima druge metode? To je kao da želja i pomisao na ubojstvo nekoga nije grešna prema PPO advokaturi, nego samo čin ubojstva. U publikacijama koje promiču PPO, plodni period žene povremeno se klasificira kao „nesiguran“ i „opasan“, kao da se stvaranje novog života smatra ozbiljnim probojem nacionalne sigurnosti i malo novorođenče opasnim razbojnikom! To je doista odvratno. Može li biti jasnije da oni koji se suglase s ovakvom vrstom ponašanja i ovom metodom isključe Boga i djecu i zamijene ih svojim vlastitim sebičnim planom. Tobija 6:17 – „Sveti mladi Tobija pristupa svojoj zaručnici Sari nakon tri dana molitve, ne zbog tjelesne požude nego samo zbog ljubavi prema potomstvu. Nakon što je upućen od Arkanđela Rafaela da, kako bi se upustio u bračni čin, mora biti radije dirnut ljubavlju prema djeci nego požudom. Jer oni koji na takav način prime brak, kako bi isključili Boga iz sebe, i iz svojih misli, i predali se svojim požudama, kao konj i mula koji nemaju razumijevanja, nad njima đavao ima moć.“ Riječ brak znači „ured majčinstva“. Oni koji koriste PPO, pokušavaju izbjeći brak (ured majčinstva) i isključiti Boga od sebe. Prirodno Planiranje Obitelji također uključuje i nedostatak vjere na strani onih koji ga koriste i promoviraju. Posjeduju li parovi koji koriste PPO, i svećenici koji ga promoviraju, nadnaravnu vjeru u Božju providnost? Vjeruju li da je Bog taj koji šalje život? Ima li itko pravo imati 3 djeteta kada je Bog htio da ima 10? Bog je savršeno svjestan potreba svakog para, i On zna točno što oni mogu podnijeti. Oni s pravom katoličkom vjerom trebali bi biti potpuno nezabrinuti grafovima i kalendarima. Ovo su sve neprirodni instrumenti koji osujećuju Božju volju. Zanemarite ove besmislice i prihvatite činjenicu da vam Bog neće poslati nikakvu djecu s kojom se ne bi mogli nositi. On vas neće opteretiti ni sa čim preteškim, jer Njegov je jaram uvijek lak i Njegov teret uvijek lagan. Kada bi bilo po volji PPO-vaca, ne bi bilo obitelji s više od 10-ero djece, niti mnogih svetaca koji su proizašli iz takvih obitelji (npr. sveta Katarina Sijenska, 23. dijete od 25). Svećenici koji promoviraju „Prirodno“ Ograničenje Obitelji, i parovi koji ga koriste, krivi su za ozbiljan grijeh. To je u suprotnosti s naukom Crkve i u suprotnosti sa zakonom prirode. To je uvreda za Božju providnost, i to je posvemašnji nedostatak vjere. Zašto ne biste prakticirali čestitost umjesto počinjenja smrtnog grijeha PPO-a. Istinsko posvećenje dolazi kroz vrlinu čestitosti! Kao što možete pročitati, nijedan razlog, koliko god težak bio, ne može biti prihvaćen, što podređuje primarni cilj (ili svrhu) braka i bračnog čina (rađanje i odgajanje djece) sekundarnom cilju. Papa Pio XI., Casti Connubii (#’s 53-56), Pro. 31, 1930: “Ali ni jedan razlog, koliko god težak...” Pakao će biti dug za one koji prakticiraju PPO protiv prirodnih zakona. Mi molimo sve svećenike i laike da prihvate nauk Crkve o ovoj temi i povrate vjeru u Božju providnost. Ako ste vi bili uvjereni da vjerujete u ovu odvratnu herezu koja proturječi prirodnom zakonu, pokajte se i priznajte svoje grijehe odmah. Ovdje je detaljniji članak o Prirodnom Planiranju Obitelji (PPO) Kliknite ovdje! Riječi Djevice Marije nevjesti o tome kako postoje tri stvari u plesu i u društvu svijeta te o tome kako je ovaj svijet simboliziran plesom, i o Marijinoj patnji za smrti njena Sina. 27. poglavlje Djevica Marija, Majka Božja, govorila je nevjesti i rekla: „Moja kćeri, želim da znaš da tamo gdje je ples, postoje tri stvari: poimence, isprazne radosti, glasna vika i beskoristan i uzaludan posao. No, kada netko uđe u kuću plesa žalostan ili tužan, tada njegov prijatelj, koji sudjeluje u radosti plesa, vidi svojega prijatelja koji dolazi tamo tužan i žalostan, odmah napušta radost plesa i odvaja sebe od plesa i tuguje sa svojim ožalošćenim prijateljem. Taj ples ovaj je svijet koji je uvijek uhvaćen u nevolji iako se čini kao radost nerazumnom čovjeku. U ovom svijetu postoje tri stvari: isprazna radost, isprazne riječi i beskoristan posao, jer sve što čovjek sakuplja svojim radom mora ostaviti iza sebe. Onaj koji se pridruži ovozemaljskom plesu, treba uzeti u obzir Moj rad i tugu, i zatim tugovati sa Mnom, koja sam bila odvojena od svih svjetovnih radosti, i tada odvojiti sebe od svijeta. Za smrti Moga Sina bila sam poput žene čije je srce probodeno s pet koplja. Prvo koplje bila je Njegova sramotna i prijekora vrijedna golotinja, jer sam vidjela svoga najomiljenijeg i moćnog Sina kako stoji gol uz stup bez ikakve odjeće da Ga pokrije imalo. Drugo koplje bile su optužbe protiv Njega, jer Ga optužiše da je izdajnički izdajnik i lažljivac, Njega, za kojeg sam znala da je pravedan i istinit i da nikada nije nikoga uvrijedio, ili želio uvrijediti ili povrijediti. Treće koplje bila je Njegova trnova kruna koja je probola Njegovu svetu glavu tako nasilno da se krv slijevala u Njegova usta i Njegovu bradu i uši. Četvrto koplje bio je Njegov glas pun žalosti na križu, kojim je zavapio svom Ocu govoreći: „O, Oče, zašto si Me napustio?“ Kao da je htio reći: „O, Oče, nema nikoga da Me sažalijeva osim Tebe.“ Peto koplje koje je probolo Moje srce bila je Njegova najgorča i okrutna smrt. Moje srce bilo je probodeno s toliko mnogo koplja koliko je arterija iz kojih je Njegova predragocjena krv istjecala iz Njega. Uistinu, bol u Njegovim probodenim tetivama, arterijama, stopalima, rukama i tijelu otišla je nemilosrdno u Njegovo srce i iz srca natrag u Njegove tetive; jer Njegovo srce bijaše zdravo i snažno i od najbolje prirode, i život se dugo borio sa smrću; i tako je Njegov život bio produljen usred najgorče boli. Ali kada se Njegova smrt privukla blizu i Njegovo se srce raspuklo od neizdržive boli, tada se cijelo Njegovo tijelo treslo i Njegova glava, koja je bila pognuta unatrag, uzdigla se malo. Njegove su se poluzatvorene oči otvorile, kao što su i Njegova usta bila otvorena, tako da je Njegov okrvavljeni jezik bio vidljiv. Njegovi prsti i ruke, koji su bili kao paralizirani, istegnuše se. Ali kada je predao svoj duh, Njegova glava potonula je prema Njegovim prsima, Njegove ruke spustile su se malo od mjesta rana i Njegova stopala morala su podnijeti većinu težine tijela. Tada Moje ruke postadoše tupe, Moje su oči potamnile, i Moje lice postade bijelo kao mrtvac. Moje uši ništa nisu mogle čuti, Moja usta nisu mogla govoriti, Moje su noge drhtale, i Moje tijelo palo je na zemlju. Kada sam ustala sa zemlje i vidjela svog Sina kako izgleda, strašno izobličen i bjednije nego gubavac, podvrgnula sam svu svoju volju Njegovoj znajući sa sigurnošću da se sve dogodilo prema Njegovoj volji i ne bi se moglo dogoditi da On to nije dopustio. Stoga sam Mu zahvalila na svemu i tako je uvijek bilo neke radosti pomiješane s Mojom tugom, zato što sam vidjela je da On, koji nikada nije zgriješio, u svojoj velikoj ljubavi želio trpjeti ovako mnogo za grijehe čovječanstva. Zbog toga neka svi oni koji su u svijetu, promišljaju kako sam Ja patila kada je Moj Sin umro i uvijek to imaju pred svojim očima i u svojim mislima!“ Riječi Gospodina nevjesti o tome kako je čovjek došao da mu se sudi pred Božji sud , i o zastrašujućoj i groznoj presudi koja mu je izrečena od Boga i svih svetih. 28. poglavlje Nevjesta Kristova vidjela je Boga kako ljutito izgleda, i On reče: „Ja sam bez početka i bez kraja. Nema promjene u Meni, bilo u godini ili danu, nego je sve vrijeme na ovome svijetu kao jedna jedina sekunda ili trenutak za Mene. Svatko tko Me vidi, vidi i zna i razumije sve što je u Meni u trenutku. No, budući da si ti, Moja nevjesto, u materijalnom tijelu, ti ne možeš spoznati ni razumjeti kao duh, i stoga, tebe radi, objasnit ću ti što se dogodilo. Postavljen sam za suca, jer je sav sud dan Meni, i čovjek dođe pred Moj sud postavljen da bi mu se sudilo. Glas je Očev grmio i rekao mu: „Jao tebi što si ikada bio rođen!“ Bog to nije rekao jer se bio pokajao što ga je stvorio, nego je to bilo baš kao što bilo tko žaluje za drugim i osjeća suosjećanje za njega. Nakon toga glas Sina odgovori rekavši: „Ja sam prolio svoju krv za tebe i otrpio najgorču i najoštriju bol za tebe, ali ti si se u cijelosti odvojio od toga i ne želiš imati ništa s tim.“ Glas Duha Svetoga rekao je:“ Ja sam pretražio sve kutove njegova srca da vidim mogu li naći kakve nježnosti ili ljubavi u njegovu srcu, ali on je hladan kao led i težak kao kamen, i Ja nemam što raditi s njim.“ Ova tri glasa nisu se čula glasno kao da su tamo bila tri Boga, nego su se čula za tvoju dobrobit, Moja nevjesto, jer ti ne bi bila u stanju razumjeti ove duhovne tajne drugačije. Nakon toga tri glasa, Oca, Sina i Duha Svetoga, odmah su pretvorena u jedan glas, i ovaj glas zagrmje i reče: „Nipošto Kraljevstvo Nebesko neće biti tebi dano!“ Majka milosti, Djevica Marija, bila je tiha i nije učinila pristupačnim svoje milosrđe, jer onaj kojemu se trebalo suditi nije bio dostojan primati ili uživati Njeno milosrđe; i svi sveti povikaše jednim glasom govoreći: Božja je pravda za njega biti zauvijek protjeran i odijeljen od Tvojeg Kraljevstva i od Tvoje radosti.“ Svi oni koji su bili u vatri čistilišta, rekoše: „Nijedna bol ovdje nije tako gorka ili oštra da je dostojna kazniti tvoje grijehe; ti zaslužuješ otrpjeti mnogo veće muke i ti ćeš stoga biti odijeljen od nas.“ Ali tada jadni čovjek povika prestravljenim glasom, govoreći: „Jao, jao za sjeme koje se našlo zajedno u utrobi moje majke i od kojega primih svoje tijelo!“ On zazva i drugi put, govoreći: „Proklet bio trenutak kada se moja duša združila s mojim tijelom i proklet bio onaj koji mi dade tijelo i dušu!“ On zazva i treći put: „Proklet bio trenutak kada sam došao živ iz utrobe moje majke!“ Tada dođoše tri užasna glasa protiv njega iz pakla govoreći:“ Dođi k nama, prokleta dušo, kao tekući bakar cijedeći se dolje, ka vječnoj smrti i životu vječnom!“ Zazvaše i drugi put:“ Dođi, prokleta dušo, prazna sve dobrote, i primi našu zlobu! Jer tamo neće biti ni jedan od nas koji te neće ispuniti svojom vlastitom pakošću i boli.“ Oni zazvaše treći put:“ Dođi, prokleta dušo, teška kao kamen koji tone neprestano i nikada ne doseže dno gdje se može odmoriti! Ti ćeš potonuti dublje u dubinu nego mi, tako da nećeš stati dok ne dosegneš najniže dijelove pakla.“ Tada je naš Gospodin rekao: „Baš kao čovjek koji je imao više žena i koji vidje jednu od njih kako se otuđuje od njega, i okrene se od nje i prikloni drugima koje ostaju ustrajne u njegovoj volji, i raduje se s njima, jednako tako Ja sam okrenuo svoje lice i svoju milost od njega, i priklonio se svojim slugama i radovao se s njima. Stoga, sad kad si čula o njegovu padu i bijedi, služit ćeš Mi s toliko više iskrenosti i čistoće razmjerno većoj milosti koju sam ti ukazao. Pobjegni svijetu i njegovim željama! Ja nisam prihvatio takve gorke patnje radi svjetovne slave ili zato što sam bio nemoćan ispuniti ju brže ili lakše - jer mogao Sam – ali pravda je zahtijevala tako zato što je čovječanstvo zgriješilo u svakom udu, jednako tako mora i zadovoljština biti učinjena u svakom udu. Zato je Božanstvo osjetilo sućut prema čovječanstvu i u svojoj gorućoj i velikoj ljubavi prema Djevici uzelo ljudskost od Nje kroz koju će On otrpjeti svu kaznu koju je čovječanstvo bilo predodređeno trpjeti. Budući da sam uzeo tvoju kaznu na sebe iz ljubavi, ti trebaš ostati u pravoj poniznosti, baš kao Moji sluge, tako da se nećeš sramiti ni pred kim niti se bojati ičega osim Mene. Čuvaj svoja usta na takav način da, kada bi takva bila Moja volja, ti nikada ne bi govorila. Ne budi rastužena zbog svjetovnih stvari jer one će nestati, a Ja sam u mogućnosti napraviti koga god želim bogatim ili siromašnim. Stoga, Moja nevjesto, smjesti svu svoju nadu u Mene i Ja ću ti pomoći.“ OBJAŠNJENJE Ovaj čovjek čiji je sud ovdje proglašen, bio je plemić, kanonik i podđakon, koji je primio lažni oprost i oženio se bogatom djevicom, ali je zatečen iznenadnom smrću i tako je izgubio što je želio. Riječi Djevice kćeri o dvjema ženama, jednoj zvanoj Ponos i drugoj, Poniznost, (posljednja označava najmiliju Djevicu Mariju), i o tome kako Djevica Marija dolazi ususret onima koji je ljube u trenutku svoje smrti. 29. poglavlje Djevica Marija, Majka Božja, govorila je Sinovoj nevjesti i rekla:“ Postoje dvije žene. Jedna od njih nema nikakvo posebno ime jer je previše nedostojna imati ime. Druga je žena Poniznost i ona se zove Marija. Đavao sam gospodar je nad prvom ženom zato što ima kontrolu nad njom. Vitez ove žene reče joj: „O, moja ženo, ja sam spreman učiniti sve što mogu za vas samo ako bih mogao zadovoljiti svoju seksualnu požudu s vama samo jedanput. Ja samo moćan i jak i hrabrog srca, ne bojim se ničega, a spreman sam otići do svoje smrti za vas.“ Ona mu odgovori: „Moj slugo, tvoja je ljubav prema meni velika. Ali ja sam posjednuta na visokom prijestolju, i imam samo ovo jedno prijestolje, a tu su i troja vrata između nas. Prva vrata toliko su uska da sve što čovjek nosi na svome tijelu biva svučeno i poderano na komadiće ako on stupi ovim vratima. Druga su tako oštra da prosijecaju čak do samih tetiva čovjeka. Treća vrata gore takvom vatrom da ne postoji bijeg ili odmor od njihove topline, nego umjesto toga svatko, ulazeći na ova vrata, biva odmah rastopljen kao bakar. Osim toga, ja sam posjednuta tako visoko na svom tronu da će svatko tko želi sjesti do mene – jer imam samo jedan tron - pasti dolje u najveće dubine poda mnom.“ Vitez joj odgovori: „Ja ću dati svoj život za vas, i pad mi ne smeta.“ Ova je žena Ponos i onaj tko želi doći do nje, mora ići, takoreći, kroz troja vrata. Kroz prva vrata ulazi onaj koji daje sve što ima za ljudske hvale i dobrobit ponosa. I ako ne posjeduje ništa, on koristi svu svoju volju kako bi imao razlog da bude ponosan i osvoji hvalu čovjeka. Kroz druga vrata ulazi onaj koji žrtvuje sav svoj rad i sve što čini, sve svoje vrijeme i sve svoje misli i svu svoju snagu kako bi mogao ispuniti svoj ponos. I čak kada bi mogao predati svoje vlastito tijelo da bude izranjavano za dobrobit ponosa i časti i bogatstva, on bi to dragovoljno učinio. Kroz treća vrata ulazi onaj koji nikada ne počiva ili ima mira, nego vječno gori kao vatra s mišlju kako bi mogao steći nešto časti ili nešto nad čime bi mogao osjećati svjetovni ponos. Ali kada postigne svoju želju, on ne može ostati u istom stanju, nego pada bolno i jadno, međutim, ponos i dalje ostaje u svijetu.“ „Ali Ja“, Marija reče,„ jesam ona koja je najskromnija. Ja sam postavljena na prostrano prijestolje i iznad Mene nema ni sunca ni mjeseca, ni zvijezda, čak ni neba, nego prekrasna i nezamislivo bistra svjetlost koja potječe od ljepote Božjeg veličanstva. Ispod Mene nema ni zemlje ni kamena, nego samo neusporedivo sladak počinak u Božjoj kreposti. Oko Mene nema ni zapreke ni zida nego samo veličanstvena vojska anđela i svetih duša. I, iako sam posjednuta tako visoko, i dalje čujem svoje prijatelje koji su u svijetu, dnevno izlijevajući svoje uzdahe i suze prema Meni. Motrim da njihov rad i njihovo usavršavanje budu veći nego onih koji se bore za svoju ženu Ponos. Ja ću ih stoga posjećivati sa svojim milosrđem i pomoći, i smjestiti ih blizu Mene, na Moje prijestolje, jer ono je vrlo prostrano i može primiti svakoga. Ali oni još ne mogu doći k meni ili sjesti sa mnom, jer još postoje dva zida između nas preko kojih ću ih Ja sigurno prevesti tako da mogu doći do moga prijestolja. Prvi je zid svijet i on je uskogrudan. Stoga će Moji službenici u svijetu biti utješeni po Meni. Drugi je zid smrt. Stoga ću im Ja, njihova najdraža Gospa i Majka, doći ususret i žuriti k njima na njihovoj smrti, tako da se oni čak i u smrti osjete ohrabrenima i utješenima! Smjestit ću ih skupa sa Mnom na prijestolje nebeske radosti tako da oni, u beskrajnoj radosti, mogu počivati zauvijek u užitku Boga i njegovim dobrostivim rukama, i ljubavi vječne slave i nezamislive radosti.“ Riječi našega ljubljenog Gospodina Njegovoj nevjesti o tome kako se mnogi lažni Kršćani umnožavaju te o tome kako Ga oni ponovno razapinju, i o tome kako je On još uvijek spreman ponovno otrpjeti smrt radi dobrobiti grešnog naroda, kada bi to bilo moguće. 30. poglavlje „Ja sam Bog koji je stvorio sve stvari u korist čovjeka na način da mu sve stvari trebaju služiti i pomagati. Ali čovječanstvo zlorabi sve stvari koje sam stvorio u njegovu korist prema svom vlastitom prokletstvu, i njemu je manje stalo do Boga i voli Ga manje nego stvoreni svijet. Židovi su pripremili tri vrste alata za mučenje za Moju patnju: Prvo, drvo na kojemu sam, bičevan i okrunjen, bio razapet. Drugo, željezo kojim su probili kroz Moje ruke i noge. Treće, žuč koju su Mi dali piti. Nakon toga, vrijeđali su Me nazivajući Me budalom zbog smrti koju sam rado otrpio, i nazvali su me lašcem zbog Mojih učenja. Takvih je ljudi danas puno u svijetu i ima vrlo malo onih koji Me tješe. Oni Me razapinju na drvo kroz svoju volju da griješe, oni Me bičuju kroz svoje nestrpljenje (nitko, naime, ne može izdržati ni jednu jedinu riječ za Moju dobrobit) i krune Me trnjem njihova ponosa kada žele biti uzdignuti više i imati više časti nego što Ja želim da imaju. Oni probadaju Moje ruke i noge otvrdlim željezom kada hvale svoje grijehe i otvrdnjuju sami sebe tako da Me se ne bi trebali bojati. Kao piće žuči oni mi nude tugu. Nazivaju me lašcem i budalom zbog mučenja kroz koja sam prošao i rado otrpio. Ja sam dovoljno moćan da ubijem i utopim sve svoje neprijatelje i cijeli svijet u jednom trenutku zbog njihovih grijeha kada bih htio. Ali kada bih ih utopio, oni koji bi preostali, služili bi Mi iz straha, a to ne bi bilo pravo jer bi Mi čovječanstvo trebalo služiti iz ljubavi, a ne zbog straha. Ako bih im Ja osobno došao u svom vidljivom obliku, njihove oči ne bi mogle izdržati vidjeti Me ili njihove uši čuti Me. Jer kako bi smrtni čovjek izdržao pogledati na besmrtnika? Uistinu, u svojoj ljubavi, Ja bih rado ponovno umro za dobrobit čovječanstva kada bi to bilo moguće. Tada se Blažena Djevica Marija pojavila i Sin Božji reče joj: „Što želiš, Moja odabrana Majko?“ I ona odgovori: „ O, Moj Sine, imaj milosti prema svom djelu, Moje ljubavi radi.“ On odgovori: „Pokazati ću im Moju milost ponovno, Tebe radi.“ Nakon toga, naš Gospodin govorio je svojoj nevjesti i rekao: „Ja sam tvoj Bog i Gospodar anđela. Ja sam Gospodar života i smrti. Ja osobno želim živjeti u tvom srcu. Vidi kakvu silnu ljubav Ja imam prema tebi! Nebesa i zemlja i sve stvari u njima ne mogu Me obuhvatiti, a ipak Ja želim stanovati u tvome srcu, koje je samo maleni komadić mesa. Koga bi se tada bojala ili što bi mogla trebati kada imaš u sebi Boga Svemogućeg u kojemu su sve dobre stvari? Trebale bi postojati tri stvari u srcu u kojem Ja živim: Prvo, trebao bi postojati krevet u kojem bismo se mogli odmoriti. Drugo, trebalo bi postojati sjedalo na koje bismo mogli sjesti. Treće, trebala bi postojati svjetiljka da nam daje svjetlost. U tvom srcu trebao bi postojati krevet za odmor, tako da se možeš odmoriti od zlih misli i svjetovnih želja i uvijek se podsjećati i razmatrati radost vječnosti. Sjedalo bi trebala biti tvoja volja ostajanja blizu Mene, čak i ako se katkad dogodi da moraš izaći. Jer je protivno prirodi stalno stajati ili sjediti. Ali onaj koji stalno stoji jest onaj koji stalno ima volju biti sa svijetom i nikada ne sjesti sa Mnom. Svjetlost će biti vjera kojom ti vjeruješ da Ja mogu učiniti sve stvari i jesam svemoguć nad svim stvarima. O tome kako je nevjesta vidjela najmiliju Djevicu Mariju urešenu krunom i drugim uresima neopisive ljepote, i o tome kako Sveti Ivan Krstitelj objašnjava nevjesti značenje krune i drugih uresa. 31. poglavlje Nevjesta Božja vidjela je Kraljicu Neba, Majku Božju, kako nosi neprocjenjivu i prekrasnu krunu na svojoj glavi, i njezinu prekrasnu sjajnu i neopisivo lijepu kosu raspuštenu preko njezinih ramena, sa zlatnom tunikom koja je sjala neopisivom svjetlošću, i plavim ogrtačem boje azurne ili čistoga neba. Kada nevjesta Božja, sveta Brigita, bijaše začuđena takvim divnim prizorom, i u svom čuđenju stajaše tamo potpuno oduševljena i zadivljena, tada joj se ukaže blaženi Ivan Krstitelj i reče: „Slušaj pozorno što sve ovo obznanjuje. Kruna obznanjuje da je Ona Kraljica i Gospa i Majka Kralja anđela; raspuštena kosa obznanjuje da je Ona neokaljana i čista djevica; ogrtač boje neba obznanjuje da su sve zemaljske stvari bile kao mrtve u njezinu srcu i njezinoj volji; zlatna tunika obznanjuje da je Ona bila gorljivo i žarko u ljubavi Božjoj, oboje, u svojoj nutrini i izvana. Njen Sin, Isus Krist, smjestio je sedam ljiljana u njezinu krunu, i između ljiljana smjestio je sedam dragulja. Prvi ljiljan njezina je poniznost; drugi ljiljan njezin je strah; treći njezina poslušnost; četvrti njezino strpljenje; peti njezina postojanost; šesti njezina dobrota, jer Ona je ljubazna i daje svima koji mole od Nje s ljubavlju i voljom za popravljanjem; sedmi njezino milosrđe u teškoćama, jer u kakvim god teškoćama čovjek može biti, ako Ju zaziva svim svojim srcem, on će primiti milost i pomoć od Nje zato što je Ona puna sućuti i milosti. Među ovim sjajnim ljiljanima Njezin je Sin smjestio sedam plemenitih dragih kamena. Prvi je dragulj Njezina neusporediva krepost, jer nema vrline ni u jednom drugom duhu, ili ijednom drugom tijelu, koju Ona nema u većoj mjeri. Drugi dragulj Njezina je savršena čistoća, jer je Kraljica Kraljevstva nebeskog bila toliko čista da od Njezina prvog ulaska u svijet do posljednjeg dana Njezine smrti niti jedna jedina mrlja grijeha nikada nije nađena u Njoj; i niti jedan od svih đavala nikada nije mogao pronaći ni onoliko nečistoće u Njoj koliko bi stalo na glavu pribadače. Ona je uistinu najčišća, jer nije bilo prikladno za Kralja slave da liježe u bilo koju posudu osim najčišće, izabranu pred svim anđelima i ljudima, i čišću od njih. Treći dragulj bila je Njezina ljepota, jer Bog je stalno hvaljen od svojih svetaca zbog ljepote Njegove Majke, i svi sveti anđeli i svete duše ispunjeni su radošću preko Njezine ljepote. Četvrti plemeniti dragulj u kruni mudrost je Djevice Majke, s obzirom na to da je Ona ispunjena svom božanskom mudrošću u Bogu i sva mudrost ispunjena je i usavršena kroz Nju. Peti dragulj Njezina je snaga i moć, jer Ona je toliko snažna i jaka s Bogom u sebi da može pokoriti sve što je stvoreno. Šesti dragulj Njezina je bistrina, jer Ona sjaji tako bistro da čak osvjetljava anđele, čije su oči bistrije od svjetla, a đavli se ne usuđuju pogledati prema Njenoj bistrini. Sedmi je dragulj punina svakog zadovoljstva i radosti i sve duhovne naslade, jer Njena je punina takva da ne postoji nikakva radost koju Ona ne uvećava, nikakvo zadovoljstvo koje nije napravljeno punijim i savršenijim po Njoj i po blaženoj viziji Njenoj, jer ona je ispunjena dobronamjernošću i milosrđem više od svih svetih. Ona je najčišća posuda u kojoj je Kruh anđela ležao i u kojoj se sva slast i sva ljepota nalaze. Između sedam ljiljana u Njenoj kruni Njezin Sin smjestio je ovih sedam dragulja. Stoga, možeš li ti, Njezina Sina nevjesto, štovati i slaviti Ju svim svojim srcem, jer Ona je uistinu vrijedna svake hvale i svake časti s Njezinim Sinom!“ O tome kako je, na Božji poticaj, nevjesta Kristova izabrala siromaštvo za sebe i odrekla se bogatstva i bludnog ponašanja, i o istini stvari koje su joj otkrivene, i o tri izvanredne stvari koje joj je Krist pokazao. 32. poglavlje Naš Gospodin reče svojoj nevjesti: “Ti bi trebala biti poput osobe koja ostavlja i poput one koja sakuplja. Jer trebala bi ostaviti bogatstva i sakupljati vrline, ostaviti prolazne stvari i sakupljati vječne stvari, ostaviti vidljive stvari i sakupljati nevidljive. Ja ću ti poimence dati veselje duše umjesto zadovoljstva tijela, radost neba umjesto radosti svijeta, čast anđela umjesto časti svijeta, nazočnost Boga umjesto nazočnosti tvojih prijatelja; Ja, davatelj i Tvorac svih dobrih stvari, dat ću ti Sebe, umjesto posjedovanja zemaljskih dobara. Odgovori Mi na tri stvari koje ću te pitati. Prva, želiš li biti bogata ili siromašna na ovom svijetu?“ Ona odgovori: „O, moj Gospodine, ja bih radije bila siromašna s obzirom na to da mi bogatstvo ne čini ništa dobro; naprotiv, ono mi smeta i ometa me vrlo mnogo, i odvlači od služenja Tebi.“ „Reci Mi, drugo, nalaziš li štogod vrijedno osude ili lažno prema svojoj savjesti i srcu u riječima koje si čula iz Mojih usta?“ Ona odgovori: „Sigurno ne, sve Tvoje riječi razumne su.“ Naš Gospodin reče po treći put: „Što te više ushićuje, senzualna žudnja tijela koju si ranije imala ili duhovna utjeha i ushit koje imaš sada?“ Ona odgovori: „Osjećam se posramljeno i osramoćeno u svom srcu razmišljati o svojim prijašnjim tjelesnim žudnjama, i sada su mi kao otrov, i okusa su utoliko gorčeg u odnosu prema mojoj prijašnjoj žarkoj ljubavi za njima. Radije bih umrla nego se ikada vratila takvoj požudi; ona ne može biti uspoređena s ovim duhovnim zadovoljstvom i srećom.“ „Dakle,“ naš Gospodin reče, „ti priznaješ u svom umu da su sve stvari koje sam ti rekao istinite. Zašto si onda uplašena i zabrinuta da odgađam stvari za koje sam ti rekao da će se zbiti? Vidi proroke i sjeti se apostola i svetih učitelja Crkve. Jesu li našli nešto u Meni osim istine? Zbog toga oni nisu marili o svijetu ili želji za njim. Zbog čega su drugoga proroci prorekli buduće stvari toliko daleko unaprijed osim ako je to zato što je Bog htio da oni prvo navijeste riječi s djelima koja dolaze kasnije kako bi neuki mogli biti poučeni u vjeri? Uistinu, sve tajne Mojega Svetog Utjelovljenja bile su naviještene prorocima prije nego što sam preuzeo ljudskost i postao čovjekom, čak i zvijezda koja je išla pred Tri Kralja. Oni su vjerovali u riječi proroka i zaslužili vidjeti ono u što su vjerovali, i bijahu uvjereni odmah nakon što su vidjeli zvijezdu. Na isti način sada Moje riječi trebaju prvo biti najavljene tako da bi se, kada kasnije dođu djela, u njih vjerovalo s većom sigurnošću. Pokazao sam ti tri stvari. Prvo, svijest čovjeka čiji sam ti grijeh otkrio i dokazao kroz najjasnije i najočitije znakove. Ali zašto sam to učinio? Nisam li ga mogao sam ubiti? Ili, nisam li ga mogao utopiti u trenutku da sam htio? Naravno da sam mogao. No, da bi drugi mogli biti poučeni i Moje riječi otkrivene pokazujući kako sam pravedan i strpljiv i kako je nesretan taj čovjek kojim đavao vlada, Ja ga i dalje podnosim. Zbog njegove zle volje ostajanja u grijehu i kroz njegovu grešnu požudu u njoj, đavolja moć nad njim toliko je porasla da ga ni nježne riječi, ni oštre prijetnje, ni strah od pakla ne mogu odvratiti od njegova grijeha. I ovo je istinska pravda također, jer kako je on stalno imao volju griješenja, čak iako nije ispunio svoj grijeh djelom, on opravdano zaslužuje biti predan đavlu za svu vječnost. Jer i najmanji grijeh za kojim se žudjelo kasnije, dovoljan je da svakoga tko se ne pokaje osudi iz Kraljevstva nebeskog. Pokazao sam ti dva druga. Đavao je mučio tijelo jednoga, ali mu nije bio u duši. Zatamnio je svijest drugoga kroz njegove spletke, a ipak nije dospio u njegovu dušu i nije imao moći nad njim. Ali sada bi mogla pitati: „Nije li duša isto što i svijest? Nije li đavao u duši kada je u svijesti?“ Nipošto! Tijelo ima dva oka kojima vidi, i čak i ako izgube svoj vid, tijelo i dalje može biti zdravo. Tako je i s dušom. Jer iako su razum i svijest katkad ometeni i uznemireni, ipak, duša ne bude uvijek ranjena grijehom. I stoga je đavao imao moć nad njegovom sviješću, ali ne nad njegovom dušom. Pokazat ću ti trećeg čovjeka čijom dušom i tijelom u potpunosti vlada đavao, i osim ako je prisiljen Mojom moći i Mojom posebnom milošću, on nikada neće biti izbačen iz čovjeka ili ga ostaviti. Iz nekih ljudi đavao izlazi rado i brzo, ali iz drugih samo nevoljko i uz silu. Jer u neke ljude đavao ulazi zbog grijeha njihovih roditelja ili zbog neke skrivene prosudbe Božje; ovo se događa, primjera radi, s djecom i nerazumnim čovjekom. On ulazi u druge zbog njihove nevjere ili nekoga drugog grijeha. Iz tih đavao izlazi rado ako je istjeran od ljudi koji znaju zazivanja ili umijeće o tome kako istjerati đavle. Ako oni poduzmu takav egzorcizam zbog hvalisavosti ili radi kakva zemaljskog dobitka, tada đavao ima moć ulaska u onoga koji ga istjeruje, ili ponovno u istu osobu iz koje je istjeran, jer ni jedan od njih nije imao nikakve ljubavi Božje. Iz onih čije duše i tijelo đavao posjeduje u potpunosti, on nikada ne izlazi osim ako je prisiljen kroz Moju moć. Baš kao što ocat, ako je miješan sa slatkim i dobrim vinom, kvari svu slatkoću vina i nikada ne može biti odvojen od njega, jednako tako ni đavao neće izaći iz duše koju posjeduje osim ako je prisiljen kroz Moje božanske moći. Što je to vino ako ne ljudska duša koja je za Mene bila slađa više od svih stvorenih bića i tako Mi draga da sam dopustio da Moje tetive budu sasječene i Moje tijelo rastrgano do rebara radi nje? Otrpio sam smrt radi nje radije nego da ju izgubim. Ovo vino bilo je očuvano u talogu, jer smjestio sam dušu u tijelo gdje je bila čuvana prema Mojoj volji kao u zapečaćenoj posudi. Ali sada je ovo slatko vino pomiješano s najgorim octom, odnosno sa zlobom đavla, čija Mi je zlobnost gorča i odvratnija od ijednog octa. Po Mojoj moći, ovaj ocat bit će odijeljen od ovog čovjeka čije ću ti ime reći kako bih ti mogao pokazati Moje milosrđe i mudrost kroz njega, ali i Moju presudu i pravdu kroz prvobitnog čovjeka. OBJAŠNJENJE Prvi čovjek bio je plemićkog podrijetla i ponosni kantor koji je, bez Papina odobrenja, otišao u Jeruzalem i bio napadnut od đavla. O ovom demonom opsjednutom čovjeku više se može čitati u knjizi III, poglavlju 31, i u knjizi IV, poglavlju 115. Drugi demonom opsjednut čovjek u istom poglavlju postao je cistercijanski redovnik. Đavao ga je mučio toliko da su ga četiri čovjeka jedva držala. Njegov isplaženi jezik izgledao je poput jezika vola. Okovi na njegovim rukama nevidljivo su razbijeni u komade. Nakon mjesec i dva dana ovaj čovjek bio je izliječen od svete Brigite. Treći demonom opsjednut čovjek bio je ovršitelj iz Ostergotlanda. Kada je bio savjetovan da učini pokoru, rekao je onome koji ga je savjetovao: „Ne može li vlasnik kuće sjesti gdje želi? Đavao ima moje srce i moj jezik, kako mogu učiniti pokoru?“ Također je proklinjao svece Božje i umro te iste noći bez sakramenata i ispovijedi. Riječi opomene našeg Gospodina Njegovoj nevjesti o pravoj i lažnoj mudrosti i o tome kako dobri anđeli pomažu mudre koji su dobri, dok đavli pomažu mudre koji su zli. 33. poglavlje „Moji su prijatelji poput učenjaka koji imaju tri stvari: Prvo, razborito razumijevanje iznad onoga što je mozgu prirodno. Drugo, mudrost bez ljudske pomoći, jer ih Ja osobno učim iznutra. Treće, oni su puni slatkoće i božanske ljubavi kojom poražavaju đavla. No, u današnje vrijeme ljudi uče na drugačiji način. Prvo, oni žele biti mudri iz hvalisavosti kako bi mogli biti nazivani dobrim službenicima i majstorskim učenjacima. Drugo, oni žele biti mudri kako bi posjedovali i osvojili bogatstva. Treće, oni žele biti mudri kako bi osvojili časti i privilegije. I zato ih Ja ostavljam kada odu u svoje škole i uđu tamo, jer uče radi ponosa, a Ja ih učim poniznosti. Oni se upisuju u škole zbog pohlepe, a Ja nisam imao gdje glavu nasloniti. Oni odlaze kako bi stekli povlastice, zavideći onima na pozicijama višim od njihove, a Ja sam bio suđen od Pilata i izrugivan od Heroda. Zato ih ostavljam, jer oni ne uče Moju mudrost. No, budući da sam dobar i ljubazan, Ja dajem svakome ono za što moli. Onaj koji moli za kruh, prima kruh. I onome koji moli za slamu, bit će dana slama. Moji prijatelji mole za kruh, jer oni traže i uče mudrost Božju, gdje se Moja ljubav nalazi. No drugi, međutim, mole za slamu, a to je svjetovna mudrost. Jer kao što je slama neupotrebljiva čovjeku za hranu, iako jest hrana nerazumnim životinjama, tako također nema ni koristi od svjetovne mudrosti koju traže, niti hrane za dušu, nego samo malo ime i beskoristan posao. Jer kada čovjek umre, sva njegova mudrost iskorijenjena je ni u što i on više ne može biti viđen od onih koji su ga običavali hvaliti. Ja sam kao moćni gospodar s mnogo slugu koji, na način njihova gospodara, daju ljudima ono što im treba. Na ovaj način dobri anđeli i zli anđeli stoje u Mojoj službi. Dobri anđeli brinu se o potrebama onih koji uče Moju mudrost, odnosno onih koji rade u Mojoj službi, hraneći ih utjehom i ugodnim radom. No, svjetovno mudre pomažu zli anđeli koji ih nadahnjuju onim što oni žele i oblikuju ih po svojoj volji, inspirirajući ih mislima o velikim špekulacijama s mnogo posla. Ali kada bi oni pogledali prema Meni, mogao bih im dati kruha i mudrosti bez ikakva truda ili muke i dovoljnu količinu svijeta da ih zadovoljim. Ali oni nikada ne mogu biti zasićeni svijetom jer okreću ono što je slatko u gorčinu za sebe. Ali ti, Moja nevjesto, trebala bi biti poput sira, i tvoje tijelo kao kalup u kojem se sir oblikuje dok ne poprimi oblik kalupa. Na ovaj način tvoja duša, koja je za Mene divna i slatka poput sira, mora biti iskušana i pročišćena u tijelu sve dok tijelo i duša ujedinjeni ne pristanu održati isti oblik suzdržljivosti kako bi tijelo poštovalo duh i duh vodio tijelo prema svim vrlinama. Podučavanje Kristovo Njegovoj nevjesti o tome kako bi ona trebala živjeti te o tome kako đavao priznaje Kristu da nevjesta voli Krista iznad svih stvari, i o tome kako đavao pita Krista zašto ju voli toliko, te o ljubavi koju Krist ima za svoju nevjestu. 34. poglavlje „Ja sam Stvoritelj neba i zemlje. Bio sam istinski Bog i istinski čovjek u utrobi Djevice, i ustao sam od mrtvih i uzašao na nebo. Ti si, Moja nova nevjesto, došla na nepoznato mjesto. Stoga moraš učiniti četiri stvari: Prvo, moraš znati jezik mjesta. Drugo, moraš imati prikladnu odjeću. Treće, moraš znati kako organizirati svoje dane i svoje vrijeme u skladu s običajima mjesta. Četvrto, moraš se prilagoditi na novu hranu. Dakle, s obzirom na to da si došla iz nestabilnosti svijeta u stabilnost, ti moraš naučiti novi jezik, to jest uzdržljivost od beskorisnih i ispraznih riječi, katkad čak i od onih dopuštenih kako bi promotrila važnost i vrlinu tišine. Drugo, tvoja odjeća trebala bi biti skromna, i iznutra i izvana, tako da se ne veličaš iznutra kao svetija od ostalih, niti da se izvana sramiš biti viđena kao ponizna pred ljudima. Treće, tvoje vrijeme treba biti uređeno tako da, kao što si prije običavala imati puno vremena za potrebe tijela, sada imaš samo vremena za dušu, to jest da nikada više ne poželiš griješiti protiv Mene. Četvrto, tvoja nova hrana suzdržljivost je od proždrljivosti i delicija sa svom razboritošću onoliko koliko to tvoja ljudska narav može izdržati. Suzdržavanje koje ide preko granica ljudske prirode ne godi Mi, jer Ja zahtijevam racionalizaciju i kroćenje požuda. Tada se đavao pojavi u istom trenutku. Naš mu Gospodin reče: „Ti si stvoren od Mene i vidio si svu pravdu u Meni. Odgovori Mi sada, je li ova Moja nova nevjesta zakonito Moja po dokazanoj pravdi. Jer ti Ja dopuštam da vidiš i razumiješ njeno srce kako bi mogao znati kako Mi odgovoriti. Voli li išta drugo jednako toliko koliko voli Mene, ili bi li uzela išta u zamjenu za Mene?“ Đavao odgovori: „Ništa ne voli toliko koliko voli Tebe, i radije bi otrpjela svaku muku nego te izgubila, samo ako bi joj dao vrlinu strpljenja. Vidim nešto poput spoja vatre koji se spušta od Tebe do nje i veže njezino srce tako jako da ona, niti misli, niti voli išta osim Tebe. Tada naš Gospodin reče đavlu: „ Reci Mi kako se ona sviđa tvome srcu, ili kako ti se sviđa ova velika ljubav koju imam prema njoj.“ Đavao odgovori: „Ja imam dva oka; jedno je tjelesno, iako ja nisam tjelesan, i ovim okom zapažam zemaljske stvari tako jasno da ne postoji ništa toliko tajno ili mračno da bi se moglo sakriti od mene. Drugo je oko duhovno, i njime vidim tako jasno da ne postoji bol tako mala da ne mogu vidjeti ni razumjeti kojem grijehu ona pripada. I ne postoji grijeh tako malen ili beznačajan da ga ja ne vidim osim ako je očišćen pokajanjem i pokorom. Ali, iako ne postoje dijelovi tijela osjetljiviji i ranjiviji od očiju, ipak bih puno radije želio da mi dvije zapaljene baklje bez kraja prodru u oči nego da ona vidi očima duha. Ja također imam dva uha. Jedno je tjelesno i nitko ne može pričati toliko tajno i tiho da ja neću odmah čuti i saznati kroz ovo uho. Drugo je uho duhovno i nitko ne može imati tako skrovitu misao ili želju za ikakvim grijehom da ja to ne čujem kroz ovo uho, osim ako je oprana pokorom. I ja bih radije odabrao da se patnje pakla sruče naprijed kao potok i, šireći najužasniju vruću vatru bez kraja, teku kroz moje uši, nego da ona išta čuje ušima duha. Ja također imam duhovno srce, i rado bih dopustio da se neprestano reže na komade i konstantno obnavlja u istoj patnji kako bi se njezino srce ohladilo u Tvojoj službi i ljubavi. Ali, s obzirom na to da si Ti pravedan, ja sada imam pitanje za Tebe na koje možeš odgovoriti. Reci mi, zašto ju voliš toliko? Zašto nisi odabrao nekog svetijeg, bogatijeg i ljepšeg za sebe?“ Naš Gospodin odgovori:“ Zato što je pravda zahtijevala tako. Ti si stvoren od Mene i vidio si svu pravdu u Meni. Reci Mi, dok ona sluša, zašto je bilo pravedno da ti trebaš imati takav težak pad i o čemu si razmišljao kada si pao.“ Đavao odgovori: „ Vidio sam tri stvari u Tebi. Vidio sam Tvoju slavu i čast koje bijahu iznad svih stvari, i pomislio o svojoj vlastitoj slavi. Zbog ovog razloga postao sam ponosan i odlučio ne samo postati Tebi jednak, nego biti čak i viši od Tebe. Drugo, vidio sam da si Ti moćniji od svih ostalih, i stoga sam poželio biti moćniji od Tebe. Treće, vidio sam što će se dogoditi u budućnosti, i s obzirom na to da su Tvoja slava i čast bez početka i bit će bez kraja, zavidio sam Ti i pomislio kako bih rado bio mučen zauvijek najgorčim kaznama ako bi time Ti umro. I s takvim sam mislima i željama pao, i odmah je nastao pakao.“ Naš Gospodin odgovori: „ Pitao si Me zašto volim svoju nevjestu toliko. Nesumnjivo, to je zato što Ja mijenjam svu tvoju zlobu u dobro. Jer otkako si ti postao ponosan i nisi Me htio imati, svog Stvoritelja, kao tebi jednaka, zbog toga, ponizivši se u svim stvarima, Ja okupljam grešnike sebi i činim sebe njima jednakim dajući im svoju slavu. Drugo, budući da si imao takvu zlu želju da si želio biti moćniji od Mene, zbog toga Ja činim grešnike moćnijima od tebe i sudionicima u Mojoj moći. Treće, zbog tvoje zavisti Meni, Ja sam toliko pun ljubavi da sam ponudio samog sebe i žrtvovao sebe za dobrobit svih kroz Moju smrt.“ Nakon toga, naš Gospodin reče:“ Sada je, đavle, tvoje tamno srce prosvijetljeno. Reci Mi, dok ona sluša, kakvu ljubav Ja imam prema njoj.“ Đavo odgovori: „ Kada bi bilo moguće, Ti bi rado otrpio istu bol u svakom i svim udovima, baš kao što si jednom otrpio na križu u svim svojim udovima, prije nego ju izgubio. „Tada naš Gospodin odgovori: „Budući da sam tako milostiv da ne odbijam svoju milost ni oprost nikome tko ih zatraži, pitaj Me tada ponizno za milost ti sam, i Ja ću ti je dati.“ Đavao odgovori: „Nikada to neću učiniti. Jer kada sam pao, kazna je uspostavljena za svaki grijeh i za svaku bezvrijednu riječ i misao. I svaki duh ili đavao koji je pao, imat će svoju kaznu. I prije nego što bih savio svoje koljeno pred Tobom, radije bih gutao sve kazne u sebe, dokle god bi se moja usta mogla otvarati i zatvarati u kazni, tako da bi se moja kazna zauvijek obnavljala.“ Tada naš Gospodin reče svojoj nevjesti: „Vidi kako je otvrdnuo gospodar svijeta i kako je moćan protiv Mene zbog Moje skrivene pravde. Ja bih ga uistinu mogao uništiti u trenutku kroz svoju moć, ali Ja ne činim ništa više nepravde prema njemu nego prema dobrom anđelu u Kraljevstvu nebeskom. Ali kada njegovo vrijeme dođe, a sada se približava, Ja ću ga osuditi s njegovim sljedbenicima. Stoga, Moja nevjesto, budi uvijek ustrajna u svojim dobrim djelima. Voli Me svim svojim srcem. Ne boj se ničega osim Mene. Ja sam, naime, Gospodar nad đavlom i nad svim stvorenim stvarima. Riječi Djevice Marije nevjesti o vlastitoj tuzi za muke Kristove, i o tome kako je svijet bio prodan kroz Adama i Evu i otkupljen natrag kao s jednim srcem kroz Krista i Njegovu Djevicu Majku 35. poglavlje Marija, Majka Božja, govorila je nevjesti Kristovoj i reče: „Moja kćeri razmatraj panju Moga Sina, jer su Njegovi udovi bili kao Moji vlastiti udovi i Njegovo srce kao Moje vlastito srce. Jer baš kao što su druga djeca bila nošena u utrobi svojih majki, tako je i On bio u Meni. No, On je bio začet kroz goruću milost ljubavi Božje. Drugi su, međutim, začeti kroz požudu tijela. Prema tome, Ivan apostol, njegov rođak, s pravom kaže:“Riječ je tijelom postala.“ On je došao kroz ljubav i bio u Meni. Riječ i ljubav su Ga stvorili u Meni. On je uistinu za Mene bio poput Mog vlastitog srca. Jer kada sam Ga rodila, osjetila sam kao da se polovica Moga srca rodila i izašla iz Mene. I kada je podnosio patnju, činilo se kao da Moje vlastito srce pati. Baš kao kada je nešto dopola unutra i otpola vani – vanjska strana osjeti bol i patnju, ali unutarnja strana također osjeća sličnu patnju – tako je bilo Meni kada je Moj Sin bičevan i ranjen; bilo je kao da je Moje vlastito srce bičevano i ranjeno. Ja sam također bila ona koja Mu je bila najbliža za Njegove patnje i nisam se nikada odvajala od Njega. Stajala sam vrlo blizu Njegova križa i, baš kao što ono što je najbliže srcu ubode najgore, tako je Njegova bol bila teža i gora Meni nego drugima. Kada Me pogledao s križa i kada sam Ga vidjela, suze su potekle niz Moje oči kao krv iz vena. I kada Me On vidio tako pogođenu bolom i preplavljujućom tugom, On je osjetio takvu tugu nad Mojom boli da je sva bol iz Njegovih vlastitih rana postala kao stišana i mrtva zbog boli koju je vidio u Meni. Ja mogu stoga hrabro reći da je Njegova bol bila Moja bol jer je Njegovo srce bilo Moje srce. Jer kao što su Adam i Eva prodali svijet za jabuku, tako smo Moj Sin i Ja otkupili svijet natrag kao s jednim srcem. Razmatraj stoga, Moja kćeri, kako sam Ja bila na smrti svojega Sina, i neće ti biti teško ostaviti svijet i njegove brige. Odgovor našeg Gospodina anđelu koji se molio da tuga u tijelu i duši bude dana nevjesti, i o tome kako čak i veća tuga treba biti dana savršenijim dušama. 36. poglavlje Anđeo se molio za nevjestu svoga Gospodara i naš mu Gospodin odgovori: „Ti si poput viteza Gospodarova koji nikada nije odložio svoju kacigu zbog umora i koji nikada nije odvratio svoje oči od bitke zbog straha. Ti si postojan kao planina i gorljiv kao plamen. Tako si čist da nema mrlje u tebi. Moliš Me da imam milosti prema svojoj nevjesti. Ti znaš i vidiš sve stvari u Meni. Ipak, dok ona sluša, reci Mi kakvu milost tražiš za nju; jer milost je naime trostruka. Jedna je milost po kojoj se tijelo kažnjava i muči, a duša se pošteđuje, kao što se dogodilo s Mojim slugom Jobom čije je tijelo moralo otrpjeti svakakve boli i mučenja, ali čija je duša bila zaštićena. Druga je milost ona po kojoj su duša i tijelo pošteđeni muke, kao što je bilo u slučaju kralja koji je živio u svim vrstama požuda i zemaljskih užitaka i nije imao boli niti u tijelu niti u duši dok je živio na svijetu. Treća je milost ona po kojoj su i duša i tijelo kažnjeni, tako da oni imaju teškoća u svom tijelu i tugu u svom srcu, kao što se dogodilo s Petrom i Pavlom i drugim svecima. Jer postoje tri stanja za ljude u svijetu: Prvo je stanje onih koji su pali u grijeh i ustali ponovno; ovima katkad dopustim da pate u svojim tijelima kako bi mogli biti spašeni. Drugo je stanje onih koji bi rado živjeli zauvijek kako bi mogli griješiti zauvijek i koji imaju svu svoju volju i misli usmjerene na svijet, i ako oni učine išta za Mene u bilo koje vrijeme, oni to čine s namjerom rasta i umnožavanja svojih zemaljskih posjeda. Niti kazna tijela niti jake boli srca ne daju se ovim ljudima, nego im je umjesto toga dopušteno slijediti svoju vlastitu moć i volju zato što će primiti nagradu ovdje i za najmanje dobro koje su učinili za Mene, i onda biti mučeni za svu vječnost. Zato što je njihova volja za grijehom vječna, njihova će muka također biti vječna. Treće je stanje onih koji se više boje griješiti protiv Mene i vrijeđati Me nego što se boje ikakve muke. Oni bi radije izdržali da budu mučeni nepodnošljivim bolima u vječnosti nego Me svjesno isprovocirali do gnjeva. Patnje tijela i srca dane su ovim ljudima, kao Petru, Pavlu i drugim svecima, kako bi mogli naknaditi za sve svoje grijehe u ovome svijetu, ili kako bi mogli biti oštro kažnjavani jedno vrijeme radi njihove veće slave i postavljeni kao primjer drugima. Pokazao sam ti ovu trostruku milost prema trima osobama u ovom kraljevstvu čija su ti imena dobro poznata. Ali sada, Moj anđele i slugo, reci Mi, kakvu milost ti moliš za Moju nevjestu?“ On odgovori: „Ja molim za milost njezine duše i tijela, kako bi mogla naknaditi za sve svoje grijehe u ovome svijetu i kako niti jedan od njezinih grijeha ne bi došao pred Tvoj sud.“ Naš Gospodin odgovori:“ Neka bude učinjeno prema tvojoj volji.“ Tada reče nevjesti: „Ti si Moja i Ja ću činiti s tobom kako je volja Moja. Ništa ne voli toliko koliko voliš Mene. Pročišćavaj se stalno od grijeha svaki sat prema savjetu onih kojima sam te povjerio. Ne skrivaj ni jedan grijeh! Ne ostavljaj ništa nepreispitano! Ne smatraj ni jedan grijeh lakim ili dostojnim zanemarivanja! Jer na sve što zaboraviš, Ja ću te podsjetiti i suditi. Niti jedan od grijeha koje si počinila neće doći pred Moj sud ako su kažnjeni i okajani kroz tvoju pokoru dok živiš. Ali oni grijesi za koje nisi napravila nikakvu pokoru, bit će očišćeni ili u čistilištu ili kroz neku Moju tajnu prosudbu, osim ako učiniš punu zadovoljštinu i naknadu za njih ovdje na zemlji.“ Riječi Djevice Marije nevjesti o izvrsnosti Njezina Sina, i o tome kako Krist sada biva razapinjan još okrutnije od svojih neprijatelja, zlih kršćana, nego što je nekoć bio od Židova, i o tome kako će takvi ljudi primiti težu i gorču kaznu. 37. poglavlje Kraljica Neba reče: „Moj Sin imao je tri dobre stvari: Prva je bila to što nitko nikada nije imao tako lijepo tijelo kao On, jer je On imao dvije savršene prirode, naime, svoje Božanstvo i Čovječnost. Njegovo tijelo bilo je tako čisto da, jednako kao što se nikakva mrlja ne može naći u najčišćim očima, tako se niti jedan defekt nije mogao naći na Njegovu tijelu. Drugo dobro bilo je to što On nikada nije zgriješio. Ostala djeca, međutim, katkad podnose grijehe svojih roditelja i katkad svoje vlastite; ali On nikada nije zgriješio, a ipak je podnio grijehe svih. Treće je dobro to što neki ljudi umru radi Boga te kako bi primili veću nagradu, ali On je umro jednako toliko za dobrobit svojih neprijatelja koliko za Mene i svoje prijatelje. Kada su Ga Njegovi neprijatelji razapeli, učinili su Mu četiri stvari: Prvo, okrunili su Ga trnovom krunom. Drugo, proboli su Njegove ruke i noge. Treće, dali su Mu žuči da pije. Četvrto, proboli su Njegov bok. Ali, sada se Ja žalim da neprijatelji Moga Sina, koji su sada u svijetu, Njega razapinju još okrutnije u duhovnom smislu nego Židovi koji su razapeli Njegovo tijelo. Jer, iako Božanstvo ne može trpjeti ni umrijeti, ipak, oni Ga razapinju kroz svoje vlastite opačine i grijehe. Jer ako čovjek uvrijedi ili povrijedi sliku svoga neprijatelja, slika ne osjeća da joj je učinjena šteta; unatoč tome, počinitelj treba biti optužen i osuđen zbog svoje zle namjere činjenja zla jednako kao da se radi o djelu. Na isti su način, poroci i grijesi kojima razapinju Mojega Sina duhovno, Njemu odvratniji i teži od poroka onih koji su razapeli Njegovo tijelo. Ali sada bi mogla pitati: „Kako Ga razapinju?“ Prije svega, vežu Ga na križ koji su pripremili za Njega kada se ne obaziru na zapovijedi njihova Stvoritelja i Gospodina, nego Ga obeščašćuju kada ih On upozorava, kroz svoje sluge da Mu služe, te to preziru i umjesto toga rade ono što njima ugađa. Tada razapinju Njegovu desnu ruku kada drže pravdu za nepravdu, govoreći: “Grijeh nije tako težak i mrzak Bogu kako je rečeno. Bog nikoga ne kažnjava za cijelu vječnost; On nam samo prijeti ovim teškim stvarima da nas uplaši. Zašto bi u protivnom iskupio čovjeka ako je htio da propadnemo?“ Oni ne smatraju da je i posljednji najmanji grijeh, u kojem čovjek nalazi zadovoljstvo, dovoljan da ga osudi na vječne muke, i da Bog ne dopušta da i posljednji najmanji grijeh prođe nekažnjeno, jednako kao što ne dopušta da ni najmanje posljednje dobro djelo prođe nenagrađeno. Dakle, oni će biti mučeni za cijelu vječnost zbog svoje stalne namjere griješenja i Moj Sin, koji vidi srce, uračunava to kao djelo. Jer oni bi ispunili svoju volju djelima kada bi Moj Sin to podnosio ili dopuštao. Tada razapinju Njegovu lijevu ruku kada preokreću vrlinu u grijeh i volju da nastave u grijehu do kraja govoreći : “Ako mi samo jedanput kažemo na kraju našeg života „O Bože, imaj milosti prema meni“, Božja milost tako je velika da će nam biti oprošteno.“ Ali ovo nije vrlina – željeti griješiti bez popravljanja samoga sebe, i željeti primiti nagradu bez rada za nju, ne osim ako se nađe pravo kajanje u srcu da se čovjek želi promijeniti, samo kada bi on to mogao učiniti, a da nije zbog bolesti ili neke druge smetnje. Nakon toga, oni razapinju Njegove noge kada se prepuštaju užitku griješenja a da nijednom ne pomisle na gorke patnje Moga Sina, ili da Mu nijednom ne zahvale iz svojega najintimnijeg srca riječima poput ovih: „Moj Gospodine i Bože, kako je gorka Tvoja patnja bila, slava i čast Tebi zbog Tvoje smrti“ – takve se riječi nikada ne čuju iz njihovih usta. Tada Ga krune krunom podsmijeha kada se izruguju Njegovim slugama i smatraju beskorisnim služiti Mu. Daju Mu piti žuči kada se raduju i slave u grijehu. I niti jednom da bi se javila misao u njihovim srcima o tome kako težak, i mnogobrojan, i opasan njihov grijeh jest. Oni probadaju Njegov bok kada imaju volju nastaviti u grijehu. Uistinu, kažem ti – a ti ovo možeš reći Mojim prijateljima – da su takvi ljudi nepravedniji u očima Moga Sina nego oni koji su Ga osudili, neljubazniji od onih koji su Ga razapeli, besramniji od onih koji su Ga prodali, i oni će stoga primiti veću muku nego ostali. Pilat je znao vrlo dobro da Moj Sin nije zgriješio i nije zaslužio umrijeti. Ali on se svejedno osjećao primoranim osuditi Moga Sina na smrt, jer se bojao gubitka svoje svjetovne moći i pobune Židova. Ali čega bi se ovi trebali bojati ako bi služili Mome Sinu, ili kakvu bi čast ili dostojanstvo oni izgubili kad bi Ga štovali? Oni će stoga biti osuđeni težom kaznom od Pilatove, jer su oni gori od njega u očima Moga Sina. Jer Pilat Ga je osudio zbog zahtjeva i volje ostalih i zbog straha, ali ovi Ga osuđuju zbog svoje vlastite koristi i bez ikakvog straha kada Ga obeščašćuju počinjavajući grijeh od kojega bi se mogli suzdržati kada bi htjeli. Ali oni se ne suzdržavaju od grijeha, niti su posramljeni zbog grijeha koje su počinili, jer ne smatraju da su nedostojni dobrih dijela Onoga kojemu ne služe. Oni su također gori od Jude, jer kada je Juda izdao svog Gospodina, on je znao vrlo dobro da On bijaše Bog, i da je zgriješio teško protiv Njega, ali je izgubio nadu i požurio svoje dane prema paklu smatrajući se nedostojnim života. No, ovi znaju svoje grijehe vrlo dobro, a ipak su i dalje u njima bez osjećaja ikakve grižnje savjesti o tome u svojim srcima. Oni žele uzeti Kraljevstvo nebesko nasiljem i moći kada misle da ga mogu dobiti, ne kroz svoja dobra djela, nego kroz uzaludnu nadu, no ono je dano samo onima koji rade i trpe nešto radi Boga. Oni su također gori od onih koji su razapeli Moga Sina. Jer kada su ovi vidjeli dobra djela Moga Sina, naime, podizanje mrtvih i čišćenje gubavih, pomislili su: „Ovaj čovjek čini nečuvena i izvanredna čuda. On svladava svakoga koga hoće riječju, On zna sve naše misli i čini što god On hoće. Ako je On uspješan, svi ćemo se morati pokoriti Njegovoj moći i postati Njegovi podanici.“ Stoga, kako bi izbjegli da budu podvrgnuti Njemu, oni su Ga razapeli zbog svoje zavisti. Ali da su znali da je On Kralj Slave, nikada Ga ne bi razapeli. Ali ovi ljudi vide Njegova dobra djela i čuda svaki dan, i oni iskorištavaju Njegova dobra djela i slušaju kako bi Ga trebali služiti i prići Mu, ali si misle: „Ako moramo napustiti svu svoju zemaljsku svojinu i slijediti Njegovu volju, a ne svoju vlastitu, bilo bi to teško i nepodnošljivo.“ Oni preziru Njegovu volju tako da ne bi trebala biti stavljena iznad njihove vlastite volje, i razapinju Moga Sina kroz svoja otvrdla srca kada dodaju grijeh na grijeh protiv svoje savjesti. Oni su gori od onih koji su razapeli Moga Sina, jer Židovi su to učinili zbog zavisti i zato što nisu znali da je On Bog, ali ovi znaju da je On Bog, a ipak, u svojoj vlastitoj zlobi, i drskosti, i pohlepi, razapinju Ga duhovno okrutnije no što su to Židovu učinili tjelesno. Jer oni sami otkupljeni su, ali Židovi još nisu bili otkupljeni. Stoga, Moja nevjesto, pokori se Mome Sinu i Njega se boj, jer baš kao što je milosrdan, On je ujedno i pravedan.“ Najugodniji razgovor Boga Oca sa Sinom, te o tome kako je Otac dao novu nevjestu Sinu, i kako ju je Sin primio sebi sa zadovoljstvom, te o tome kako Zaručnik uči nevjestu o strpljenju, poslušnosti i jednostavnosti kroz primjer. 38. poglavlje Otac je razgovarao sa Sinom, rekavši: „Došao sam s ljubavlju prema Djevici i uzeo Tvoje pravo tijelo od nje. Ti si stoga u Meni i Ja u Tebi. Kao što vatra i toplina nikada nisu odvojene, tako je nemoguće odvojiti Božanstvo iz Čovječnosti.“ Sin odgovori: „Neka sva slava i čast budu Tebi, Oče; neka Tvoja volja bude vršena u Meni i Moja u Tebi.“ Otac mu odgovori ponovno: “Evo, Sine Moj, povjeravam Ti ovu novu nevjestu da poput ovce bude vođena i poučena. Kao vlasnik ovce Ti ćeš dobiti od nje sir za hranu i mlijeko za piće te vunu da se odjeneš. A ti bi Ga, nevjesto, trebala slušati. Imaš tri stvari koje moraš učiniti: moraš biti strpljiva, pokorna i voljna činiti što je dobro.“ Tada Sin reče Ocu: „Tvoja volja s moću, moć s poniznošću, poniznost s mudrošću, mudrost s milošću; neka bude volja Tvoja, koja jest i uvijek će biti, bez početka i kraja, u Meni. Ja je uzimam sebi u svoju ljubav, u Tvoju moć i u vodstvo Duha Svetoga, koji nisu tri boga nego jedan Bog.“ Tada Sin reče nevjesti:“ Čula si kako te Otac povjerio Meni poput ovce. Ti moraš stoga biti prostodušna i strpljiva kao ovca i plodna u prinosu hrane i odjeće. Tri su čovjeka u svijetu. Prvi je potpuno gol, drugi je žedan i treći je gladan. Prvi označava vjeru Moje Crkve i gol je zato što je svakoga sram i strah pričati o istini vjere i Mojim zapovijedima. A, ako neki ljudi pričaju ili uče o takvim stvarima, oni su prezreni i optuženi da su lažljivci. Stoga Moje riječi, koje proizlaze iz Mojih usta, trebaju zaodjenuti ovu vjeru kao vuna. Jer kao što vuna raste na tijelu ovce od topline, tako i Moje riječi proizlaze iz topline Moga Božanstva i Čovječnosti do tvoga srca. One će zaodjenuti Moju Svetu Vjeru svjedočanstvom istine i mudrosti i dokazati da vjera koja je sada zanemarivana kao uzaludna, jest istinita, tako da će oni koji su dosad bili lijeni u odijevanju svoje vjere u djela ljubavi, nakon saslušanja Mojih riječi o ljubavi biti obraćeni i potaknuti ponovno kako bi govorili sa sigurnošću vjere i djelovali hrabro. Drugi označava Moje prijatelje koji imaju žarku želju učiniti Moju čast savršenom i rastužuju se na Moja obeščašćenja. Oni će biti ispunjeni slatkoćom koju su čuli u Mojim riječima, i potaknuti većom ljubavlju prema Meni, i zajedno s njima drugi, koji su sada mrtvi u grijehu, bit će također potaknuti u Mojoj ljubavi kada čuju o milosrđu koje sam učinio grešnicima. Treći označava one koji misle ovako u svojim srcima: „Kada bismo samo znali Božju volju i kako bismo trebali živjeti, i kada bi nas netko naučio dobrom načinu, mi bismo rado učinili ono što možemo za čast Božju.“ Ti su gladni upoznati Moj način i volju, ali nitko ih ne hrani jer im nitko ne pokazuje u potpunosti što bi trebali učiniti, a ako im se pokaže ili ih se nauči što bi trebali činiti, nitko ne živi prema riječima sa svojim djelima. I zbog tog razloga njima se riječi doimaju poput mrtvih. Stoga ću im Ja osobno pokazati i podučiti ih što bi trebali činiti i ispuniti ih svojom slatkoćom. Jer svjetovne stvari, koje su viđene i željene sada od gotovo svakoga, ne mogu ispuniti čovječanstvo, nego samo pobuđuju njegovu želju i pohlepu svijeta osvojiti sve više i više stvari. Ali Moje riječi i Moja ljubav nahranit će ljude i ispuniti ih obiljem utjehe. Stoga, Moja nevjesto, koja si Moja ovca, ti moraš voditi računa da zadržiš svoje strpljenje i poslušnost. Ti si sva Moja po pravu i trebala bi stoga slijediti Moju volju. Onaj tko želi slijediti volju drugoga, trebao bi imati tri stvari: Prvo, trebao bi imati istu volju i mišljenje kao drugi; drugo, imati slična djela; treće, trebao bi se odmaknuti od svojih neprijatelja. Ali tko su Moji neprijatelji ako ne ponos i svaki grijeh? Ti bi se stoga trebala odmaknuti od njih ako želiš slijediti Moju volju.“ Krist govori o tome kako su vjera, nada i ljubav nađene savršeno u Njemu u trenutku Njegove smrti, i nalaze se nesavršeno u nama bijednicima. 39. poglavlje Sin Božji reče:“ Ja sam imao tri stvari u svojoj smrti: Prvo, vjeru kada sam savio svoja koljena i molio se Ocu, znajući da bi Me On mogao spasiti od patnji. Drugo, nadu kada sam uporno čekao i rekao: „Ne kako Ja želim.“ Treće, ljubav kada sam rekao: „Budi volja Tvoja.“ Također sam imao tjelesnu agoniju od prirodnog straha od patnje kada je krvavi znoj izašao iz Moga tijela. Stoga, kako se Moji prijatelji ne bi trebali bojati da su napušteni kada trenutak nevolje dođe k njima, Ja sam im pokazao na sebi da slabo tijelo uvijek pobjegne od patnje. Ali sada bi mogla pitati kako je krvavi znoj izašao iz Mog tijela. Baš kao što se krv bolesne osobe isušuje i prožima u svim njenim venama, tako je Moja krv bila prožeta prirodnim strahom od smrti. Moj Otac htio je pokazati način kako će Nebo biti otvoreno i kako će prognanom čovjeku biti omogućeno ući u njega, i stoga Me isporučio iz ljubavi Mojoj patnji u svrhu da Moje tijelo bude proslavljeno u časti nakon što patnje budu ispunjene. Jer pravda nije dopuštala Mom Čovještvu da uđe u slavu bez patnji iako sam bio u mogućnosti učiniti tako kroz moć Moga Božanstva. Kako bi onda zaslužili ući u Moju slavu oni koji imaju malo vjere, ispraznu nadu i nimalo ljubavi? Kada bi vjerovali u vječnu radost Neba i strašne muke pakla, ne bi željeli ništa osim Mene. Kada bi vjerovali da Ja vidim i znam sve stvari i imam moć nad svim stvarima i da zahtijevam sud nad svim, oni bi mrzili svijet i više bi se bojali griješiti preda Mnom nego pred čovjekom. Kada bi imali čvrstu i postojanu nadu, tada bi svaka njihova misao i želja bila usmjerena na Mene. Kada bi imali Božansku ljubav za Mene, tada bi bar razmislili u svojoj duši o tome što sam učinio za njihovu dobrobit, koliko sam se trudio propovijedajući, koliko je velika Moja bol bila u Mojoj patnji i koliko je velika Moja ljubav bila u Mojoj smrti kada sam radije umro nego ih izgubio i napustio. Ali njihova je vjera bolesna i kolebljiva, prijeti da će uskoro pasti, jer oni vjeruju samo kada ih patnje i iskušenja ne napadaju, i gube svoju nadu čim se susretnu s nedaćama. Njihova je nada isprazna jer se nadaju da će njihov grijeh biti oprošten bez pravde i prave presude. Oni se nadaju sa samopouzdanjem da će primiti Kraljevstvo nebesko nizašto i žele primiti Moju milost bez uvjerljive pravde. Njihova ljubav prema Meni potpuno je hladna, jer oni nikada nisu ponukani tražiti Me ili zazivati osim ako ih na to ne prisile nevolje. Kako mogu biti zagrijan od takvih ljudi koji nemaju niti pravu vjeru, niti čvrstu nadu, niti goruću ljubav za Mene? I zato, kada Me zazivaju govoreći: “O Bože, smiluj mi se“, oni ne zaslužuju da ih se čuje niti da uđu u Moju slavu, jer nisu htjeli slijediti svoga Gospodina u patnji i stoga Ga ne trebaju slijediti u slavu. Jer ni jedan vitez ne može ugoditi svom Gospodaru i biti uzet natrag u Njegovu milost nakon svog pada osim ako se prvo ne ponizi u pokori za svoj prezir. Naš Stvoritelj postavlja tri pitanja o svojoj nevjesti. Prvo je o ropstvu muža i dominaciji žene; drugo je o radu muža i trošenju žene; i treće je o preziru gospodara i štovanju sluga. 40. poglavlje „Ja sam tvoj Stvoritelj i Gospodin. Odgovori Mi na tri pitanja koja ću ti postaviti. Kakvo je stanje kuće u kojoj je žena odjevena kao dama, a njezin muž kao rob? Je li to u redu? Ona odgovori u svojoj svijesti: „Ne, Gospodine, nije u redu.“ Naš Gospodin reče: “Ja sam Gospodar svih stvari i Kralj anđela. Ja sam odjenuo svog slugu, imenom svoju Čovječnost, samo korisnošću i nužnošću jer nisam želio ništa od ovoga svijeta osim oskudne hrane i odjeće. Ali ti, koja jesi Moja nevjesta, hoćeš živjeti kao dama i želiš imati bogatstva i počasti i biti držana u štovanju. Koja je korist od svih ovih stvari? Sve su stvari uistinu isprazne i sve stvari moraju biti ostavljene. Čovječanstvo nije stvoreno ni za kakve prekomjernosti, nego da ima samo ono što nužnost prirode zahtijeva. Ove prekomjernosti izumio je ponos i sada se drže i ljube kao zakon. Drugo, reci Mi je li pravo za muža da radi od jutra do mraka i da zatim žena potroši sve što je stečeno u jednom satu? Ona odgovori: “Ne, to nije pravo; žena je, naprotiv, obvezana živjeti i vladati se prema volji svojega muža.“Naš Gospodin reče: “Ja sam se ponašao kao čovjek koji radi od jutra do mraka, s obzirom na to da sam od svoje mladosti sve do trenutka svoje patnje radio na pokazivanju puta u Nebo kroz propovijedi i ispunjavanje onoga što sam propovijedao djelima. No žena, to jest duša koja bi Mi trebala biti poput žene, trati sav Moj trud kada živi lakomisleno, tako da ništa od onoga što sam učinio i otrpio za njezinu dobrobit njoj ne može koristiti, niti Ja nalazim ikakvih vrlina u njoj u kojima bih mogao uživati. Treće, reci Mi, nije li krivo i gnjusno da gospodar kuće bude prezren i da rob bude poštovan?“ Ona odgovori: “Da, uistinu jest.“ Naš Gospodin reče: „Ja sam Gospodar svih stvari. Moja je kuća svijet i čovječanstvo bi, po pravu, trebalo biti Moj sluga. Ali Ja, Gospodar, sada sam preziran u svijetu, a čovjek poštovan. Stoga ćeš ti, koju sam Ja izabrao, voditi računa o tome da činiš Moju volju, jer sve je u svijetu ništa doli morska pjena i lažni san. Riječi našega ljubljenog Stvoritelja u nazočnosti Nebeske vojske i nevjeste, u kojima se žali na petoricu muškaraca, označavajući Papu i njegov kler, zle laike, Židove i pogane; također o pomoći koju šalje svojim prijateljima, označavajući sve čovječanstvo, i o oštroj presudi koju izvršava nad svojim neprijateljima. 41. poglavlje „Ja sam Stvoritelj svih stvari. Ja sam rođen od Oca prije Lucifera. Ja sam neodvojivo u Ocu i Otac u Meni i jedan Duh u nama obojici. Prema tome, postoji jedan Bog – Otac, Sin i Duh Sveti – a ne tri boga. Ja sam onaj koji je obećao vječnu baštinu Abrahamu i izveo svoj narod iz Egipta preko Mojsija. Ja sam onaj koji je govorio po prorocima. Otac Me poslao u utrobu Djevice ne odvajajući se od Mene, nego ostajući neodvojivo sa Mnom kako bi se čovječanstvo, koje je napustilo Boga, vratilo Bogu kroz Moju ljubav. Ali sada, u tvojoj nazočnosti, Moja Nebeska vojsko, iako ti vidiš i znaš sve stvari u Meni, ipak, radi dobrobiti znanja i učenja Moje nevjeste koja stoji ovdje, koja ne može razumjeti duhovne stvari osim kroz tjelesne prispodobe, Ja iznosim pritužbu pred tobom na ovu petoricu muškaraca koji stoje ovdje, jer isprovociraše Me do gnjeva na mnoge načine. Kao što sam nekoć, u Zakonu, imenom Izrael označio cijeli izraelski narod, tako sad ovom petoricom označavam svakog čovjeka u svijetu. Prvi čovjek označava vođu Crkve i njegove svećenike; drugi zle laike; treći Židove; četvrti pogane; i peti Moje prijatelje. Ali od tebe, Židove, Ja isključujem sve Židove koji su kršćani u tajnosti i koji Mi služe potajno u čistoj ljubavi, pravoj vjeri i savršenom djelu. A od tebe, pogane, Ja isključujem sve one koji bi rado išli putem Mojih zapovijedi kada bi samo znali i bili poučeni kako bi se trebali vladati i živjeti, i koji svojim djelima čine koliko znaju i umiju. Takvi nipošto neće biti osuđeni s vama. Ja se sada žalim na tebe, o, vođo Moje Crkve, koji sjediš na Mome prijestolju što sam ga dao Petru i njegovim nasljednicima da sjede na njemu s trostrukim dostojanstvom i moći: Prvo, kako bi imali moć vezivanja i odrješenja duša od njihovih grijeha. Drugo, kako bi otvorili Nebo za pokornika. Treće, kako bi zatvorili Nebo za proklete i one koji preziru Moj Zakon. Ali ti, koji bi trebao iscjeljivati duše i predstavljati ih Meni, ti si uistinu ubojica duša. Ja sam postavio Petra za pastira i čuvara Mojih ovaca. Ali ti ih, međutim, rastjeruješ i ranjavaš. Ti si gori od Lucifera. Jer on je bio zavidan Meni i nije želio ubiti nikoga osim Mene kako bi mogao vladati na Mome mjestu. Ali ti si utoliko gori jer ne ubijaš samo Mene tjerajući Me od sebe tvojim lošim djelima, nego ujedno ubijaš duše svojim lošim primjerom. Ja sam otkupio duše svojom krvlju i povjerio ih tebi kao vjernom prijatelju, ali ti ih isporučuješ opet natrag neprijatelju od kojega sam ih izbavio. Ti si nepravedniji od Pilata. On nije osudio nikoga drugog osim Mene na smrt, ali ti ne samo da Meni sudiš kao da sam nemoćan gospodar i nedostojan ikakve dobre stvari, ne, ti također sudiš i osuđuješ duše nevinih i puštaš krivcima da odu slobodni bez ikakva prijekora. Ti si okrutniji od Jude koji je samo Mene prodao, ti ne prodaješ samo Mene, nego i duše Mojih izabranih ljudi za svoju vlastitu sramotnu dobit i uzaludnog imena radi. Ti zaslužuješ više prezira nego Židovi, jer oni su razapeli samo Moje tijelo, ali ti razapinješ i mučiš duše Mojih izabranih ljudi za koje su tvoja zloba i tvoji grijesi gorči od bilo koje rane od mača. I stoga, jer si sličan Luciferu i nepravedniji od Pilata, i okrutniji od Jude i prezreniji od Židova, Ja se žalim na tebe s pravom. Drugom čovjeku, to jest laicima, naš Gospodin reče: „Ja sam stvorio sve stvari za tvoju korist. Ti si dao svoj pristanak Meni i Ja svoj tebi. Dao si Mi svoju vjeru i obećao prisegom da ćeš Mi služiti. Ali sada si Me napustio poput čovjeka koji ne poznaje svog Boga. Držiš Moju riječ za laž i Moja djela za ispraznost, i govoriš da su Moja Volja i Moje zapovijedi preteške. Ti si prekršio vjeru koju si Mi obećao. Ti si prekršio svoju prisegu i napustio Moje ime. Ti si odvojio sebe od brojnih Mojih svetaca i došao pripadati brojnim đavlima i postao si njihov prijatelj. Ti misliš da nitko nije vrijedan hvale i štovanja osim tebe. Sve što pripada Meni i što si obvezan učiniti za Mene čini ti se teškim i gorkim, ali su ti stvari kojima sam sebi ugađaš vrlo lake. Stoga se žalim na tebe s pravom, jer ti si prekinuo vjeru koju si Mi dao na krštenju i kasnije; i zbog ljubavi koju sam ti pokazao riječju i djelom, rugaš Mi se i nazivaš Me lašcem, i zbog Moje patnje nazivaš Me budalom.“ Trećem čovjeku, to jest Židovima, rekao je: „Započeo sam svoje djelo ljubavi s vama i odabrao vas kao svoj narod. Izveo vas iz ropstva, dao vam svoj Zakon, doveo vas u zemlju koju sam obećao vašim očevima i poslao vam proroke da vas utješe. Nakon toga, odabrao sam Djevicu za sebe iz vaše sredine, od koje sam preuzeo Čovještvo. Ali sada se žalim na vas jer ne želite vjerovati u Mene, nego govorite: “Krist još nije došao; Njega se još uvijek očekuje.“ Naš Gospodin reče četvrtom čovjeku, to jest poganima: „Ja sam te stvorio i otkupio kao kršćanskog čovjeka, i stvorio sam sve dobre stvari za tvoju korist. Ali ti si poput bezumnog čovjeka jer ne znaš što činiš. Također si poput slijepog čovjeka jer ne vidiš kamo ideš. Ti častiš i štuješ stvorene stvari umjesto Stvoritelja, i lažno umjesto istinitog, i svijaš svoje koljeno pred stvarima koje imaju manje vrijednosti od tebe samoga. Zato se žalim na tebe. Petom čovjeku reče: “Moj prijatelju, priđi bliže!“ I izravno reče Nebeskoj vojsci: „Moji ljubljeni prijatelji, Ja imam prijatelja kojim označavam i pod kojim podrazumijevam mnoge prijatelje. On je poput čovjeka zarobljenog među zlim ljudima i oštro okovanog u zatočeništvu. Ako govori istinu, izudaraju njegova usta kamenjem. Ako učini nešto dobro, zabadaju koplje u njegova prsa. Jao, Moji prijatelji i sveci, koliko ću dugo trpjeti takve ljude, i koliko ću dugo tolerirati takav prezir?“ Sveti Ivan Krstitelj odgovori: “Ti si poput najčišćeg ogledala, jer mi vidimo i znamo sve stvari u Tebi kao u ogledalu bez ikakve pomoći riječi ili govora. Ti si slatkoća koju nitko ne može opisati, u kojoj mi kušamo sve dobre stvari. Ti si poput najoštrijeg od mačeva, jer Ti sudiš u pravednosti.“ Naš mu Gospodin odgovori: “Doista, Moj prijatelju, rekao si istinu, jer Moji odabrani ljudi vide svu dobrotu i pravednost u Meni, pa čak i zli duhovi vide u svojoj vlastitoj svijesti, ali ne u svjetlu. Baš kao što čovjek smješten u tamni zatvor, koji je ranije naučio slova, zna ono što je naučio prije iako je u tami i trenutačno ne može vidjeti, tako je i s đavlima. Iako ne vide Moju pravednost u svjetlu Moje bistrine, oni i dalje znaju i vide u svojoj svijesti. Ja sam također kao mač koji razdvaja stvari na dva dijela. Na taj način dajem svima i svakoj osobi ono što zaslužuje.“ Tada naš Gospodin reče Svetom Petru: „Ti si utemeljitelj i branitelj vjere i Moje Crkve. Dok Moja Vojska sluša, izreci kaznu ovoj petorici!“ Petar odgovori: “O, Gospodine, sva slava i čast Tebi zbog ljubavi koju si pokazao prema svojoj zemlji. Blagoslovljen bio Ti od cijele svoje Vojske, jer Ti nam dopuštaš da vidimo i znamo sve stvari u Tebi. Istinita je pravda da prvi čovjek koji sjedi na Tvom prijestolju, imajući Luciferova djela, treba sramno izgubiti prijestolje na koje se usudio sjesti i postati sudionikom u mukama Luciferovim. Pravedan sud drugoga čovjeka jest taj da onaj koji je pao daleko od Tvoje vjere, treba pasti u pakao sa svojom glavom prema dolje i nogama prema gore, jer je volio samoga sebe i prezreo Tebe koji si trebao biti njegova glava. Pravedan sud trećeg čovjeka jest taj da on neće vidjeti lica Tvojega i da bi trebao biti mučen zbog svoje zlobe i pohlepe, jer nevjernici ne zaslužuju vidjeti Tvoju slavu i ljepotu. Pravedan sud četvrtog čovjeka jest taj da bi trebao biti zatvoren kao bezuman čovjek i prognan u grad tame. Pravedan sud petoga jest da bi mu pomoć trebala biti poslana. Tada naš Gospodin odgovori: „Prisežem Bogom Ocem, čiji je glas Ivan Krstitelj čuo u Jordanu; Prisežem tijelom koje je Ivan krstio, vidio i dodirnuo u Jordanu; Prisežem Svetim Duhom koji se objavio u obliku golubice na Jordanu, da ću učiniti pravdu s ovom petoricom.“ Tada naš Gospodin reče prvom od ove petorice: „Mač Moje žestine stupit će u tvoje tijelo; ući će na vrhu tvoje glave i prodrijeti u te tako duboko i nasilno da ga se nikada neće moći izvući. Tvoja stolica potonut će kao težak kamen i neće stati dok ne stigne do najnižih dubina. Tvoji prsti, to jest tvoji pomoćnici i savjetnici, gorjet će u neugasivoj sumpornoj vatri. Tvoje ruke, to jest tvoji dužnosnici, koji su trebali posegnuti za pomoću i dobročinstvom dušama, ali su umjesto toga posegnuli za svjetovnom čašću i dobitkom, bit će osuđeni na muke i patnje o kojima David govori: “Njegovi sinovi bit će siročad i njegova žena udovica, i drugi će zauzeti njegovu baštinu.“ Tko je „njegova žena“ ako ne duša koja će biti isključena iz slave Nebeske i postati udovicom i izgubiti Boga? „Njegovi sinovi“, to jest vrline koje se činilo da ima, i Moji jednostavni i ponizni ljudi koji su bili pod njima, bit će odijeljeni od njih. Njihova čast i imetak bit će dani drugima, i oni će naslijediti vječnu sramotu umjesto svog dostojanstva i slave. Njihove mitre potonut će u prljavštinu pakla i nikada se neće moći izdići iz njega. Baš kao što su se uzdigli iznad drugih kroz svoju čast i ponos, tako će u paklu tonuti toliko dublje od drugih da će im biti nemoguće ikada više ponovno ustati. Njihovi udovi, to jest svi svećenici koji su ih slijedili i pomagali im u opačinama, bit će odsječeni od njih i odijeljeni baš kao zid koji je srušen, gdje ni jedan jedini kamen nije ostao na drugom kamenu, i cement više ne prijanja uz kamenje. Nikakva milost neće doći k njima, jer Moja ih ljubav nikada neće ogrijati niti obnoviti, ili ih podići u vječnu kuću na Nebu, nego će umjesto toga biti isključeni iz svakog dobra i beskrajno mučeni sa svojim predvodnicima i vođama. A drugome kažem: Budući da ti ne želiš zadržati vjeru koju si Mi obećao i imati ljubav prema Meni, Ja ću k tebi poslati životinju koja će se uzdići iz rastuće bujice i progutati te. Kako bujica uvijek teče nizvodno, tako će te ova životinja odvući dolje u najniži pakao, i baš kao što ti je nemoguće putovati uzvodno protiv nadiruće bujice, bit će ti jednako teško ikada se uzdići iz pakla. Trećemu govorim: Budući da ti, Židove, ne želiš vjerovati da sam Ja došao, vidjet ćeš Me kada dođem na Sudnji dan, ali ne u Mojoj slavi, nego u svojoj svijesti, i spoznat ćeš da su sve stvari koje sam govorio istinite. Tada ti ništa drugo nije preostalo nego da budeš mučen kako i zaslužuješ. Četvrtom govorim: Budući da ti ne mariš vjerovati i ne želiš Me poznavati, tvoja će tama postati svjetlo za tebe, i tvoje će srce biti prosvijetljeno kako bi mogao znati da su Moji sudovi istiniti, ali ti i dalje nećeš doći u svjetlost. Petom govorim: Učinit ću ti tri stvari. Prvo, ispunit ću te iznutra svojom toplinom. Drugo, učinit ću tvoja usta jačima i čvršćima od ijednoga kamena, tako da se kamenje okrene na one koji ih bacaju na tebe. Treće, naoružat ću te svojim oružjem tako dobro da ti nijedno koplje neće nauditi, nego će se umjesto toga sve topiti pred tobom kao vosak u toplini vatre. Budi stoga učinjen jakim i stoj kao čovjek. Baš kao vitez u borbi, koji se nada pomoći svoga gospodara i nastavlja borbu sve dok još uvijek ima neke životne sile u njemu, tako i ti stoj čvrsto i bori se kao čovjek; jer će ti Gospodin, tvoj Bog, kojemu se nitko ne može oduprijeti, pružiti pomoć. I s obzirom na to da si malobrojan, Ja ću te častiti i uvelike umnožiti. Evo, Moji prijatelji, vi vidite ove stvari i znate ih u Meni, i na ovaj način oni stoje preda Mnom. Riječi koje sam sad izgovorio bit će ispunjene. A oni nikada neće ući u Moje kraljevstvo dok god sam Ja Kralj ako se ne poprave. Jer Nebo će biti dano samo onima koji se ponize i onima koji tuguju zbog svojih grijeha uz pokoru.“ Tada cijela vojska odgovori: „Slava Tebi, Gospodine Bože, koji si bez početka i bez kraja.“ Riječi savjeta Djevice Marije nevjesti o tome kako bi trebala voljeti Njezina Sina iznad svih stvari, i o tome kako su svaka vrlina i dar milosti sadržani u slavnoj Djevici. 42. poglavlje Majka Božja reče: „Ja sam imala tri stvari kojima sam ugodila svome Sinu: Prvo, poniznost na takav način da niti jedno stvoreno stvorenje, bilo anđeo bilo čovjek, nije bilo poniznije od Mene. Drugo, imala sam poslušnost, jer sam nastojala pokoriti se svom Sinu u svim stvarima. Treće, imala sam posebno milosrđe. Zbog toga sam trostruko počašćena od svoga Sina: Prvo, učinjena sam časnijom od anđela i ljudi, tako da ne postoji vrlina u Bogu koja ne sija u Meni, iako je On izvor i početak svih vrlina i Stvoritelj svih stvari; ali Ja sam, međutim, stvorenje kojemu je On dao više milosti nego svim drugima. Drugo, zbog svoje poslušnosti primila sam takvu moć da ne postoji grešnik tako nečist da neće primiti oproštenje ako se okrene Meni s voljom i namjerom popravljanja i srcem skrušenim zbog svojih grijeha. Treće, zbog Moga milosrđa Bog Mi je tako blizu da onaj koji vidi Boga, vidi Mene, i onaj koji vidi Mene, može vidjeti Božanstvo i Čovječnost u Meni i Mene u Bogu kao kroz ogledalo. Jer onaj koji vidi Boga, vidi tri osobe u Njemu, i onaj koji vidi Mene, također vidi tri osobe. Jer me Božanstvo zatvorilo u dušu i tijelo u Njemu samom i ispunilo me svakom vrlinom, tako da ne postoji vrlina u Bogu koja ne sija i ne pojavljuje se u Meni iako je Bog osobno Otac i davatelj svih vrlina. Jer kao što je s dva tijela spojena zajedno, da što god jedno tijelo prima, drugo tijelo također prima, tako je Bog učinio sa Mnom. Ne postoji slatkoća koja se ne nalazi u Meni. To je kao kad netko ima slatku jezgru i dade dio nje drugome. Moja duša i tijelo bistriji su od sunca i čišći od ogledala, i kao što bi tri osobe bile viđene u ogledalu kada bi stajale blizu njega, tako se Otac, Sin i Duh Sveti mogu također vidjeti u Mojoj čistoći, jer sam jednom imala svoga Sina u svojoj utrobi s Njegovim Božanstvom. On je sada vidljiv u Meni sa svojim Božanstvom i Čovječnošću kao u ogledalu, jer ja sam proslavljena čašću i slavom uskrsnuća. Stoga možeš li ti, Moga Sina nevjesto, nastojati slijediti Moju poniznost i ne voljeti ništa osim Moga Sina.“ Riječi Sina Njegovoj nevjesti o tome kako se ljudi mogu uzdići od najmanjeg dobrog djela do najvišeg dobra i pasti dolje od najmanjeg zla do najvećih kazni i mučenja. 43. poglavlje Sin Božji reče svojoj nevjesti: „Velika nagrada katkad proizlazi iz malog dobra. Stablo datulje ima prekrasan miris i u njegovu plodu nalazi se kamen. Ako je zasađeno u plodno tlo, osjeća se dobro, cvjeta i stvara dobre plodove, i izrasta u veliko stablo. Ali ako je zasađeno u suho tlo, uvenut će. Vrlo je suho i prazno od svake dobrote tlo koje uživa u grijehu, i ne postaje bolje čak ni kada se sjeme kreposti posije u njega. Ali plodno je tlo uma koji razumije i priznaje svoje grijehe i plače nad svojim grijehom koji je isprovocirao njegova Stvoritelja do ljutnje. Ako se kamen datulje, to jest ako se misao o Mom teškom sudu i moći posije u takav um, ono odmah udari tri korijena u umu. Prvi je to što on misli kako ništa ne može učiniti bez Moje pomoći, i zbog tog razloga on otvara svoja usta u molitvi prema Meni. Drugi je to što Mi počinje davati male milostinje radi dobrobiti Moje časti. Treći je to što on sam sebe odvaja od svjetovnih afera kako bi Mi bolje služio. On se tada počinje suzdržavati od prekomjernosti kroz dnevni post i suzdržava se od i uskraćuje si vlastitu volju i požudu, i to je deblo stabla. Nakon toga grane ljubavi izrastaju kada vodi i privlači svakoga koga može prema dobru. Tada plod raste, kada on ujedno podučava druge u dobroti onoliko koliko može, i svom pobožnošću pokušava naći načine za povećanje Moje časti. Takav Mi je plod najbolji i najugodniji. I stoga, od malog dobra čovjek se uzdiže do savršenstva. Kada prvi put uzima korijen kroz malo pobožnosti, tijelo raste kroz suzdržljivost, grane se množe kroz milosrđe i plod povećava kroz propovijedanje. Na isti način čovjek pada od malog zla do najvećeg prokletstva i muke. Znaš li što je najteži teret za stvari koje rastu? Zasigurno, to je dijete koje je začeto, ali ne može biti rođeno i umire u utrobi majke. I zbog ovoga majka također puca i umire, i otac nosi nju i dijete do groba i sahranjuje ju s trulim plodom. To je ono što đavao radi duši. Nepravedna je duša uistinu kao žena đavla: ona slijedi njegovu volju svuda, i ona začinje dijete s đavlom kada joj grijeh godi, i ona se raduje u njemu. Jednako kao što majka začne dijete i donosi plod putem malenog sjemena koje je ništa doli nečista trulež, tako i duša nosi obilje plodova za đavla kada uživa u grijehu. Nakon toga, snaga i udovi tijela formiraju se kako se grijeh grijehu dodaje i svakodnevno povećava. Kada se grijeh poveća, majka nabuja i želi roditi, ali ne može jer je njezina priroda prožeta grijehom i njoj život postaje mrzak. Ona bi rado željela griješiti čak i više, ali ne može, i nije dopušteno od Boga. Tada strah stiže zato što ne može ispuniti svoju volju, i njena snaga i radost nestanu. Bol i tuga su svuda. Dok ona sada očajava zbog nemogućnosti da učini ijednu dobru stvar ili ijedno dobro djelo, njena utroba puca i ona umire huleći i vrijeđajući Božji sud i kaznu. Tada je povlači njezin otac, đavao, sve do groba pakla, gdje je sahranjena za svu vječnost s truleži svoga grijeha i djetetom svoje zle požude. Eto kako se grijeh povećava od malog zla i raste do prokletstva.“ Riječi Stvoritelja Njegovoj nevjesti o tome kako je sada prezren i prekoravan od strane ljudi koji ne obraćaju pozornost na ono što je učinio iz ljubavi prema njima kada ih je upozoravao kroz proroke i trpio za njihovu dobrobit, te o tome kako oni ne brinu zbog ljutnje koju On iskazuje prema tvrdoglavima teško ih kažnjavajući. 44. poglavlje „Ja sam Tvorac i Gospodar svih stvari. Ja sam stvorio svijet i svijet Me prezire. Ja čujem glas iz svijeta kao onaj bumbara koji okuplja med na zemlji. Jer kada bumbar leti i započinje svoje slijetanja na zemlju, ispušta vrlo hrapav glas. Ja sada čujem ovaj hrapavi i neuki glas na svijetu, govoreći: „Ja ne marim za ono što dolazi nakon ovoga.“ Uistinu, sada svatko viče: “Mene nije briga što dolazi nakon ovoga, i mogu li imati svoju vlastitu volju!“ Doista, čovječanstvo ne mari za ono što sam Ja učinio za ljubav propovijedajući i trpeći za njega, i upozoravajući ga kroz proroke, i ne mari za ono što sam učinio u svojoj ljutnji izvršavajući svoju osvetu nad zlima i neposlušnima. Oni uviđaju da su smrtni i da ih smrt može pogoditi iznenada, ali ne brinu. Oni čuju i vide Moju pravednost koju sam proveo nad Faraonom i nad Sodomom radi njihovih grijeha, i kako sam izvršio osvetu nad drugim kraljevima i vladarima, i kako svakodnevno dopuštam da se događa kroz mač i druge nevolje, ali kao da su slijepi na sve te stvari. I zbog toga lete kao bumbari kamo god požele, i katkad lete kao da poskakuju i žure, jer se uzvisuju u svom ponosu, ali se ubrzo spuštaju vraćajući se svojim požudama i proždrljivosti. Oni također sakupljaju slatkoću zemlje za sebe, jer čovjek radi i sakuplja zbog potreba tijela, a ne radi duše, i radi svjetovne časti, ali ne i vječne. Oni preobražavaju zemaljske stvari u patnju za sebe i, što je beskorisno, u vječnu muku. Ali zbog molitva Moje Majke, Ja ću poslati svoj jasan glas ovim bumbarima iz kojih su Moji prijatelji isključeni (jer oni su u svijetu samo tijelom), i on će propovijedati milosrđe. Ako ga budu poslušali, oni će biti spašeni. Odgovor Djevice Majke i anđela, proroka, apostola, i đavala Bogu, u prisutnosti nevjeste, svjedočeći o Njegovim mnogim vrlinama i Njegovom savršenstvu u stvaralaštvu, utjelovljenju i otkupljenju, te o tome kako zli ljudi danas proturječe svim ovim stvarima, i o teškom sudu koji primaju. 45. poglavlje Majka Božja reče: “Nevjesto Sina Mog, odjeni se i stoj čvrsto, jer Moj ti Sin prilazi. Njegovo tijelo bilo je stisnuto kao u vinskoj preši. Jer, s obzirom na to da je čovječanstvo griješilo u svim svojim udovima, Moj sin je dao naknadu u svim svojim udovima. Njegova je kosa čupana, Njegove tetive istegnute, Njegovi zglobovi dislocirani, Njegove kosti oštećene i Njegove ruke i noge probodene. Njegov um bijaše uznemiren, Njegovo srce pogođeno tugom, Njegova probava prisilno uvučena prema leđima, jer čovječanstvo je zgriješilo u svim svojim udovima. Tada Sin progovori, dok je Nebeska vojska bila prisutna, i reče: “Iako znate sve stvari u Meni, ipak, Ja govorim radi Moje nevjeste koja stoji ovdje. Pitam vas, anđeli: “Što je to bez početka i bit će bez kraja? I što je to što je sve stvorilo i nije ni od kog stvoreno? Objavite što i dajte svoj iskaz!“ Svi anđeli odgovoriše kao jednim glasom i rekoše: “Gospode, to si Ti. Mi ti dajemo svjedočanstvo o trima stvarima: Prvo, da si Ti naš Stvoritelj i da si stvorio sve stvari na Nebu i zemlji. Drugo, da si Ti bez početka i da ćeš biti bez kraja, i Tvoje kraljevstvo i moć stajat će za čitavu vječnost. Bez Tebe ništa nije stvoreno i bez Tebe ništa ne može biti stvoreno. Treće, mi svjedočimo da vidimo svu pravednost u Tebi i sve stvari koje su bile i koje će biti, i sve stvari su prisutne u Tebi bez početka i bez kraja. Tada On reče prorocima i patrijarsima: „Pitam vas: tko vas je izveo iz ropstva u slobodu? Tko je odijelio vode za vas? Tko vam je dao Zakon? Tko vam je dao proročki duh da govorite o budućim stvarima?“ Oni Mu odgovoriše rekavši: „Ti, Gospode. Ti si nas izveo iz ropstva. Ti si nam dao Zakon. Ti si potaknuo duh naš da govori i proriče o budućim stvarima.“ Tada On reče svojoj majci: „Daj istinsko svjedočanstvo o tome što znaš o Meni.“ Ona odgovori: „Prije nego što je anđeo, kojega si Ti poslao, došao k Meni, bila sam usamljena u duši i tijelu. Ali nakon anđeoskih riječi Tvoje tijelo bilo je u Meni s Božanstvom i Čovječnošću, i osjetih Tvoje tijelo u Mome tijelu. Nosila sam te bez boli i patnji. Rodila sam Te bez muka i porođajnih trudova. Umotala sam Te u siromašnu odjeću i nahranila Te svojim mlijekom. Bila sam s Tobom od Tvog rođenja do Tvoje smrti. Nakon toga reče apostolima: „Recite koga ste vi to vidjeli, čuli i dotaknuli?“ Oni odgovoriše: „Čuli smo Tvoje riječi i zapisali ih. Čuli smo i vidjeli velika djela koja si učinio kada si nam dao Novi Zavjet. Zapovijedao si demonima jednom riječju da napuste ljude i oni su te slušali i odlazili, i svojom riječju Ti si dizao mrtve i ozdravljao bolesne. Mi smo Te vidjeli u tijelu čovjeka. Vidjeli smo Tvoju veliku moć i Božansku slavu s Tvojom ljudskom prirodom. Vidjeli smo Te predanog Tvojim neprijateljima i vidjeli smo Te raspetog na križu. Vidjeli smo kako podnosiš najgorču bol i vidjeli smo Tebe položenog u grob. Dotaknuli smo Te kada si ustao iz mrtvih. Dotaknuli smo Tvoju kosu i Tvoje lice. Dotaknuli smo mjesta Tvojih rana i Tvoje udove. Ti si jeo s nama i dao nam svoju rječitost. Ti si istinski Sin Božji i Sin Djevice. Također smo promatrali kada si uzašao sa svojom Čovječnošću zdesna Ocu, gdje sada jesi i bit ćeš bez kraja.“ Tada Bog reče nečistim demonskim duhovima: „Iako vi skrivate istinu u svojoj svijesti, ipak, sada vam zapovijedam da govorite istinu o tome tko je taj koji je smanjio vašu moć.“ Oni mu odgovoriše: „Baš kao što lopovi ne govore istinu osim ako su im stopala stiješnjena u tvrdo drvo, tako ni mi ne govorimo istinu osim ako smo primorani Tvojom Božanskom i zastrašujućom moći. Ti si taj koji se, sa svojom moći, spustio u pakao. Ti si smanjio našu moć u svijetu. Ti si uzeo iz pakla što je bilo Tvoje s pravom, to jest svoje prijatelje.“ Tada naš Gospodin reče: „Evo, svi oni koji imaju duh i nisu odjeveni u tijelo, svjedoče istinu za Mene. Ali oni koji imaju duh i tijelo, odnosno ljudi, proturječe Mi. Neki znaju istinu o Meni, ali ne mare za nju. Drugi ju ne znaju i stoga ne mare za nju, nego govore da je sve lažno.“ On ponovno reče anđelima: „Oni kazuju da je vaše svjedočenje lažno, da Ja nisam tvorac svih stvari i da sve stvari nisu poznate u Meni. Dakle, oni vole stvorene stvari više od Mene, kojih sam Ja Tvorac.“ On reče prorocima: “Oni vam proturječe i kazuju da je Zakon beskoristan, da možeš biti spašen kroz svoju vlastitu moć i mudrost, da je duh bio lažan i da ste vi govorili prema svojoj vlastitoj volji.“ Reče svojoj Majci: „Neki govore da nisi Djevica, a drugi da nisam uzeo tijelo od Tebe. Drugi znaju, ali ne mare za to.“ Reče apostolima: „Oni vam proturječe, jer govore da ste lašci i da je Novi Zakon iracionalan i beskoristan. Drugi vjeruju da je istinit, ali ne mare za to. Sada vas pitam: „Tko će biti njihov sudac?“ Svi Mu odgovoriše rekavši: “Ti, Bože, koji si bez početka i bez kraja. Ti, Isuse Kriste, koji si s Ocem, Tebi je sav sud dan od Oca, Ti si njihov sudac.“ Naš Gospodin odgovori: “Ja, koji sam tugovao za njima, sada sam njihov sudac. No, iako znam i mogu učiniti sve stvari, ipak, dajte Mi svoj sud nad njima.“ Oni Mu odgovoriše: “Baš kao što je cijeli svijet propao jednom na početku svijeta u Noinu potopu, tako i sada svijet zaslužuje propasti od vatre, s obzirom na to da su izopačenost i nepravda mnogo veće sada nego što su bile tada.“ Tada naš Gospodin odgovori: “Budući da sam pravedan i milosrdan, neću činiti sud bez milosrđa, niti milosrđe bez pravde, i stoga Ja ću još jedanput poslati svoje milosrđe na svijet radi molitava Moje Majke i Mojih svetaca. Ali ako oni ne žele slušati, najteža i najoštrija pravda uslijedit će i sustići ih.“ Riječi hvale Majke i Sina međusobno u nazočnosti nevjeste, te o tome kako je danas Krist smatran sramotnim, nepoštenim i prezrenim od ljudi, i o užasavajućem i vječnom prokletstvu tih ljudi. 46. poglavlje Kraljica Neba govorila je svom Sinu i rekla: „Blagoslovljen budi Ti, Moj Bože, koji si bez početka i bez kraja. Ti si imao najplemenitije i prekrasno tijelo. Ti si bio najhrabriji i najkreposniji čovjek. Ti najdostojanstvenije stvorenje. Sin odgovori: “Riječi koje izlaze iz tvojih usta slatke su Mi i oduševljavaju najdublje dijelove Moga srca kao najslađe piće. Ti si mi slađa više od svih ostalih stvorenja u postojanju. Jednako kao što osoba može vidjeti različita lica u ogledalu, ali ni jedno joj se ne svidi više od vlastitog, tako također, iako Ja volim svoje svece, Tebe volim posebnom ljubavlju, jer sam rođen od Tvoga blagoslovljenog tijela. Ti si poput smirne čiji je miris uzišao do Božanstva i vodio Božanstvo do Tvoga tijela. Ovaj isti miris privukao je Tvoje tijelo i dušu do Boga, gdje se sada nalaziš s dušom i tijelom. Blagoslovljena budi, jer anđeli uživaju u Tvojoj ljepoti i svi se spašavaju po Tvojoj kreposti i moći kada Te zazovu iskrenim srcem. Svi demoni drhte u Tvom svjetlu i ne usuđuju se ostati u Tvom sjaju, jer oni uvijek žele biti u tami. Ti si Mi dala hvalu iz trostrukog razloga, jer si rekla da sam imao najplemenitije tijelo: drugo, da sam bio najhrabriji čovjek; treće, rekla si da sam bio najdostojanstvenije stvorenje. Ovim trima tvrdnjama proturječe samo oni koji imaju tijelo i dušu, to jest ljudska bića. Oni govore da imam sramotno tijelo i da sam najprezreniji čovjek i najniže od stvorenja. Jer što ima sramotnije od dovođenja drugih u iskušenje grijeha? Jer oni tvrde da Moje tijelo mami na grijeh kada kažu da grijeh nije tako odvratan i neugodan za Boga koliko sam Ja rekao. Oni tvrde da ništa ne postoji osim ako Bog želi da bude tako i da ništa nije stvoreno osim po Njemu. „Zašto ne bismo koristili stvorene stvari u svoju korist? Naše prirodne slabosti to zahtijevaju, i ovako su živjeli svi prije nas i još uvijek žive.“ Tako ljudi sada govore o Meni i Mojoj Čovječnosti, u kojoj sam se Ja, istinski Bog, pojavio među ljudima. Jer Ja sam ih savjetovao da se suzdrže od grijeha i pokazao kako je to ozbiljna i teška stvar, i to je, kažu, bilo sramotno, kao da sam ih savjetovao da učine nešto beskorisno i sramotno. Oni tvrde da ništa osim grijeha, i onoga što ugađa njihovoj volji, nije vrijedno poštovanja. Oni također tvrde da sam Ja najsramotniji čovjek. Jer što je sramotnije od nekoga tko, kada govori istinu, biva izudaran po ustima kamenjem i biva udaran u lice, i osim toga, sluša ljude kako ga vrijeđaju govoreći: „Da je čovjek, osvetio bi sam sebe zbog takve nepravde.“ To je ono što Mi čine. Govorim im kroz učene oce i Sveto Pismo, ali oni kažu da lažem. Oni tuku Moja usta kamenjem i svojim šakama kada čine preljub, ubojstvo, i lažu govoreći: „Da je bio muško, da je bio Svemogući Bog, osvetio bi se za takve grijehe i prijestupe.“ Ali Ja to podnosim sa strpljenjem i svakoga ih dana čujem kako govore da muka nije ni vječna ni teška ni gorka, kako je rečeno, i Moje su riječi osuđene i prokazane kao laž. Treće, osuđuju Me da sam najružnije i najbezvrjednije stvorenje. Jer što je bezvrjednije u kući od psa ili mačke koje bi netko rado zamijenio za konja kada bi mogao? Ali čovjek Me drži manje vrijednim od psa, jer ne bi Me poželio uzeti kada bi to značilo da bi izgubio psa, i on bi Me odbacio i zanijekao prije nego izgubio pseću kućicu. Što je stvar koja ugađa umu tako malo da se čovjek ne zamisli o njoj i ne poželi ju gorljivije nego Mene. Jer kada bi Me smatrali vrjednijim od ijednog drugog stvorenog stvorenja, voljeli bi Me više od drugih stvari. Ali sada nemaju ništa tako malo da to ne vole više od Mene. Oni tuguju za svime osim za Mnom. Oni tuguju za svojim vlastitim i njihova prijatelja gubitkom. Oni tuguju nad uvredljivom riječju. Oni tuguju nad uvredom ili povredom ljudi na višim pozicijama i moćnijih od njih, ali ne tuguju zbog uvrede ili povrede Mene, koji sam Stvoritelj svih stvari. Koji je čovjek toliko prezren da nije saslušan ako moli za nešto i nije mu dan dar zauzvrat ako je darovao nešto. Ali Ja sam potpuno zao i vrijedan prezira u njihovim očima, jer oni Me smatraju nedostojnim ikakva dobra iako sam im Ja dao sve dobre stvari. Ali Ti si, Moja najdraža Majko, okusila više Moje mudrosti od drugih, i nikada ništa osim istine nije napustilo Tvoja usta, kao što ništa osim istine nikada nije napustilo Moja vlastita usta. Ja ću se sada opravdati u očima svih svetih. Prvo, protiv njega, koji tvrdi da sam imao sramotno tijelo. Dokazat ću da Ja uistinu imam najplemenitije tijelo bez ikakve deformacije ili grijeha, i on će pasti u vječni sram i poniženje koje će svi vidjeti. Onome koji tvrdi da su Moje riječi bile laž i da on nije znao jesam li Ja Bog ili ne, dokazat ću da Ja uistinu jesam Bog, i on će oteći kao mulj u pakao. Ali trećeg, koji me smatrao beskorisnim, osudit ću na vječno prokletstvo tako da nikada neće vidjeti Moju slavu i Moju radost.“ Nakon toga reče svojoj nevjesti: “Stoj čvrsto u Mojoj službi. Ti si došla do zida, takoreći, u kojemu si zatvorena, tako da ne možeš pobjeći niti prokopati kroz njegove temelje. Izdrži voljno ovo malo nevolje i iskusit ćeš vječni počinak u Mojim rukama. Ti znaš volju Oca, ti čuješ riječi Sina, ti osjećaš Moj Duh i imaš užitak i utjehu u razgovorima s Mojom Majkom i Mojim svecima. Stoga stoj čvrsto ili ćeš u protivnom osjetiti Moju pravdu kojom ćeš biti prisiljena učiniti ovo što te sada ljubazno pozivam da učiniš.“ Riječi našeg Gospodina Njegovoj nevjesti o preziru Novog Zakona, i o tome kako je taj isti Zakon sada odbačen i prezren u svijetu, i o tome kako loši svećenici nisu Božji svećenici nego Božji izdajnici, i o kazni i prokletstvu koje primaju. 47. poglavlje „Ja sam Bog koji je u drevne dane zvan Bog Abrahamov, Bog Izakov i Bog Jakovljev. Ja sam Bog koji je dao Zakon Mojsiju. Taj zakon bio je poput odjeće. Jednako kao što majka s djetetom u utrobi priprema svog novorođenčeta odjeću, tako sam i Ja, Bog, pripremio Novi Zakon, jer je Stari Zakon bio ništa doli odjeće i sjene, i znaka budućih stvari koje dolaze. Ja sam odjenuo i omotao sebe u odjeću ovog Zakona. I tada, kako dječak odrasta pomalo, njegova se stara odjeća odlaže i uzima nova odjeća. Na ovaj način Ja sam ispunio Stari Zakon kada sam odložio korištenu odjeću Starog Zakona, i preuzeo novu odjeću, to jest Novi Zakon, i dadoh tu odjeću i sebe svima koji su nas htjeli imati. Ova odjeća nije jako uska niti ju je teško nositi, nego naprotiv, dobro pristaje posvuda. Jer Moj Zakon ne naređuje narodu da posti, ili radi previše, niti da se ubije ili učini išta izvan granica mogućnosti, nego je koristan za dušu i pogodan za obuzdavanje, obamiranje i kažnjavanje tijela. Jer kada se tijelo previše veže za grijeh, tada grijeh proždire tijelo. Dvije se stvari nalaze u Novom Zakonu: Prvo, razborita umjerenost u duši i tijelu i prava namjena svih stvari. Drugo, spremnost na obaziranje i održavanje Zakona; s obzirom na to da osoba koja ne može izdržati ustrajati u jednoj stvari, može ustrajati u drugoj. Iz ovoga slijedi da osoba koja ne može izdržati biti djevicom, može živjeti u čestitom braku, i onaj koji padne u grijeh može ustati opet i popraviti se. Ali ovaj Zakon sada je odbačen i prezren od svijeta. Jer oni tvrde da je Zakon strog, težak i ružan. Tvrde da je strog jer Zakon naređuje pojedincu da bude zadovoljan neophodnim i da bježi od prekomjernosti. Ali oni žele imati sve stvari bez razloga, poput nerazumne stoke i iznad potreba tijela, i zato im je Zakon prestrog. Drugo, tvrde da je težak jer Zakon kaže da bi pojedinac trebao uživati s razumnom umjerenošću i u utvrđeno vrijeme. No, oni žele ispuniti svoje požude više od onoga što je dobro i više od onoga što je osnovano. Treće, kažu da je ružan zato što im Zakon nalaže da vole poniznost i pripisuju svako dobro Bogu. Ali oni žele biti ponosni i sebe uzvisivati radi dobrih stvari koje im je Bog dao, i zato im se Zakon čini ružnim i ispraznim. Pogledaj kako je prezrena i zlostavljana Moja odjeća. Ja sam ispunio sve iz Starog Zakona prije nego što sam započeo Novi Zakon. Jer je Stari Zakon bio pretežak i Moja je namjera bila da se Novi Zakon održi dok ne dođem na suđenje. Ali oni sramotno odbacuju odjeću kojom sam pokrio dušu, odnosno pravu vjeru. I povrh toga, oni dodaju grijeh na grijeh jer Me ujedno žele izdati. Ne govori li David u psalmu: “Onaj koji je jeo moga kruha, mislio je o izdaji protiv mene“? U ovim riječima želim da zapaziš dvije stvari. Prvo, on ne kaže „misli“ nego „mislio“, kao da se već dogodilo. Drugo, on označava jednog čovjeka izdajnikom. Ali Ja kažem da Me oni koji su sada prisutni izdaju, ne oni koji su bili ili će doći, nego oni koji su sada živi. Ja također kažem da to nije jedan čovjek, nego mnoštvo. Ali sada bi Me mogla pitati: „Ne postoje li dvije vrste kruha, jedan nevidljivi i duhovni, od kojega anđeli i sveci žive, i drugi zemaljski, kojime se ljudi hrane? No, anđeli i sveci ne žele ništa drugo osim onoga što je u skladu s Tvojom voljom, i ljudi ne mogu učiniti ništa drugo osim onoga što Ti se sviđa. Kako Te onda mogu izdati?“ Odgovorit ću ti u prisutnosti Moje nebeske vojske koja zna i vidi sve stvari u Meni, no Ja ovo govorim radi tvoje dobrobiti, kako bi ti mogla razumjeti: Postoje zaista dvije vrste kruha. Jedan je onaj anđela koji jedu Moj kruh u Mom kraljevstvu kako bi mogli biti ispunjeni Mojom neopisivom radošću. Oni Me ne izdaju jer ne žele ništa drugo osim onoga što Ja želim. Ali oni koji Me izdaju oni su koji jedu Moj kruh na oltaru. Ja uistinu jesam kruh. Taj kruh ima tri karakteristike: oblik, okus i zaobljenost. Ja sam doista Kruh. I, poput kruha, Ja imam tri stvari u sebi: okus, oblik i zaobljenost. Imam okus jer, kao što je sva hrana bezukusna bez kruha i ne daje snagu, tako je i bez Mene sve što postoji bezukusno, nemoćno i isprazno. Također, imam i oblik kruha s obzirom na to da sam od zemlje. Rođen sam od Djevice Majke, a Moja je Majka od Adama, a Adam je od zemlje. Imam također zaobljenost kojoj ne postoji kraj niti početak, s obzirom na to da sam Ja bez početka i bez kraja. I nitko nije u stanju vidjeti ili naći kraj ili početak u Mojoj mudrosti, moći ili milosrđu. Ja sam u svim stvarima, nad svim stvarima i izvan svih stvari. Čak i kada bi netko letio poput najbrže strijele neprestano bez kraja, on i dalje nikada ne bi našao kraj ili ograničenje Moje moći i kreposti na račun ove tri stvari: imenom okus, oblik i zaobljenost. Ja sam taj kruh koje je viđen i dodirivan na oltaru i pretvara se u Moje tijelo koje je razapeto. Jednako kao što je suh i lako zapaljiv komad drveta brzo prožet ako se stavi u vatru, i ništa ne ostaje od drveta, nego je sve vatra; stoga kada su ove riječi rečene, „Ovo je Moje tijelo“, ono što je prethodno bilo kruh odmah postaje Moje tijelo, ali nije zapaljeno vatrom kao drvo, nego Mojim Božanstvom. Zato Me oni koji jedu Moj kruh izdaju. Koje ubojstvo može biti kukavnije i odvratnije nego kada netko ubije sam sebe? I koja je izdaja gora nego kada je dvoje vezano neraskidivom vezom, i jedan izdaje drugoga, kao što je slučaj s ljudima u braku. Ali što čovjek čini kako bi izdao svoju ženu? Doista, on joj neiskreno govori: “Hajdemo na takvo i takvo mjesto kako bih mogao ispuniti svoju volju s tobom.“ Ona odlazi s njim u istinskoj jednostavnosti, spremna na svaku želju svoga muža. Ali kada on nađe prikladno vrijeme i mjesto, on diže protiv nje tri načina izdaje: Ili nešto tako teško da je ubija jednim udarcem, ili nešto tako oštro da reže pravo kroz njenu utrobu, ili nešto da uguši duh života izravno u njoj. Tada, kada je ona mrtva, izdajnik si misli: „Sada sam učinio krivo. Ako moj zločin postane poznat javnosti, bit će mi suđeno na smrt.“ Stoga odlazi i polaže tijelo svoje mrtve žene na neko skrovito mjesto kako njegov grijeh ne bi mogao biti otkriven. To je ono što svećenici koji su Moji izdajnici čine Meni. Jer smo oni i Ja združeni zajedno po jedinstvenoj vezi kada uzimaju kruh i izgovaraju riječi koje ga mijenjaju u Moje pravo tijelo, koje sam je preuzeo od Djevice. Ni jedan anđeo to ne bi mogao učiniti, jer Ja sam dao to dostojanstvo samo svećenicima i izabrao njih za najvišu službu. Ali sada se oni odnose prema Meni kao izdajnici jer Mi pokazuju sretno i ljubazno lice i vode Me do skrovitog mjesta da Me izdaju. Ovi svećenici pokazuju Mi sretno lice kada se prikazuju dobrima i jednostavnima, i izdajnički Me vode do skrovitog mjesta kada prilaze oltaru. Tamo sam Ja spreman kao mladenka ili mladoženja učiniti svu njihovu volju, ali oni Me izdaju. Prvo polože nešto teško preko Mene kada je Božanska služba, kako nazivaju Mene, teška i tegobna za njih. Oni bi radije izgovorili stotinu riječi u čast svijeta nego jednu u Moju čast. Oni bi radije dali stotinu zlatnih novčića za slavu svijeta nego jedan peni za Moje dobro. Oni bi radije radili stotinu puta za svoju vlastitu korist i onu svjetovnu, nego jednom za Moju čast. Oni Me pritišću ovim teškim teretom, pa je kao da sam mrtav u njihovim srcima. Drugo, oni Me probadaju oštrim mačem koji prodire u utrobu kad god svećenik odlazi do oltara sa znanjem da je sagriješio i pokajao se, ali ipak čvrsto odlučio sagriješiti ponovno kada služba završi, misleći tako sam sebi: „Istinski sam se pokajao za svoj grijeh, ali neću se odreći žene s kojom sam zgriješio kako više ne bih mogao griješiti s njom.“ Ovi Me svećenici probadaju najoštrijim mačem. Treće, oni guše duh kada si misle iznutra na ovaj način: „Dobro je i divno biti sa svijetom i dobro je živjeti u požudi i ja se ne mogu obuzdati. Ja ću činiti svoju volju u svojoj mladosti; kada ostarim, ja ću postati suzdržan i popraviti se.“ I ovom bijednom mišlju duh života je ugušen. Ali sada bi mogla pitati kako njihova srca postaju tako hladna i mlaka prema Meni i svemu dobrom da se oni nikada ne mogu zagrijati ili ponovno uzdići do Moje ljubavi. Kao što se led ne može zapaliti čak ni ako je položen na vatru, nego se samo topi u vodi, jednako tako, čak i ako im dam svoju milost i čuju Moje riječi opomene, oni ne mogu ustati do topline života, nego se suše i izblijede od sveg dobrog. Pogledaj kako Me izdaju time što se pokazuju da su jednostavni a da nisu takvi, i što su opterećeni i depresivni zbog Moje časti, u kojoj bi umjesto toga trebali uživati i radovati se, i također u tome što je njihova volja da griješe i nastave u grijehu sve do kraja. Oni Me skrivaju i odlažu na skrovito mjesto kada si misle: „Ja znam da sam zgriješio mnogo, ali ako se suzdržim od svoga Bogoslužja, svi će mi zamjeriti i osuditi me kao zlo.“ I tako oni besramno odlaze do oltara, i polažu Me pred sebe, i dodiruju Mene, koji jesam istinski Bog i istinski čovjek. Ja sam, takoreći, na skrovitom mjestu s njima, s obzirom na to da nitko ne zna niti vidi kako zli i odvratni oni jesu. Ja, istinski Bog i čovjek, ležim tamo kao u skrivenom mjestu, jer čak i ako najgori svećenik izgovori riječi „Ovo je Moje tijelo“, on i dalje posvećuje Moje pravo tijelo i Ja, istinski Bog i istinski čovjek, ležao bi tamo pred njim. Ali kada on stavi Moje tijelo u svoja usta, tada Ja više nisam prisutan za njega kroz milost Mojeg Božanstva i Čovječnosti; samo oblik i okus kruha ostaju za njega, ali ne zato što ja nisam istinski prisutan za zlo kao s dobrim uslijed službe sakramenta, nego zato što zlo i dobro ne dobivaju istu korist ili perfekciju od Mojeg tijela. Vidi kako ovi svećenici nisu Moji svećenici, nego pravi izdajnici, jer Me prodaju i izdaju kao Juda. Ja promatram pogane i Židove, ali ne vidim nikoga goreg od ovih svećenika, jer oni se nalaze u istom grijehu koji je učinio da Lucifer padne s Nebesa. Ali sada ću ti također reći njihovu presudu i kome su oni nalik. Njihova je presuda prokletstvo. David je osudio one koji su bili nepokorni Bogu, i zato što je on bio pravedan prorok i kralj, on nije osuđivao iz gnjeva ili loše volje ili nestrpljenja, nego iz Božanske pravde. Tako i Ja, koji sam bolji od Davida, osuđujem one koji su sada svećenici, ne zbog gnjeva ili loše volje, nego radi pravde. Prokleto bilo stoga sve ono što uzimaju od zemlje za svoju vlastitu korist, jer oni ne hvale svog Boga i Stvoritelja koji im je to dao. Prokleta bila njihova hrana i piće koje ulazi u njihova usta i hrani njihova tijela da postanu hrana za crve, i predodredi njihove duše za pakao. Prokleta bila njihova tijela koja će ponovno ustati u paklu da pate i gore za cijelu vječnost. Proklete bile godine u kojima su oni živjeli beskorisno. Proklet bio trenutak kojim započinje pakao za njih i koji nikada neće završiti. Proklete bile njihove oči kojima su vidjeli svjetlost Neba. Proklete bile njihove uši kojima su čuli Moje riječi i nisu marili. Proklet bio njihov okus kojim su kušali Moje darove. Proklet bio njihov dodir kojim su Me dodirivali. Proklet bio njihov njuh kojim su mirisali radosne stvari svijeta i zaboravili na najradosniju od svih. Ali sada bi mogla pitati: Kako će biti prokleti duhovno? Dakle, njihov će vid biti proklet jer neće vidjeti viziju Boga u njemu samom nego samo tamu i patnje pakla. Njihove će uši biti proklete jer neće ćuti Moje riječi nego samo urlike i strahote pakla. Njihov okus bit će proklet jer neće okusiti Moja vječna dobra i radost, nego samo vječnu gorčinu. Njihov dodir bit će proklet zato što Me neće dodirnuti, nego samo vječne vatre u paklu. Njihov njuh bit će proklet jer neće mirisati slatki miris Moga kraljevstva koji nadilazi sve slatke mirise, nego će imati samo prljavi smrad pakla koji je gorči od žuči i gori od sumpora. Oni će biti prokleti od Neba i zemlje i svih bezumnih stvorenja, jer ovi se pokoravaju Bogu i slave Ga, dok Ga oni odbacuju. Stoga Ja, koji sam Istina, zaklinjem se u Mojoj istini da ih, ako umru ovakvi i u ovakvim određenjima u kojima se sada nalaze, ni Moja ljubav ni Moja krepost nikada ih neće obuhvatiti, nego će umjesto toga biti prokleti za cijelu vječnost, i ne samo svećenici, nego i svi koji odbacuju zapovijedi Božje! O tome kako je, u prisutnosti Nebeske vojske i nevjeste, Božanstvo govorilo Čovječnosti protiv Kršćana, baš kao što je Bog govorio Mojsiju protiv naroda izraelskog, te kako prokleti svećenici ljube svijet i preziru Krista, i o njihovoj osudi i prokletstvu. 48. poglavlje Velika vojska bijaše viđena u Nebu i Bog joj reče: Moji prijatelji, koji znate i razumijete i vidite sve stvari u Meni, Ja govorim u vašoj nazočnosti radi dobrobiti Moje nevjeste koja stoji ovdje, kao netko tko razgovara sam sa sobom, jer na taj način Moje Božanstvo komunicira s Mojom Ljudskošću. Mojsije je bio s Bogom na planini četrdeset dana i noći i, kada narod vidje da ga nema toliko dugo, uze zlato i baci ga u vatru, i oblikovaše tele od njega, nazivajući ga svojim bogom. Tada Bog reče Mojsiju: „Ljudi su zgriješili. Ja ću ih uništiti baš kao što se nešto napisano briše iz knjige.“ Mojsije odgovori: “Ne, Gospodaru moj, nemoj! Sjeti se da si ih Ti izveo iz Crvenog mora i činio čuda za njih. Ako ih izbrišeš i uništiš, gdje je tada Tvoje obećanje? Preklinjem Te, ne čini to, jer tada će Tvoji neprijatelji reći: Bog izraelski, koji je izveo narod iz mora, ali ga ubio u pustinji, zao je.“ I Bog bijaše smiren tim riječima. Ja sam taj Mojsije, simbolično govoreći. Moje Božanstvo govori Mojoj Čovječnosti baš kao Mojsiju, riječima: 'Pogledaj što je Tvoj narod učinio, i vidi kako su Me prezreli. Svi Kršćani bit će ubijeni i njihova vjera iskorijenjena.' Moja Ljudskost odgovara:' Ne, Gospodine. Sjeti se da sam Ja izveo ljude kroz more u svojoj krvi kada sam bio ozlijeđen od vrha Moje glave do tabana Mojih stopala. Ja sam im obećao vječni život; imaj milosti prema njima Moje patnje radi.' Nakon što je saslušalo ove riječi, Božanstvo je bilo umireno i reče:' Budi volja Tvoja, jer sav je sud dan Tebi.' Vidite koja ljubav, Moji prijatelji! Ali sada, u vašoj prisutnosti, Moji duhovni prijatelji, anđeli i sveci, i u prisutnosti Mojih tjelesnih prijatelja koji su u svijetu, a ipak nisu u svijetu, osim sa svojim tijelom, Ja se žalim da Moj narod skuplja drvo za ogrjev i pali vatru, baca zlato u vatru kako bi se tele pojavilo da ga obožava i štuje kao Boga. Ono stoji kao tele na četiri noge imajući glavu, grlo i rep. Kada se Mojsije zadržao na planini dugo vremena bez povratka, narod reče: „Mi ne znamo što se moglo dogoditi s njim nakon ovako dugo vremena.“ I oni bijahu nezadovoljni što ih je izveo iz zatočeništva i ropstva, i rekoše: “Nađimo si drugog boga da ide pred nama.“ To ovi prokleti svećenici sada rade Meni. Jer oni govore: 'Zašto bismo mi imali isposničkiji život od drugih? Što je naša nagrada za to? Bolje nam je živjeti u miru i kako mi želimo. Hajdemo voljeti svijet u koji smo sigurni, budući da nismo sigurni u Njegovo obećanje.' Tada skupljaju drvo za ogrjev kada posvete sva svoja osjetila ljubavi prema svijetu. Pale vatru kada imaju potpunu želju za svijetom. Izgaraju kada njihova požuda sjaji u njihovim umovima i prelazi u djelo. Ubacuju zlato, što znači da svu čast i ljubav koju su Mi trebali pokazati, pokazuju kako bi dobili poštovanje svijeta. Tada se pojavljuje tele, što predstavlja potpunu ljubav svijeta. Ima četiri noge od lijenosti, nestrpljenja, uživanja u prekomjernostima i pohlepe. Jer su ti svećenici, koji bi trebali biti Moje sluge, lijeni u štovanju Mene, nestrpljivi u podnošenju bilo čega radi Mene, neumjereni u užicima i nikada zadovoljni stvarima koje imaju. Ovo tele također ima glavu i grlo, što predstavlja potpunu volju za proždrljivošću koja nikada ne može biti zadovoljena, čak ni kada bi cijelo more uteklo u njega. Rep teleta njihova je zloba jer oni ne dopuštaju nikome da zadrži svoju imovinu ako ju mogu uzeti od njega. Svojim lošim primjerom i prezirom oni ranjavaju i kvare svakoga tko Mi služi. Takva je ljubav prema teletu koja je u njihovim srcima, i u takvoj se oni raduju i žude. Oni misle o Meni kao što su oni drugi o Mojsiju, i govore: 'Njega nema već dugo vremena. Njegove se riječi doimaju isprazne i Njegova djela tegobna. Hajdemo imati svoju vlastitu volju, neka naša moć i volja budu naš bog.' A nisu čak zadovoljni ni tim stvarima, i nisu Me u potpunosti zaboravili, nego Me umjesto toga imaju za svog idola. Pogani su običavali štovati kao božanstvo drvo i kamenje i mrtve ljude i, među ostalim, bio je štovan idol zvan Belzebub, čiji su svećenici običavali nuditi mu tamjan uz pobožno klanjanje i uzvike hvale. I sve što je u njihovim žrtvovanjima bilo beskorisno bacali su na tlo, i ptice i muhe to su jele. Ali sve što je bilo korisno svećenici su skrivali za sebe. Oni su zaključavali vrata do svog idola i držali ključ za sebe kako nitko ne bi mogao ući unutra. To je ono što svećenici čine Meni u ovo vrijeme. Oni Mi nude tamjan, to jest govore i propovijedaju prekrasne riječi kako bi osvojili hvalu za sebe i kakvu zemaljsku korist, ali ne iz ljubavi prema Meni. Baš kao što miris tamjana ne može biti uhvaćen, nego samo osjećan i viđen, tako njihove riječi ne ostvaruju nikakvu korist za duše kako bi mogle pustiti korijen i bile zadržane u njihovim srcima, nego su se samo čule i činile ugodne za kratko vrijeme. Oni Mi nude molitve, ali ne onakve kakve su Meni ugodne. Poput onih koji uzvikuju hvale svojim ustima, ali su tihi u svojim srcima, stoje pokraj Mene vičući svojim ustima, dok u svojim srcima i mislima lutaju uokolo po svijetu. Ali kada bi govorili sa snažnim i moćnim čovjekom, tada bi njihova srca slijedila njihov vlastiti govor i riječi tako da im nitko ne bio mogao naći zamjerku. Ali u Mojoj su prisutnosti svećenici poput ljudi koji su mentalno poremećeni, jer izgovaraju jednu stvar svojim ustima i imaju drugu u svojim srcima. Nitko tko čuje njihove riječi, ne može biti siguran u njihovo značenje. Oni svijaju svoja koljena za Mene, to jest obećavaju Mi poniznost i poslušnost, ali je zapravo njihova poniznost poput Luciferove, i oni su poslušni svojim vlastitim željama, a ne Meni. Također Me stalno drže zaključanog i drže ključ za sebe. Otvaraju za Mene i hvale Me kada kažu:' Budi volja Tvoja, kako na nebu tako i na zemlji.' Ali tada Me ponovno zaključavaju ispunjavanjem svoje vlastite volje, dok je Moja volja poput zatočenog i nemoćnog čovjeka kojega se ne može ni vidjeti ni čuti. Oni drže ključ za sebe kada, svojim lošim primjerom, također zavode na pogrešan put druge koji žele činiti Moju volju. I kada bi mogli, rado bi zabranili da Moja volja bude ispunjena i ostvarena, osim kada to odgovara njihovoj vlastitoj volji. Također skrivaju bilo što u žrtvovanju što je nužno i korisno za njih, to jest zahtijevaju svu svoju čast i povlastice, ali ljudsko tijelo koje padne na zemlju i umre, za što bi trebali ponuditi najbolju žrtvu, oni smatraju tako beskorisnim i ostavljaju ga muhama, to jest crvima na zemlji. Oni ne mare niti se uznemiravaju zbog svoje obveze za spasenje duša. Ali što je rečeno Mojsiju? 'Ubij one koji su načinili ovog idola!' I neki su ubijeni, ali ne svi. Na isti će način Moje riječi sada doći i ubiti ih, neke u tijelu i duši kroz vječno prokletstvo, druge prema životu, tako da bi se trebali preobratiti i živjeti, ostale kroz brzu smrt, jer ovi su Mi svećenici u potpunosti odvratni. Ali s čime da ih usporedim? Oni su uistinu poput ploda trnovitog grma drača, koji je prekrasan i crven izvana, ali iznutra pun nečistoće i bodljikavog trnja. Na isti način ovi dolaze k Meni kao ljudi koji su crveni od ljubavi, i čine se čistima, ali iznutra su puni svakakvih nečistoća. Ako se ovaj plod položi u zemlju, drugi trnoviti grmovi izrastaju iz njega. Na isti način oni skrivaju svoj grijeh i zlobu u svojim srcima kao u zemlji, i postaju tako ukorijenjeni u zlu da se čak i ne postide istupiti u javnosti i hvaliti svojim grijehom. Stoga drugi ljudi ne samo da nalaze razlog da griješe, nego ujedno postaju duboko ranjeni u svojim dušama, misleći ovako sami u sebi: 'Ako to čine svećenici, čak je i više dopušteno da mi to činimo.' I oni nisu samo nalik plodu trnovita grma, nego i trnju jer preziru biti dirnuti prijekorom i opomenom, i smatraju da nitko nije mudar kao oni, i misle da mogu činiti što god žele. Stoga se Ja zaklinjem svojim Božanstvom i Čovječnošću, u prisutnosti svih anđela, da ću srušiti vrata koja su zatvorili Mojoj volji, i Moja volja bit će ispunjena, i njihova volja bit će dokinuta i zaključana u vječne muke i tjeskobe. Jer kao što je nekoć rečeno: „Započet ću svoj sud sa svećenicima na svom oltaru.“ Riječi Kristove Njegovoj nevjesti o tome kako je Krist uspoređen s Mojsijem, na simboličan način, vodeći narod iz Egipta; i o tome kako prokleti svećenici, koje je On odabrao na mjesto proroka kao svoje najdraže prijatelje, sada zapomažu: „Odlazi od nas!“ 49. poglavlje Sin Božji reče: „Ranije sam se uspoređivao s Mojsijem na simboličan način. Kada je izveo narod, voda je stajala poput zida zdesna i slijeva. Ja sam uistinu taj Mojsije, simbolično govoreći, koji je izveo svoj Kršćanski narod van, to jest otvorio nebo za njega i pokazao mu put. Ali sada sam si izabrao druge prijatelje, više voljene i prisnije od proroka, imenom Moje svećenike, koji ne samo da čuju Moje riječi i vide, kada vide Mene samoga, nego Me ujedno dodiruju svojim rukama, što nitko od proroka ili anđela ne može učiniti. Ovi svećenici, koje sam Ja izabrao na mjesto proroka kao svoje prijatelje, zazivaju Me, ali ne s takvom željom i ljubavlju kao što su to proroci činili, ne, svećenici i proroci zazivaju s dva suprotstavljena glasa. Jer svećenici ne zazivaju kao što su proroci zazivali: “Dođi, Gospode, jer Ti si slast!“, nego zazivaju: “Odvoji se od nas, jer Tvoje su riječi gorke i Tvoja djela teška i čine nas posramljenima!“ Poslušaj što ovi prokleti svećenici govore! Ja stojim pred njima poput najkrotkije i najumiljatije ovce od koje dobivaju vunu za svoju odjeću i mlijeko za svoju hranu, a ipak Me preziru zbog toliko velike ljubavi. Stojim pred njima kao gost govoreći: „Prijatelju, podari Mi nužnosti života za Moje tijelo, jer trebaju Mi, i ti ćeš primiti najveću nagradu od Boga zauzvrat!“ No iako sam se pojavio s jednostavnošću ovce, oni Me tjeraju kao vuka koji vreba u zasjedi gospodarove ovce. Ne žele Mi pokazati nikakvo gostoprimstvo i odbijaju Me primiti u svoju kuću, umjesto toga, suočavaju se sa Mnom kao s izdajnikom nedostojnim njihova gostoprimstva. Ali što će učiniti gost nakon što je bio odbijen? Ne bi li trebao potegnuti oružje protiv gospodara kuće koji ga je otjerao? Nipošto, jer to ne bi bilo pravedno s obzirom na to da vlasnik može uskratiti ili dati svoju imovinu kome god želi. Ali što tada gost treba učiniti? On bi doista trebao reći onome tko ga je otjerao: „Moj prijatelju, s obzirom na to da me ti ne želiš primiti u svoju kuću, ja ću otići drugome koji će mi pokazati milost.“ I kada dođe drugome, on ga čuje kako govori: Dobro si došao, Moj Gospode, sve što ja imam Tvoje je. Ti ćeš sada biti gospodar, a ja želim biti Tvoj sluga i gost. Ovo su vrste smještaja u kojima Mi je ugodno boraviti, gdje čujem ovakav glas. Ja sam doista poput gosta tjeranog od ljudi. No iako Ja mogu ući u svako mjesto po svojoj volji, još uvijek na račun pravde, to ne činim, nego dolazim samo onima koji Me primaju s dobrom voljom kao svog istinskog Gospodina, ne kao gosta, i povjeravaju svu svoju volju u Moje ruke. Majčine i Sinove riječi blagoslova i hvale jednog prema drugome, i o milosti koju je Sin odobrio svojoj Majci za duše u čistilištu i one u ovome svijetu. 50. poglavlje Majka Božja govorila je svom Sinu i rekla: Blagoslovljeno ime Tvoje, Moj Sine, bez kraja, i blagoslovljeno bilo Tvoje Božanstvo koje je bez početka i bez kraja! U Tvom Božanstvu nalaze se tri prekrasne stvari: poimence moć, mudrost i krepost. Tvoja je moć poput najnasilnije goruće vatre pred kojom se sve što je čvrsto i snažno sabire kao suha slama u vatri. Tvoja je mudrost poput oceana koji nikada ne može biti ispražnjen zbog svoje veličine i prostranosti i koji, kada nabuja i preplavi, prekriva doline i planine. Niti Tvoja mudrost može biti shvaćena, niti njena dubina izmjerena o tome kako si mudro stvorio čovječanstvo i smjestio ga iznad sveg svog stvaralaštva. Kako si mudro uredio ptice u zraku, životinje na zemlji i ribe u moru, dajući svakome njegovo vlastito vrijeme i red. Kako veličanstveno Ti daješ život svemu i oduzimaš ga. Kako mudro daješ mudrost onima koji nisu mudri i oduzimaš ju od ponosnih. Tvoja je krepost poput svjetlosti sunca koja sja na nebu i ispunjava zemlju svojim svjetlom. Također, Tvoja krepost zadovoljava visoko i nisko i ispunjava sve stvari. Stoga blagoslovljen budi Ti, Moj Sine, jer Ti si Moj Bog i Moj Gospodin!“ Sin odgovori": Moja najdraža Majko,Tvoje su Mi riječi su slatke, jer one dolaze iz Tvoje duše. Ti si poput zore koja izbija bistrinom. Ti nadsijavaš sva nebesa i Tvoja svjetlost i Tvoja bistrina nadilaze sve anđele. Svojom bistrinom Ti si privukla na sebe pravo sunce, to jest Moje Božanstvo, toliko da je sunce Mojeg Božanstva došlo do Tebe i na Tebi se smjestilo. Po njegovoj toplini Ti si grijana u Mojoj ljubavi iznad svih drugih i po njegovu sjaju Ti si prosvijetljena u Mojoj mudrosti više nego svi drugi. Tama zemlje protjerana je i sva nebesa bijahu prosvijetljena kroz Tebe. Ja govorim u svojoj istini da Mi je Tvoja čistoća godila više nego svi anđeli, i privukla Moje Božanstvo k Tebi tako da si bila potaknuta toplinom Moga duha; i po njemu si začela istinskog Boga i čovjeka u svojoj utrobi, čime je čovječanstvo bilo prosvijetljeno i anđeli ispunjeni radošću. Stoga budi blagoslovljena od svoga blagoslovljenog Sina! I zbog ovoga razloga niti jedna molitva Tvoja nikada neće doći k Meni a da je ne uslišim, i kroz Tebe svatko tko moli za milost s namjerom popravljanja svojih grešnih načina, primit će milost Tebe radi. Jer kao što toplina dolazi od sunca, tako je i sve milosrđe kroz Tebe dano. Ti si poput ispunjenog i tekućeg proljeća iz kojega milost teče u pomoć nesretnima. Majka odgovara Sinu: "Sva slava i krepost neka su Tvoji, Sine Moj! Ti si Moj Bog i Moje milosrđe; sve dobro što imam od Tebe potječe. Ti si poput sjemena koje nikada nije požeto, nego još uvijek raste i daje plod stostruk i tisućstruk. Jer sva milost od Tebe dolazi i, s obzirom na to da je neizbrojiva i neizreciva, može doista biti poistovjećena s brojem stotinu koji označava savršenstvo, jer sve savršenstvo dolazi od Tebe i svatko je usavršen u kreposti po Tebi." Sin odgovara Majci: "Doista, Moja Majko, usporedila si Me ispravno sa sjemenom koje nikada nije požeto nego još raste, jer došao sam sa svojim Božanstvom k Tebi i Moja Čovječnost nije zasijana odnosom, ali je i dalje rasla u Tebi, i otud je milost istekla od Tebe prema svima. Stoga si govorila ispravno. S obzirom na to da Ti sada crpiš milost iz Mene najslađim riječima svojih usta, traži Me što želiš i bit će Ti dano." Majka odgovori:" Moj Sine, s obzirom na to da sam Ja dobila milosrđe od Tebe, Ja molim za milosrđe i pomoć nesretnima. Jer postoje, naime, četiri mjesta: Prvo je Nebo, gdje anđeli i duše svetaca ne trebaju ništa osim Tebe, kojeg imaju - jer u Tebi imaju svako dobro. Drugo je mjesto pakao i oni koji ostaju tamo, ispunjeni su zlobom i isključeni iz svakog milosrđa. Stoga ništa dobro ne može više ući u njih. Treće je mjesto onih koji se pročišćavaju u čistilištu i oni koji ostaju tamo, trebaju trostruku milost jer su mučeni trostruko. Oni pate kroz svoj sluh jer ne čuju ništa osim boli, tuge i jada. Oni pate kroz svoj vid jer ne vide ništa osim svoje vlastite bijede. Oni su mučeni kroz svoj dodir jer osjećaju toplinu nepodnošljive vatre i oštre muke. Moj Gospode i Moj Sine, daj im svoju milost Mojih molitava radi!“ Sin odgovori: "Ja ću im rado dati trostruku milost Tebe radi. Prvo, njihov sluh bit će olakšan, njihov vid bit će umiren, njihova muka bit će smanjena i olakšana. I svi oni koji su u najvećim i najtežim mukama u vatrama čistilišta, od ovog će trenutka doći do umjerene muke; oni koji su u umjerenim mukama, doći će do najlakših, i oni koji su u najlakšim mukama, doći će u počinak." Majka odgovori: "Hvala i čast Tebi, Moj Gospode!" I ona odmah reče svom Sinu: Moj ljubljeni Sine, četvrto je mjesto svijet i njegovi stanovnici u potrebi su za trima stvarima: Prvo, pokajanjem za svoje grijehe. Drugo, pokorom i popravljanjem. Treće, snagom da čine dobra djela." Sin odgovori: "Svakome tko zaziva Tvoje ime i ima nadu u Tebi zajedno sa svrhom popravljanja za svoje grijehe, bit će dane ove tri stvari, jednako kao i Kraljevstvo nebesko. Tvoje su Mi riječi tako slatke da Ti ne mogu uskratiti ništa što zamoliš, jer ne želiš ništa drugačije od onoga što Ja želim. Ti si uistinu poput sjajnog i gorućeg plamena po kojemu su ugašena svjetla potaknuta i goruća svjetla osnažena, jer po Tvojoj ljubavi koja se uzdigla u Moje srce i privukla Me k Tebi, oni koji su mrtvi u grijehu, doći će ponovno u život, i oni koji su mlaki i crni poput dima, postat će snažni u Mojoj ljubavi." Majka blagoslivlja Sina u prisutnosti nevjeste, te o tome kako slavni Sin čini prekrasnu usporedbu svoje najslađe Majke s cvijetom koji je rastao u dolini, ali se uzdigao preko planina. 51. poglavlje Majka Božja govorila je svome Sinu i rekla: "Blagoslovljeno neka je Tvoje ime, Moj Sine, Isuse Kriste, i sva čast Tvojoj Čovječnosti iznad svega što je stvoreno! Slava Tvome Božanstvu iznad svih dobrih stvari, koje je jedan Bog s Tvojom Čovječnošću!" Sin odgovori: "Moja Majko, Ti si poput cvijeta koji je rastao u dolini. Oko doline bilo je pet visokih planina i cvijet je rastao iz tri korijena s uspravnom stabljikom bez ikakvih čvorova. Ovaj cvijet imao je pet latica koje bijahu ispunjene svom slatkoćom. Dolina je sa svojim cvijetom rasla iznad ovih pet planina, i latice cvijeta širile su se iznad svake visine neba i iznad svih zborova anđela. Moja ljubljena Majko, Ti si ova dolina zbog velike poniznosti koju si imala u usporedbi sa svima drugima. Tvoja je poniznost rasla više od pet planina. Prva planina bio je Mojsije zbog svoje moći. Jer on je imao moć nad Mojim narodom kroz Zakon, kao da je bio zatvoren u njegovoj ruci. Ali Ti si zatvorila Gospodara svih zakona u svojoj utrobi i stoga si viša od ove planine. Druga planina bio je Ilija, koji je bio toliko svet da je s dušom i tijelom bio preuzet u Moje sveto mjesto. Ali Tvoja duša, Moja najdraža Majko, bila je preuzeta iznad svih zborova anđela do prijestolja Božjeg, zajedno s Tvojim najčišćim tijelom. Ti si stoga viša od Ilije. Treća planina bila je snaga Samsonova koja je nadilazila druge ljude. Ipak, đavao ga je porazio svojom podmuklošću. Ali Ti si porazila đavla svojom snagom i moći. Ti si stoga snažnija od Samsona. Četvrta planina bio je David, koji bijaše čovjek u skladu s Mojim srcem i voljom, ali je ipak pao u grijeh. Ali Ti si, Moja ljubljena Majko, slijedila Moju volju u svemu i nikada nisi sagriješila. Peta planina bio je Salomon, koji bijaše prepun mudrosti, ali je usprkos tome bio prevaren. Ali Ti si, Moja Majko, bila prepuna sve mudrosti i nikada nisi prevarena ili zavedena. Ti si stoga viša od Salomona. Cvijet je rastao iz tri korijena zbog tri stvari koje si imala od svoje mladosti: poslušnosti, milosrđa i Božanskoga razumijevanja. Iz ova tri korijena iznikla je najravnija stabljika bez ikakvih čvorova, što znači da Tvoja volja nikada nije bila svijena ničemu osim Mojoj volji. Taj cvijet također je imao pet latica koje su rasle iznad svih zborova anđela. Moja draga Majko, Ti si doista cvijet s ovih pet latica. Prva latica Tvoja je plemenitost, koja je toliko velika da Moji anđeli, koji su plemeniti preda mnom, kada vide i razmotre Tvoju plemenitost, uvide da je bila iznad njih i istaknutija od njihove svetosti i plemenitosti. Ti si stoga viša od svih anđela. Druga je latica Tvoje milosrđe koje je bilo tako veliko da si, kada si vidjela bijedu svih duša, imala suosjećanja nad njima i pretrpjela najveće muke na Mojoj smrti. Anđeli su puni milosrđa, a ipak nikada ne trpe tugu ili bol, ali Ti si, Moja ljubljena Majko, bila milosrdna prema bijednicima kada si osjetila svu tugu i muku Moje smrti, i željela si trpjeti muku radi milosrđa radije nego da si bila odvojena od nje. Stoga je Tvoje milosrđe nadišlo milosrđe svih anđela. Treća je latica Tvoja dobrota puna ljubavi. Anđeli su puni ljubavi i ljubaznosti i žele dobro za svakoga, ali Ti, Moja najdraža Majko, imala si prije svoje smrti volju poput anđela u svojoj duši i tijelu i činila dobro svakome. I dalje ne odbijaš nikoga tko razumno moli za svoje vlastito dobro. Stoga je Tvoja dobrota viša i veća od anđeoske. Četvrta je latica Tvoja ljepota. Anđeli promatraju svoju međusobnu ljepotu i razmišljaju o ljepoti svih duša i svih tijela, ali vide da je ljepota Tvoje duše iznad svega što je stvoreno i da plemenitost Tvoga tijela nadilazi sva stvorena bića. I tako Tvoja ljepota nadilazi sve anđele i sve stvoreno. Peta je latica Tvoja Božanska radost jer ništa Te nije razveseljavalo osim Boga, jednako kao što ništa osim Boga ne pruža užitak anđelima. Svi i svaki od njih zna i znao je svoju vlastitu radost u sebi, ali kada su vidjeli Tvoju radost prema Bogu, opazili su u svojoj svijesti kako se njihova radost razbuktala u njima poput svjetlosti u ljubavi Božjoj. Vidjeli su da je Tvoja radost bila kao plameni krijes gori najužarenijom vatrom, s plamenom tako visokim da je došao blizu Mojega Božanstva. I zbog ovoga razloga, Moja najslađa Majko, Tvoja božanska radost gorjela je dobro iznad svih zborova anđela. S obzirom na to da je cvijet imao tih pet latica, poimence plemenitost, milosrđe, dobrotu punu ljubavi, ljepotu i najveći užitak u Bogu, bijaše ispunjen svom slatkoćom. Ali onaj tko želi kušati od ove slatkoće, treba pristupiti slatkoći i preuzeti je u sebe. To je ujedno ono što si Ti učinila, Moja najslađa Majko. Ti si bila tako slatka Mome Ocu da Te preuzeo cijelu u svoj Duh i Tvoja Ga je slatkoća oduševila iznad svih ostalih stvari. Cvijet također nosi sjeme po toplini i moći sunca i iz njega izrasta plod. Na ovaj način blagoslovljeno sunce, Moje Božanstvo, preuzelo je Čovječnost iz Tvoje djevičanske utrobe. Jer kao što sjeme daje i uzgaja cvijeće iste vrste gdje god bilo posijano, tako su i Moji udovi bili poput Tvojih oblikom i izgledom iako sam Ja bio muškarac, a Ti žena i djevica. Ta dolina bijaše uzdignuta sa svojim cvijetom iznad svih planina kada je Tvoje tijelo zajedno s Tvojom najsvetijom dušom uzdignuto iznad svih zborova anđela.” Majka blagoslivlja svog Sina i moli Ga da Njegove riječi mogu biti proširene po cijelome svijetu i pustiti korijen u srcima Njegovih prijatelja, te o tome kako je Djevica uspoređena s predivnim cvijetom koji raste u vrtu, i o riječima Kristovim koje su poslane kroz nevjestu papi i drugim prelatima Crkve. 52. poglavlje Sveta Djevica govorila je svome Sinu i rekla: „Blagoslovljen budi Ti, Moj Sine i Moj Bože, Gospodaru anđela i Kralju slave! Molim te za to da riječi koje si Ti izgovorio mogu pustiti korijen u srcima Tvojih prijatelja i da njihovi umovi mogu prijanjati čvrsto uz te riječi poput smole kojom je bila obložena Noina arka, koju ni olujni valovi ni vjetrovi nisu mogli slomiti ni otopiti. Neka budu proširene po cijelome svijetu kao grane i slatki cvjetovi čiji se miris širi daleko i široko, kako bi ujedno mogle uroditi plodom i postati slatke kao datulja čija slast oduševljava dušu neizmjerno mnogo.“ Sin odgovori: “Blagoslovljena budi Ti, Moja najomiljenija Majko! Moj anđeo Gabriel rekao Ti je: “Blagoslovljena Ti, Marijo, među ženama!“ I Ja Ti svjedočim da si blagoslovljena i najsvetija iznad svih zborova anđela. Ti si poput cvijeta u vrtu koji je okružen drugim mirisavim cvijećem, ali ih sve nadilaziš u mirisu, ljepoti i kreposti. To su cvijeće svi izabrani ljudi, od Adama do kraja svijeta, koji su zasađeni u vrtu svijeta, i sijaše i mirisaše na mnogostruke vrline. Ali među svima njima koji su bili i koji će naknadno doći, Ti si bila najveća u mirisu poniznosti i dobrog života, u ljepoti najugodnijeg djevičanstva i vrlini suzdržljivosti. Jer Ja Ti svjedočim da si bila više od bilo kojeg mučenika za Moje patnje, više od bilo kojeg ispovjednika u svojoj suzdržljivosti i više od bilo kojeg anđela u svom milosrđu i dobroj volji. Stoga, radi Tebe, Ja ću ukorijeniti i učvrstiti svoje riječi poput najčvršće smole u srcima Mojih prijatelja. One će se širiti kao mirisno cvijeće i donositi plodove kao najslađe i najljepše drvo datulje.“ Nakon toga Naš Gospodin reče svojoj nevjesti: “Reci Mom prijatelju, svom ocu, čije je srce u skladu s Mojim srcem, da pažljivo predstavi ove pisane riječi svom vlastitom ocu te ih također daj nadbiskupu i kasnije drugom biskupu. I kada ovi budu temeljito upućeni, on ih može poslati trećem biskupu. Reci mu također u Moje ime: “Ja sam Tvoj Stvoritelj i Otkupitelj duša. Ja sam Bog kojega voliš iznad svih stvari. Vidi i razmotri kako su duše koje sam Ja otkupio svojom krvlju, poput duša ljudi koji ne znaju ništa o Bogu, i oni su zatočeni od đavla u takvoj okrutnosti da ih muči u svim njihovim udovima kao u tvrdoj preši. Stoga, ako posvećuješ Moje rane u svojoj duši, i ako cijeniš išta od bičevanja i trpljenja koje sam podnio kao dragocjeno, tada pokaži svojim djelima koliko Me voliš. Riječi koje sam izgovorio svojim vlastitim ustima postat će poznate javno i odnesene do glavara Crkve. Ja ću ti, naime, dati svoju milost i svoj duh kako bi, kada god nastane zavada među dvojicom, ti bio u mogućnosti izmiriti ih kroz moć koja ti je dana ako oni vjeruju u Moje riječi. I kao dodatno pojašnjenje Mojih riječi, ti ćeš ponijeti papi svjedočanstvo onih koji uživaju u Mojim riječima i kušaju ih. Jer Moje su riječi poput masti koja se topi brže kada je toplina veća iznutra, ali ako nikakva toplina nije nađena, mast se povrati i ne dospije u crijeva. Takve su Moje riječi s obzirom na to da, što ih više čovjek jede i žvače s gorućom ljubavi prema Meni, više je nahranjen željom za nebesima i slatkoćom Božanske unutarnje ljubavi, i više izgara u Mojoj ljubavi i milosrđu. Ali oni koji ne uživaju u Mojim riječima, mogu se poistovjetiti s kušanjem svinjske masti u svojim ustima koju smjesta pljuju iz usta i gaze pod svojim nogama nakon što su je kušali. Neki ljudi tako preziru Moje riječi jer nemaju okusa za slatkoću duhovnih stvari. Ali gospodar zemlje, kojega sam ja izabrao za svog pripadnika i učinio istinski Mojim, pomoći će ti smjelo i opskrbiti te stvarima potrebnim za tvoje putovanje iz pravedno stečenih dobara.“ Riječi Blagoslova Majke i Sina jedno drugome, i o tome kako Djevica simbolizira kovčeg u kojemu su palica, mana i ploče Zakona bile, i mnoge su prekrasne stvari otkrivene u ovoj usporedbi. 53. poglavlje Djevica Marija govorila je sa Sinom i rekla: “Blagoslovljen budi Ti, Moj Sine, Moj Bože i Gospodaru anđela! Ti si onaj čiji su glas proroci čuli, čije su tijelo apostoli vidjeli, onaj na kojega su Židovi i Tvoji neprijatelji položili ruke. Ti si jedan Bog sa svojim Božanstvom i Čovječnošću i Svetim Duhom. Jer proroci su čuli Duh, apostoli vidjeli slavu Tvoga Božanstva i Židovi razapeli Tvoju Čovječnost. Stoga, budi blagoslovljen bez početka i kraja.“ Sin odgovori: “Blagoslovljena budi Ti, jer Ti si Djevica i Majka. Ti si kovčeg Staroga Zakona u kojemu su se nalazile tri stvari: palica Aronova koja je cvjetala, mana anđeoska i ploče Zakona. Tri su stvari učinjene s palicom: Prvo, bila je pretvorena u zmiju bez otrova. Drugo, ocean je podijeljen njome. Treće, izvela je vodu iz stijene. Ja, koji sam ležao u Tvojoj utrobi i preuzeo Čovještvo od Tebe, uspoređivao sam se s ovom palicom. Prvo, Ja sam zastrašujuć svojim neprijateljima kao što je zmija bila Mojsiju. Jer oni bježe od Mene kao od prizora zmije, i oni su prestravljeni Mnome i mrze Me kao zmiju otrovnicu; a dapače, Ja sam bez otrova zlobe i umjesto toga pun milosrđa. Ja im dajem sebe da Me posjeduju ako hoće. Ja im se vraćam ako tragaju za Mnom. Trčim k njima kao Majka svom izgubljenom i ponovno nađenom sinu ako Me zazovu. Ja im dajem svoje milosrđe i opraštam njihove grijehe ako zavape Meni. To je ono što Ja činim za njih, a ipak Me mrze poput otrovne zmije. Drugo, ocean je podijeljen ovom palicom kada je put u nebo, koji bijaše zatvoren zbog grijeha, otvoren kroz prolijevanje Moje krvi i Moje boli. Ocean je doista podijeljen i put je načinjen gdje prethodno nije bilo nikakvog puta kada je bol iz svih Mojih udova stigla do Mog srca i Moje se srce raspuklo od nasilja boli. Kasnije, kada je narod vođen kroz ocean, Mojsije ga nije odmah odveo u obećanu zemlju, nego u pustinju kako bi ondje bio iskušan i poučen. To je kako je sada, jer kada ljudi prihvate Moju vjeru i Moje zapovijedi, oni nisu odmah odvedeni u nebo; jer je nužno da ljudi budu iskušani u pustinji - to jest u svijetu – u odnosu na to koliko vole Boga. Međutim, ljudi izazvaše Boga na ljutnju kroz tri stvari u pustinji: Prvo, jer su izradili idola i molili mu se. Drugo, zato što su čeznuli za raskošima koje su imali u zemlji egipatskoj, i treće, kroz svoj ponos, kada su bez volje Božje željeli ići i boriti se protiv svojih neprijatelja. Ljudi griješe protiv Mene čak i sada u svijetu na isti način. Prvo, časte i štuju idola: jer vole svijet i sve stvari u njemu više nego Mene, koji jesam njihov Stvoritelj. Stoga, svijet je njihov bog, a ne Ja. Jer Ja sam rekao u svom evanđelju: „Gdje je čovjekovo blago, ondje će mu biti i srce.“ Dakle, blago čovječanstva jest svijet jer njegovo srce žudi prema njemu, a ne prema Meni. Stoga, baš kao što su Židovi pali u pustinji s mačem u svojim tijelima, tako će također ovi ljudi pasti s mačem vječnog prokletstva u svojim dušama, i živjeti u prokletstvu bez kraja. Drugo, zgriješili su kroz svoju žudnju za raskošima. Ja sam dao čovječanstvu sve što je trebalo koristiti na častan i umjeren način, ali ono želi imati sve stvari bez umjerenosti i razuma. Jer, kada bi njegova tjelesna priroda mogla to podnijeti, ono bi bez prestanka bludničilo, pilo bez ograničenja, žudilo bez mjere i granice i, dok god bi moglo griješiti, nikada ne bi odustalo od grijeha. Stoga će mu se dogoditi ista stvar koja se dogodila Židovima u pustinji, to jest umrijet će naglom smrću u svojim tijelima. Jer što je drugo ovaj zemaljski život doli jedan trenutak u usporedbi s vječnošću? Zbog ovog razloga oni će umrijeti naglom smrću u svojim tijelima, da budu otrgnuti od ovog kratkog života i da žive s mukom u svojim dušama za cijelu vječnost. Treće, oni su zgriješili u pustinji kroz svoj ponos jer su željeli ići u bitku bez Božje volje. Isto tako, ljudi žele doći u Nebo kroz svoj ponos i ne vjeruju u Mene, nego u sebe, čineći svoju vlastitu volju i napuštajući Moju. Stoga će biti ubijeni u svojim dušama od đavala jednako kao što su Židovi ubijeni od njihovih neprijatelja, i njihova muka bit će vječna. Tako Me oni mrze kao zmiju, štuju idola umjesto Mene, žude za svojim vlastitim željama više nego za Mnom i vole svoj vlastiti ponos umjesto Moje poniznosti. Ipak, Ja sam još uvijek toliko milostiv da ću im se prikloniti kao otac pun ljubavi i uzeti ih k sebi ako Mi se okrenu s pokajničkim srcem. Treće, stijena je dala vodu putem ove palice. Ova je stijena tvrdo srce čovječanstva, jer ako je probodeno Mojim strahom i ljubavlju, ondje odmah poteku suze pokajanja i pokore iz njega. Nitko nije toliko nedostojan i nitko nije toliko zao da neće imati suze koje teku iz njegovih očiju, i sve svoje udove probuđene ka pobožnosti ako se okrene Meni u zdušnom razmatranju Moje patnje i podsjeti se kako Moja moć i dobrota čine da zemlja i stabla rađaju plodom. Drugo, mana anđeoska bijaše položena u kovčegu Mojsijevu. Tako također u Tebi, Moja ljubljena Majko i Djevice, bijaše položen kruh anđela i svetih duša i pravednih ljudi na zemlji, kojima ništa nije ugodno osim Moje slatkoće; jer cijeli je svijet mrtav za njih, tako da bi oni rado bili čak i bez tjelesne hrane da je takva Moja volja. Treće, u kovčegu bijahu ploče Zakona. Tako je također u Tebi ležao Gospodar svih zakona. Stoga, budi blagoslovljena iznad svega stvorenog u Nebu i na zemlji.“ Tada se Krist obrati svojoj nevjesti i reče: “Reci Mojim prijateljima tri stvari. Kada sam bio tjelesno u svijetu, prilagodio sam svoje riječi kako bi dobri ljudi bili učinjeni jačima i gorljivijima u činjenju dobrih stvari i zli ljudi postajali su bolji, kao što je viđeno u obraćenju Magdalene, Mateja i mnogih drugih. Također sam podesio svoje riječi tako da Moji neprijatelji nisu bili u mogućnosti pobiti ih. Iz tog razloga neka oni kojima su Moje riječi poslane, rade sa žarom kako bi kroz Moje riječi dobri mogli postati revniji u dobroti, zli se pokajati od zlobe te da oni sami budu na oprezu od Mojih neprijatelja kako Moje riječi ne bi bile osujećene. Uistinu, Ja ne činim veće nepravde prema đavlu nego prema anđelu u Nebu. Jer kada bih htio, mogao bih reći svoje riječi tako da ih cijeli svijet čuje. Mogao bih također otvoriti pakao kako bi svatko mogao vidjeti njegove muke, ali to ne bi bila pravda jer bi Mi tada svi ljudi služili zbog straha, a trebali bi Mi služiti iz ljubavi. Jer nitko drugi osim onoga tko ima ljubavi, neće ući u Kraljevstvo nebesko. Jer Ja bih činio nepravdu prema đavlu kada bih oduzeo od njega onoga koji je s pravom njegov zbog grijeha, i koji je lišen dobrih djela. Također bih činio nepravdu anđelu u Nebu kada bih smjestio duh nečistog čovjeka kao jednakog onome koji je čist i najužareniji u Mojoj ljubavi. Stoga nitko neće ući u Nebo osim onoga koji je pročišćen poput zlata u vatri čistilišta ili onoga koji se dokazao tijekom dugog vremenskog perioda u dobrim djelima na zemlji tako da nema mrlje preostale u njemu da bude očišćena. Ako ne znaš kome Moje riječi trebaju biti poslane, Ja ću ti reći: Onaj tko je dostojan imati Moje riječi, jest onaj koji želi steći zasluge kroz dobra djela kako bi došao do Kraljevstva nebeskog, ili onaj koji ga je već zaslužio svojim dobrim djelima u prošlosti. Takvima kao što su oni Moje će se riječi otvoriti i ući će u njih. Oni koji imaju naklonosti za Moje riječi i koji se ponizno nadaju da su njihova imena zapisana u Knjizi života, čuvaju Moje riječi. Ali oni koji nemaju naklonosti za Moje riječi, isprva ih razmotre, ali tada izbace i odmah ispovraćaju.“ Riječi anđela nevjesti o tome je li duh njezinih misli dobar ili loš te o tome kako postoje dva duha, jedan nestvoren i jedan stvoren, i o njihovim karakteristikama. 54. poglavlje Sveti anđeo govorio je nevjesti i rekao: “Postoje dva duha, jedan nestvoren i jedan stvoren. Nestvoren Duh ima tri karakteristike: Prva, vruć je; druga, sladak; i treća, čist. Prva, daje toplinu i njegova toplina ne dolazi od stvorenih stvari nego od njega samoga jer On, zajedno s Ocem i Sinom, jest Stvoritelj svih stvari i Svemogući. On daje toplinu kada cijela duša gori za ljubav Božju. Druga, sladak je jer ništa nije ugodno duši i ništa ju ne oduševljava osim Boga i prisjećanja na Njegova djela. Treća, tako je čist da niti jedan grijeh ne može biti nađen u njemu, niti bilo kakva deformacija ili oštećenje ili nepostojanost. On ne daje toplinu kao zemaljska vatra i ne čini da se stvari tope poput vidljivog sunca, nego je njegova toplina unutarnja ljubav i želja duše koja ju ispunjava i potpuno je zaokuplja u Bogu. On je sladak duši, ne kao poželjno vino ili tjelesna požuda ili ijedna druga zemaljska stvar, nego je, umjesto toga, slatkoća ovog Duha neusporediva sa svom zemaljskom slatkoćom i nezamisliva onima koji ju nisu okusili. Treća, ovaj Duh čist je kao zrake sunca u kojima se nikakve mrlje ne mogu naći. Drugi duh koji je stvoren, također ima tri karakteristike. On je gorući, gorak, i nečist. Prva, on je gorući i proždirući poput vatre jer u potpunosti razbuktava dušu koju posjeduje vatrom požude i zlom željom, tako da duša koja je njime ispunjena ne može ni misliti ni željeti ništa drugo osim ispunjenja ove želje; i posljedica toga jest da je njezin zemaljski život katkad izgubljen zajedno sa svom čašću i utjehom. Drugo, gorak je poput žuči jer tako raspaljuje dušu svojom zlom požudom da joj se buduće radosti čine poput ničega i vječna su joj dobra ništa doli ludosti. I sve stvari koje su od Boga i koje je ona, duša, obvezana činiti za Boga, postaju toliko gorke i prezrene kao bljuvotina i žuč. Treća, nečist je jer čini dušu tako pokvarenom i sklonom grijehu da se ona ne osjeća posramljenom za bilo koji grijeh i ne bi se suzdržala ni od jednoga grijeha kada se ne bi bojala biti posramljena i osuđena pred ljudima više nego pred Bogom. To je razlog zašto je ovaj duh poput goruće vatre, jer izgara od želje da čini zlo i potpaljuje druge zajedno sa sobom. To je razlog zašto je gorak, jer je sve dobro gorko za njega i on ga želi učiniti gorkim za druge jednako kao za sebe. To je razlog zašto je nečist, jer uživa u nečistoći i želi da drugi postanu poput njega. Ali sada bi mogla pitati i reći mi: “Nisi li ti također stvoreni duh poput njega? Zašto, onda, ti nisi takav?“ Ja ti odgovaram: “Ja sam doista stvoren od istoga Boga kao i on, jer postoji samo jedan Bog, Otac, Sin i Duh Sveti, i to nisu tri boga, nego jedan Bog. Obojica smo dobro sačinjeni i stvoreni za dobro, s obzirom na to da Bog nije stvorio ništa osim dobroga. Ali ja sam poput zvijezde jer sam ostao u dobroti i ljubavi prema Bogu u kojoj sam stvoren. On je, međutim, poput ugljena, s obzirom na to da je napustio ljubav Božju. Jednako kao što zvijezda ima svjetlost i sjaj dok ugljen ima crnilo i prljavštinu, tako dobri anđeo, koji je poput zvijezde, ima svoj sjaj, to jest Duh Sveti – jer sve što ima, ima od Boga Oca, Sina i Duha Svetog, od čije ljubavi postaje zapaljen i od čijega sjaja sija – stalno Mu prianjajući i potvrđujući sebe po Njegovoj volji ,a da nikada ne želi ništa drugo osim onoga što Bog želi. I to je razlog zašto gori; to je razlog zašto je čist. Đavao je, međutim, kao ružni ugljen, i ružniji je i deformiraniji od ijednoga drugog stvorenog stvorenja. Jer baš kao što je jednom bio ljepši od drugih, tako je morao postati ružniji od drugih s obzirom na to da je suprotstavio sebe svom Stvoritelju. Baš kao što anđeo Gospodnji sija svjetlošću Božjom i gori neprestano kroz Njegovu ljubav, tako i đavao uvijek gori i muči se u svojoj zlobi. Njegova je zloba nezasitna jednako kao što su dobrota i milost Duha Svetoga neizrecive. Jer nitko na ovome svijetu nije toliko ukorijenjen u đavlu da ga Duh Sveti katkad ne posjeti i ne dotakne njegovo srce. Jednako tako, nitko nije toliko dobar da ga đavao rado ne pokuša dotaknuti iskušenjima. Mnogi su dobri i pravedni ljudi iskušavani od đavla s Božjim odobrenjem, i to ne zbog njihove zlobe, nego zbog njihove veće slave. Doista, Sin Božji, koji je jedan u Božanstvu s Ocem i Duhom Svetim, bijaše iskušan kada je preuzeo Čovještvo; i koliko više Njegovi izabranici ne bi trebali biti iskušavani, kako bi njihova nagrada i slava mogle postati većima! Ponavljam, mnogi dobri ljudi katkad padnu u grijeh i njihova je svijest zamračena kroz podmuklost đavla, ali tada ponovno ustanu bivajući jačima i postojanijima nego prije kroz svoju krepost i moć Duha Svetoga. Ne postoji nitko tko u svojoj svijesti ne razumije vode li đavlovi prijedlozi ružnoći grijeha ili dobrome kada bi samo razmislio i pomno ispitao svoju savjest. Stoga možeš li ti, nevjesto moga Gospodara, ne sumnjati je li duh tvojih misli dobar ili loš, jer tvoja ti savjest govori koje stvari isključiti i koje činiti. Ali što bi trebao učiniti onaj koji je ispunjen đavlom s obzirom na to da dobar Duh ne može ući u onoga koji je pun zla? On bi trebao učiniti tri stvari: Prvo, trebao bi učiniti čistu i potpunu ispovijed svojih grijeha. Čak i ako ne može izravno osjetiti potpuno kajanje za svoje grijehe zbog svoga otvrdlog srca, ipak će mu ispovijed koristiti toliko mnogo da će đavao prestati sa svojim podmuklostima i pokoriti se dobrom Duhu. Drugo, trebao bi biti ponizan i željeti naknaditi za sve svoje grijehe koje je počinio i činiti dobra djela koja može, i tada će ga đavao početi napuštati. Treće, trebao bi moliti Boga poniznom molitvom kako bi mogao dobiti dobrog Duha natrag i imati skrušenost za grijehe koje je počinio, zajedno s istinskom Božanskom ljubavlju, jer ljubav prema Bogu ubija đavla. Ovaj đavao tako je zavidan i pun zlobe da bi radije umro sto puta nego vidio nekoga kako čini Bogu najmanje dobro djelo iz ljubavi.“ Nakon toga Sveta Djevica govorila je nevjesti, rekavši: “Nova nevjesto Moga Sina, odjeni svoju odjeću i učvrsti svoj broš, to jest Moga Sina patnju!“ Ona joj odgovori: “Moja slatka Gospo, Ti me odjeni.“ I Djevica reče: “Da, učinit ću to. Također ti želim reći kako je Moj Sin bio nagovaran i zašto su sveti oci čeznuli za Njim tako gorljivo. On je stajao, takoreći, na razmeđi dvaju velikih gradova i glas iz prvog grada zavapio Mu je govoreći: “O, čovječe, koji stojiš na razmeđi gradova, Ti si mudar čovjek jer znaš kako se čuvati od nadolazećih opasnosti i ozljeda. Također si jak u podnošenju nadolazećih zala i ujedno hrabar, s obzirom na to da se ničega ne bojiš. Mi smo čeznuli za Tobom i očekivali Te. Stoga, otvori naša vrata jer naši ih neprijatelji opsjedaju tako da se ne mogu otvoriti.“ Glas iz drugog grada čuo se govoreći ovako: “Ti, najljubazniji i najjači od ljudi, čuj naše pritužbe i jadikovke! Mi sjedimo u tami i trpimo nepodnošljivu glad i žeđ. Razmotri našu bijedu i veliku nevolju. Mi smo tučeni kao otkos trave kosom. Sva se dobrota isušila i odumrla u nama; i sva je naša snaga izblijedjela u nama. Mi Te preklinjemo da dođeš k nama i spasiš nas, jer Ti si jedini kojega smo čekali i nadali Mu se kao svom osloboditelju! Dođi i oslobodi nas od naše nevolje, okreni naše tužaljke u radost i budi naša pomoć i spasenje! Dođi, najblagoslovljenije i najdostojanstvenije tijelo, koje je poteklo iz čiste Djevice!“ Moj Sin čuo je ta dva glasa iz dva grada, to jest iz Neba i pakla. Zato je imao milosti nad njima i otvorio vrata pakla kroz svoju najgorču patnju i prolijevanje svoje krvi, i izveo svoje prijatelje otamo. Također je otvorio Nebo, na radost anđela, i doveo u Nebo one koje je spasio iz pakla. Moja kćeri, razmišljaj o ovim stvarima i imaj ih uvijek pred svojim očima!“ O tome kako je Krist uspoređen s moćnim gospodarom koji je izgradio veliki grad i predivan dvorac, označavajući svijet i crkvu, i kako su suci i branitelji i radnici u crkvi Božjoj okrenuti u zao luk 55. poglavlje Naš Gospodin Isus Krist reče: “Ja sam poput moćnoga gospodara koji je izgradio veliki grad i nazvao ga po sebi. Nakon toga izgradio je dvorac u gradu u kojemu bijahu mnoge sobe za ostavljanje svakakvih korisnih potrepština. Tada, kada je izgradio dvorac i uredio sve njegove stvari, podijelio je svoje ljude u tri skupine, govoreći: 'Ja odlazim u daleku zemlju. Stojte čvrsto i radite odvažno za moju slavu! Ja sam uredio sve što je potrebno za vašu hranu i vaše potrepštine, i vi imate suce da vam sude i branitelje da vas brane od neprijatelja. Također sam uredio za radne ljude, koji će vas hraniti i davati Mi desetinu njihove zarade, štednju za Moju korist i Moju čast.' Ali nakon što je proteklo nešto vremena, ime grada zaboravljeno je. Tada suci rekoše: 'Naš je gospodar otputovao u udaljenu zemlju. Hajdemo dosuđivati pravedne presude i činiti pravdu kako ne bismo, kada se naš gospodar vrati, bili kažnjeni i optuženi, nego primili čast i blagoslov.' Tada branitelji rekoše: 'Naš nam gospodar vjeruje vrlo mnogo i prepustio je obranu svoje kuće nama. Hajdemo se stoga suzdržati od prekomjerne hrane i pića kako ne bismo postali nesposobni za bitku. Hajdemo se također suzdržati od prekomjernog sna kako bismo se mogli čuvati i kako se ne bismo našli se u stupici neočekivano. Neka smo dobro naoružani i stalno na oprezu kako se ne bismo zatekli nespremni kada neprijatelji dođu. Čast našega gospodara i spas naših ljudi ovise o nama u velikoj mjeri.' Tada radnici rekoše: 'Slava je našega gospodara velika i njegova je nagrada velika i veličanstvena. Hajdemo stoga raditi snažno i dajmo Mu ne samo desetinu svoga rada, nego ujedno ponudimo sve iznad naših životnih troškova! Naša će nagrada postati utoliko veličanstvenija što je veća ljubav koju vidi u nama.' Nakon toga neko je vrijeme proteklo i ime grada i gospodara dvorca postaše zaboravljeni. Tada suci rekoše među sobom: 'Kašnjenje našega gospodara dugo je i ne znamo hoće li se vratiti ili ne. Hajdemo stoga suditi po svojoj vlastitoj volji i činiti kako nam paše.' Branitelji rekoše: 'Mi smo budale zato što radimo i ne znamo kakvu ćemo nagradu primiti. Hajdemo radije ući u savez sa svojim neprijateljima, i spavati i piti s njima jer ne marimo o tome čiji su neprijatelji bili.' Nakon toga radnici rekoše: 'Zašto čuvamo svoje zlato za druge kada ne znamo tko će ga dobiti nakon nas? Bolje je da ga mi sami koristimo i raspolažemo njime po svojoj vlastitoj volji. Hajdemo stoga dati desetinu sucima i umirimo ih kako bismo mogli činiti što želimo.' Uistinu, Ja sam kao ovaj moćni gospodar jer sam sebi izgradio grad, to jest svijet, i smjestio onamo dvorac, to jest crkvu. Ime svijeta bijaše Božanska mudrost, jer svijet je imao ovo ime od početka s obzirom na to da je stvoren u Božanskoj mudrosti. To je ime čašćeno od svih, i Bog bijaše hvaljen u svojoj mudrosti i prekrasno proglašavan od svojih stvorenja. Ali sada je ime grada obeščašćeno i promijenjeno, i uzeto je novo ime, to jest ljudska mudrost. Jer su se suci, koji su prije donosili presude u pravednosti i strahu od Gospoda, sada okrenuli ponosu i pokušavaju prevariti obične ljude. Oni žele biti rječiti kako bi mogli osvojiti ljudske hvale, i govore i propovijedaju ono što ugađa čovjeku kako bi mogli pridobiti usluge. Oni podnose mirno sve riječi kako bi mogli biti nazivani dobrima i strpljivima, i prihvaćaju mito kako bi dokinuli pravedne presude. Oni su mudri u svrhu svoje vlastite zemaljske koristi i svoje vlastite volje, ali glupi kada se radi o Mojoj hvali. Oni gaze i tlače običnog čovjeka pod svojim nogama i prisiljavaju ga na šutnju. Oni šire svoju pohlepu na sve i od dobroga čine loše. Ovo je vrsta mudrosti koja je sada ljubljena, dok je Moja mudrost zaboravljena. Branitelji crkve, koji su plemići i vitezovi, vide Moje neprijatelje i napadače Moje crkve, ali ne mare za to. Oni čuju njihove riječi bogohuljenja i izrugivanja, ali ne mare za to. Zamjećuju i razumiju djela onih koji napadaju Moje zapovijedi, a i dalje ih strpljivo podnose. Oni ih promatraju svakodnevno kako čine sve vrste smrtnih grijeha kao da su dopušteni i ne osjećaju nikakvu grižnju savjesti zbog toga, nego spavaju i druže se s njima, obvezujući se zakletvama na njihovo društvo. Radnici, to jest cijeli narod, odbacuju Moje zapovijedi i uskraćuju Moje darove i Moju desetinu. Oni nude darove svojim sucima i iskazuju im čast i poštovanje kako bi zadobili njihove usluge i dobru volju. Uistinu, mogu s pouzdanjem reći da je mač straha od Mene i Moje Crkve bačen daleko u svijet, i da je vreća novca stavljena na njegovo mjesto. Riječi u kojima Bog objašnjava najbliže nadolazeće poglavlje, o presudi koju donosi protiv takvih ljudi te o tome kako Bog na neko vrijeme podnosi zle radi dobrobiti dobrih. 56. poglavlje „Rekao sam ti prethodno da je mač Moje Crkve bačen daleko i da je na njegovo mjesto stavljena vreća novca, koja je otvorena na jednome kraju. Drugi kraj tako je dubok da ništa, što god da netko stavi unutra, nikada ne doseže dno i stoga se vreća nikada ne napuni. Ta je vreća pohlepa koja prelazi sve mjere, i sada je postala tako moćna da je Gospod ismijavan i ništa nije poželjno osim novca i sebične volje čovjeka. Ali Ja sam poput gospodara koji je ujedno otac i sudac. Kada se čovjeku kreće suditi, okolni promatrači govore: 'Gospodine, brzo optuži i donesi svoju presudu!' Gospodin im odgovara: 'Pričekajte malo, do sutra, jer možda će se Moj sin još popraviti u međuvremenu.' Kada se vrati sutradan, narod Mu govori: 'Optuži, Gospode, i donesi svoju presudu! Zašto odgađaš sud tako dugo i ne sudiš krivcima? Gospod im odgovara: 'Pričekajte malo dulje da vidim hoće li se Moj sin popraviti, i ako se ne pokaje, pravedno ću presuditi nad njim.' Na taj način Ja strpljivo podnosim čovječanstvo čak i do posljednjeg trenutka, s obzirom na to da sam ujedno i otac i sudac. Ali Moja je pravda nepromjenjiva i, iako je katkada odgođena na dugo vremena, ja ću ipak ili kazniti grešnike koji se ne poprave ili im pokazati milost ako se poprave. Također sam ti prethodno rekao da sam podijelio ljude u tri skupine: imenom suce, branitelje i radnike. Što ovi suci označavaju ako ne svećenike koji su okrenuli Božansku mudrost u zlu i beskorisnu? Poput službenika koji uzimaju mnoge riječi i sabiru ih u nekoliko riječi koje govore istu stvar kao što su i mnoge govorile, tako su također i ovi današnji službenici uzeli Mojih deset zapovijedi i sabrali ih u jednu jedinu. I koja je to jedna riječ ako ne: Ispruži svoju ruku i daj nam novac!' Ovo je njihova mudrost, da pričaju lijepo, da čine loše i pretvaraju se da su Moji sluge dok još i više postupaju zlonamjerno protiv Mene. Radi darova oni rado podnose grešnike u njihovim grijesima i donose propast prostodušnim ljudima kroz svoj loš primjer. Osim toga, mrze one koji idu Mojim putem. Drugi, branitelji Crkve, to jest vitezovi, nevjerni su s obzirom na to da su prekršili svoje obećanje i svoju zakletvu i rado podnose one koje griješe protiv vjere i zakona Moje svete Crkve. Treći, radnici, to jest cijeli narod, su poput neukroćenih bikova koji imaju tri stvari: Prvo, kopaju zemlju svojim nogama; drugo, pune se do prezasićenosti; treće, ispunjavaju svoje vlastite požude prema svojim vlastitim željama. Jednako tako, ne žudi li cijeli narod za zemaljskim dobrima svom svojom željom, puneći se neumjerenom proždrljivošću i svjetovnim ispraznostima i upražnjavajući svoje tjelesne požude i užitke bez razuma. No, iako su Moji neprijatelji brojni, Ja još uvijek imam mnogo prijatelja među njima, doduše skrivenih. Kao što je rečeno Iliji, koji je mislio da nitko od Mojih prijatelja nije preostao na svijetu osim njega: “Vidio sam tisuće ljudi koji nisu savili svoja koljena pred Baalom.“ Pa iako su Moji neprijatelji brojni, Ja i dalje imam nekolicinu prijatelja skrivenih među njima koji plaču svakodnevno zato što su Moji neprijatelji nadmoćniji i zato što je Moje ime prezreno. Stoga, zbog njihovih molitva, Ja ću se ponijeti kao milosrdan i dobrostiv kralj koji poznaje zla djela grada, ali strpljivo podnosi njegove stanovnike i šalje pisma svojim prijateljima da ih unaprijed upozori na njihovu opasnost. Na ovaj način Ja šaljem riječi svojim prijateljima; i one nisu tako nejasne kao riječi u Otkrivenju koje sam otkrio Ivanu na nejasan način kako bi se mogle tumačiti kroz Moj Duh u vrijeme koje Meni odgovara. Nisu ni tako skrovite da ne bi mogle biti objavljene – kao kada je Pavao vidio mnoge od Mojih skrovitih tajni o kojima mu nije bilo dopušteno govoriti – nego su toliko jasne da ih svi, i mali i veliki, mogu razumjeti, i tako lake da ih svi koji žele mogu shvatiti i doznati. Stoga, neka se Moji prijatelji pobrinu za to da Moje riječi dopru do Mojih neprijatelja kako bi se oni možda obratili i osjetili tugu i kajanje za svoje grijehe kada im njihova propast i Moj sud postanu poznati. U protivnom, gradu će se suditi tako teško, baš kao što je zid porušen da ne ostane ni kamen na kamenu, tako da čak ni dva kamena ne prianjaju jedan drugome u temelju, tako će biti i s gradom, to jest sa svijetom. Suci će gorjeti u najvrelijoj vatri. Ne postoji vatra užarenija od one koja je hranjena nekom masnoćom. Ovi suci masni su s obzirom na to da su imali više mogućnosti ispunjavati svoju požudu i volju nego ostali; oni su nadišli ostale u časti i zemaljskom obilju i više vrvjeli zlobom i nepravdom. Stoga će gorjeti u najvrućoj tavi, to jest u mukama pakla! Branitelji će biti obješeni na najviša vješala. Vješala se sastoje od dviju okomitih drvenih greda s trećom smještenom okomito iznad njih. Ta vješala s dvjema drvenim gredama označavaju njihovu okrutnu i tešku muku koja je, takoreći, načinjena od dva komada drveta. Prva greda označava da se nisu nadali Mojoj vječnoj nagradi niti radili za nju svojim dobrim djelima. Druga greda označava da nisu vjerovali u Moju moć i dobrotu kada su mislili da nisam u mogućnosti učiniti sve stvari ili nisam htio priskrbiti za njih dostatno. Poprečna drvena greda označava njihovu zlu savjest, jer oni su razumjeli vrlo dobro što trebaju činiti, ali su umjesto toga činili zlo i nisu osjećali sram zbog činjenja protivno svojoj savjesti. Omča vješala označava vječnu vatru koja ne može biti ugašena vodom, niti prerezana škarama, niti uništena ni slomljena zbog starosti. Na tim vješalima najokrutnije muke i neugasivog ognja oni će visjeti i osjećati sram i tjeskobu kao nesretni izdajnici jer nisu bili odani. Oni će slušati uvrede, s obzirom na to da su im Moje riječi bile neugodne. Jao će biti njihovim ustima jer su ih njihova vlastita čast i hvala oduševljavale. Njih će na ovim vješalima komadati žive vrane, to jest đavli koji nikada ne mogu dostići svoju sitost i, iako će biti ranjeni, nikada neće biti pojedeni, nego će živjeti u muci bez kraja, i njihovi će mučitelji također živjeti bez kraja. Tamo će biti jao koji nikada neće prestati, i nevolja koja nikada neće biti ublažena. Jao njima što su ikada bili rođeni! Jao njima što im je život bio tako dug! I naposljetku, u odnosu prema radnicima, njihova pravedna presuda bit će ista kao i za bikove. Jer bikovi imaju vrlo tvrdo meso i kožu. Stoga će njihova presuda biti najoštriji čelik. Taj najoštriji čelik smrt je pakla koja će mučiti one koji su Me omalovažavali i voljeli svoju volju umjesto Mojih zapovijedi. Pismo, to jest Moje riječi, sada su zapisane. Neka Moji prijatelji rade mudro i razumno tako da to dođe do Mojih neprijatelja, jer možda će ih oni željeti čuti i pokajati se zbog svoje zlobe. Ali ako neki, nakon što su čuli Moje riječi, kažu: “Pričekajmo još koji trenutak, sud još ne dolazi, još nije njegovo vrijeme,“ tada se Ja zaklinjem po svome Božanstvu, koje je protjeralo Adama iz raja i poslalo deset pošasti nad Faraona, da ću im doći brže nego što misle. Zaklinjem se svojim Čovještvom, koje sam preuzeo bez grijeha od Djevice za spas čovječanstva i u kojemu sam podnio tugu u svom srcu i otrpio tjelesne muke i smrt radi vječnoga života ljudi, i u kojemu sam uskrsnuo ponovno iz mrtvih i uzašao na nebo i sjedim uz desnu ruku Ocu, istinski Bog i istinski čovjek u jednoj osobi, da ću ispuniti svoje riječi. Zaklinjem se svojim Duhom, koji se spustio nad apostole na dan Pedesetnice i rasplamsao u njima tako da su govorili jezikom svih ljudi, da ću, osim ako se poprave i vrate Meni kao slaba služinčad, provesti osvetu nad njima u svom gnjevu. Tada će nastati jao u duši i tijelu! Jao njima jer su došli živi u svijet i živjeli u njemu! Jao njima što njihova požuda bijaše mala i isprazna, ali će njihova muka biti vječna! Tada će shvatiti ono što sada ismijavaju vjerovati, da su Moje riječi, naime, bile riječi ljubavi. Tada će shvatiti da sam ih opominjao kao otac iako Me nisu htjeli slušati. Uistinu, ako ne žele vjerovati u Moje riječi dobre volje, morat će vjerovati u djela kada ona dođu. Riječi našega Gospodina nevjesti o tome kako je On prezrena i odvratna hrana za duše kršćana te kako je svijet umjesto Njega ljubljen i nađen očaravajućim od njih, i o zastrašujućem sudu koji se provodi nad takvim ljudima. 57. poglavlje Sin Božji govorio je svojoj nevjesti: „Kršćani se sada ponašaju prema Meni kao što su se Židovi ponašali prema Meni. Židovi su me izvukli iz hrama i imali potpunu volju ubiti Me, ali kako Moj čas još nije bio došao, umakao sam iz njihovih ruku. Kršćani se sada ponašaju prema Meni jednako. Tjeraju Me iz svoga hrama (to jest iz svoje duše, koja bi trebala biti Moj hram) i rado bi Me željeli ubiti kada bi mogli. Ja sam poput trulog i smrdljivog mesa u njihovim ustima. Ja im izgledam kao čovjek koji širi laži i ne mare za Mene uopće. Oni Mi okreću svoja leđa i Ja ću im okrenuti vratom jer ne postoji ništa osim žudnje u njihovim ustima i iracionalne zvjerske požude u njihovima tijelima. Samo je ponos divan u njihovim ušima, samo je požuda svijeta divna u njihovim očima. Moja patnja i Moja ljubav njima su mrske i Moj život težak i tegoban. Stoga ću Ja činiti što i životinja koja ima puno skrovišta: kada je lovci progone i tjeraju iz jednog skrovišta, ona bježi u drugo. To je ono što ću činiti jer Me kršćani progone svojim lošim djelima i tjeraju iz skrovišta svojih srca. Stoga Ja želim otići poganima u čijim sam ustima sada gorak i neugodan, ali ću postati slađi od meda u njihovim ustima. Usprkos tome, Ja sam i dalje toliko milostiv da ću rado primiti sve i svakoga tko moli za Moj oprost govoreći: 'Gospode, ja znam da sam griješio teško i ja se rado želim popraviti kroz Tvoju milost. Imaj milosti nada mnom radi svoje gorke muke.' Ali onima koji se otvrdnu u svom zlu, doći ću poput ratnika koji ima tri osobine: poimence, stravu, snagu i žestinu. Doći ću i biti tako zastrašujuć Kršćanima da se neće usuditi pomaknuti najmanji prst protiv Mene. Doći ću im ujedno s takvom snagom da će biti poput komaraca preda Mnom. Treće, doći ću im s takvom žestinom da će osjećati jao u ovom svijetu i jao bez kraja.“ Riječi Majke nevjesti o tome kako su Majka i Sin slatki jedno drugome. Kako je Krist gorak, gorči i najgorči đavlu i kako je sladak, slađi i najslađi dobrome. 58. poglavlje Majka Božja reče nevjesti: „Razmotri, nova nevjesto Moga Sina, patnje Moga Sina, koje gorčinom nadilaze patnje svih svetaca. Baš kao što bi majka osjetila najgorču tugu i tjeskobu kada bi vidjela svoga sina kako ga režu na komade živog, tako sam jednako Ja tugovala na mukama Moga Sina kada sam vidjela Njegovu gorku patnju.“ Tada se obrati svome Sinu govoreći: “Blagoslovljen budi, Moj Sine, jer Ti si svet, kao što se pjeva: “Svet, svet, svet, Gospodin Bog Sabaot.“ Blagoslovljen budi Ti jer si sladak, slađi i najslađi! Bio si svet prije nego što si preuzeo Čovječnost, svet u Mojoj utrobi i svet nakon što si preuzeo Čovječnost. Bio si sladak prije stvaranja svijeta, slađi anđelima i najslađi Meni kada si preuzeo Čovječnost od Mene.“ Sin odgovori: “Blagoslovljena budi Ti, Moja ljubljena Majko, iznad svih anđela. Baš kao što Ja, na trostruk način, bijah najslađi Tebi, kako si sad govorila, tako sam gorak, gorči i najgorči zlobnima. Ja sam gorak onima koji kažu da sam stvorio mnoge stvari bez razloga, i onima koji omalovažavajući govore da sam stvorio čovječanstvo za smrt, a ne za život. Kakve bijedne i nerazborite misli! Jesam li Ja, koji sam najpravedniji i najkreposniji, stvorio anđele bez razloga? Bih li obogatio čovječanstvo tolikim dobrim stvarima da sam ga stvorio za prokletstvo? Nipošto! Ja sam stvorio sve stvari dobro i dao svako dobro čovječanstvu iz svoje ljubavi. Ali ono je, međutim, okrenulo sve dobre stvari u zle za sebe. To nije zato što sam Ja stvorio išta zlo, nego čovječanstvo pokreće svoju volju u drukčijem pravcu nego što bi trebalo, a ne prema Božjem zakonu, i to je zlo. Ali Ja sam gorči onima koji tvrde da sam im dao slobodnu volju da griješe, a ne da čine dobro, koji govore da sam nepravedan jer neke osuđujem, a druge opravdavam, i koji Mene krive zbog svoje vlastite zlobe zato što im uskraćujem svoju milost. Ja sam najgorči onima koji tvrde da su Moj zakon i zapovijedi pretjerano strogi i teški i da nitko nije u mogućnosti poštovati ih, koji tvrde da im Moja patnja ne vrijedi ništa i stoga ju ne uračunavaju nizašto. Stoga, zaklinjem se svojim životom, kao što sam se nekoć zaklinjao po prorocima, da ću opravdati sebe pred anđelima i svim svojim svecima. Oni kojima sam gorak shvatit će da sam stvorio sve stvari razumno i dobro za korištenje i obrazovanje čovječanstva, i da ni najmanji crv ne postoji bez razloga. Oni kojima sam gorak shvatit će da sam mudro dao ljudima slobodnu volju za njihovo vlastito dobro. Također će znati da sam pravedan, dajući vječno kraljevstvo dobrim ljudima, a vječnu muku zlima. Jer ne bi bilo primjerno za đavla, koji je stvoren dobrim od Mene, ali je posrnuo kroz svoju vlastitu opakost, da živi u zajedništvu s dobrima. Zli će također shvatiti da nije Moja krivnja što su zli, nego njihova vlastita krivnja. Jer kada bi bilo moguće, rado bih za sve i svakog čovjeka preuzeo na sebe istu muku koju sam jednom otrpio na križu kada bi se time oni mogli vratiti svome obećanom nasljedstvu. Ali volja je čovječanstva uvijek suprotstavljena Mojoj. Dao sam mu slobodu da Mi služi ako hoće i da stekne vječnu nagradu; ali ako ono to ne želi, treba biti mučeno zajedno s đavlima i njegovim sljedbenicima zbog čije je zlobe pakao opravdano stvoren. Ali zato što sam pun dobročinstva, ne želim da mi čovječanstvo služi zbog straha ili bude prisiljeno na to poput iracionalne životinje, nego iz ljubavi prema Bogu, jer nitko tko Mi služi nevoljko ili zbog straha od muka ne može vidjeti Moje lice. No, oni kojima sam najgorči, shvatit će u svojoj svijesti da je Moj zakon bio najlakši i Moje breme najslađe. Oni će osjećati neutješnu tugu što su odbacili Moj zakon i umjesto njega voljeli svijet, čije je breme veće i puno teže od Mog bremena.“ Tada Majka Božja odgovori: “Blagoslovljen budi, Sine Moj, Bože Moj i Moj Gospode! Budući da si bio najslađi za Mene, Ja Te molim za to da i drugi mogu biti učinjeni sudionicima Moje slatkoće!“ Sin odgovori: “Blagoslovljena budi, Moja najdraža Majko! Tvoje su riječi slatke i pune ljubavi. Stoga će svi i svatko tko uzima Tvoju slatkoću u svoja usta i održava je, biti savršeno unaprijeđen pomoću toga. Ali onaj koji ju uzima pa potom ispljune, bit će mučen utoliko gorče.“ Tada Djevica odgovori: “Blagoslovljen budi, Sine Moj, zbog sve Tvoje milosti i ljubavi!“ Riječi Kristove, u prisutnosti nevjeste, o tome kako je Krist uspoređen sa seljakom, dobar svećenik s dobrim pastirom, loš svećenik s lošim pastirom i dobri kršćani sa ženom. Mnoge su korisne stvari objašnjene u ovoj prispodobi. 59. poglavlje „Ja sam onaj koji nikada nije rekao ništa lažno. Svijet Me smatra seljakom čije se ime čini vrijednim prezira. Moje se riječi računaju kao ludost i Moja kuća smatra prezrenom šupom. Taj seljak imao je ženu koja nije željela ništa drugo osim onoga što je on želio, koja je posjedovala sve s njim i imala ga za svoga gospodara, slušajući ga u svemu kao svoga gospodara. Seljak je također imao mnogo ovaca, i unajmio je pastira da bdije nad njima za pet zlatnih novčića i za nužnosti svojih tjelesnih potreba. Budući da to bijaše dobar pastir, koristio je zlato za svoju dobrobit i hranu za svoje preživljavanje. Nakon što je neko vrijeme prošlo, taj je pastir otišao i došao je drugi koji je bio gori, koji je kupio sebi ženu zlatom i donio joj svoju hranu, stalno uzimajući počinak s njom bez brige o ovcama koje su se u očaju razbježale pred okrutnim zvijerima. Kada je seljak vidio kako njegove ovce bijahu natjerane u bijeg, povika govoreći: 'Moj mi je pastir nevjeran! Moje su ovce raspršile najokrutnije zvijeri. Neke od njih potpuno su proždrle zvijeri s tijelom i runom, a druge su mrtve, ali su njihova tijela ostala nepojedena.' Tada žena reče svom mužu seljaku: Moj gospodaru, sigurno je da nećemo dobiti tijela koja su proždrta, ali tijela koja su ostala neozlijeđena, iako su bez života, treba donijeti kući i učiniti korisnima. Jer bilo bi nepodnošljivo za nas da smo sve izgubili.' Muž joj odgovori: 'Ali što ćemo učiniti? S obzirom na to da su zvijeri imale otrovne zube, meso ovce također je otrovano smrtonosnim otrovom, krzno je uništeno i vuna sva zamršena.' Žena odgovori: 'Ako je sve zaraženo i upropašteno i sve nam je uzeto, od čega ćemo onda živjeti?' Muž joj odgovori: 'Vidim da ima još živih ovaca na tri mjesta. Neke su poput mrtvih ovaca i ne usuđuju se disati od straha. Druge leže duboko u blatu i ne mogu se podići. No preostale leže u skrovitim mjestima i ne usude se izaći. Dođi stoga, ženo moja, i hajdemo podići ovce koje se pokušavaju ustati, ali ne mogu to učiniti bez pomoći, i učinimo ih korisnima za svoju vlastitu dobrobit.' Vidi, Ja, Gospod, taj sam seljak jer ljudi Me smatraju magarcem odraslim u svojoj štali prema svojim načinima i navikama. Moje ime temelj je Svete crkve, ali ona se sada smatra vrijednom prezira s obzirom na to da se sakramenti Crkve, poimence krštenje, potvrda, pomazanje, pokora i brak, uzimaju, takoreći, s porugom i daju drugima zbog pohlepe. Moje riječi i djela smatraju se ludošću i ispraznošću te osuđuju, jer su riječi koje sam Ja govorio u prispodobama svojim vlastitim ustima, sada pretvorene iz duhovnog razumijevanja u zemaljsku zabavu. Na Moju se kuću gleda kao na kuću vrijednu prezira jer su stvari zemlje voljene umjesto stvari Neba. Ovim prvim svećenikom kojeg sam imao, simboliziram svoje prijatelje svećenike koje sam običavao imati u Svetoj crkvi; jer pod jednom riječju mislim i označavam mnoge. Ja sam im povjerio svoje ovce, to jest da posvećuju Moje časno tijelo i da vladaju dušama Mojih izabranika i brane ih. Također sam im dao pet dobrih stvari vrjednijih od sveg zlata: Prvo, uvid i razumijevanje o svim nejasnim stvarima kako bi mogli uočiti razliku između dobra i zla, i između istine i laži. Drugo, dao sam im razumijevanje i mudrost u duhovim stvarima; to je sada zaboravljeno i ljudska se mudrost voli umjesto toga. Treće, dao sam im čednost; četvrto, umjerenost u svim stvarima i suzdržljivost za obuzdavanje i vodstvo svoga tijela; peto, postojanost u dobrim navikama, riječima i djelima. Nakon ovoga prvog pastira, to jest nakon ovih prijatelja Mojih, koji su običavali biti u Mojoj Crkvi u stara vremena, dođoše drugi nepravedni pastiri koji su kupili ženu za sebe zlatom, to jest uzeli za sebe tijelo žene i nesuzdržljivost umjesto čednosti i ovih pet dobrih stvari, i zato se Moj Duh odvojio od njih. Jer kada oni imaju potpunu volju griješiti i zadovoljiti svoju ženu, to jest zadovoljiti svoju požudu, tada je Moj Duh daleko od njih jer ne mare za propast ovaca dokle god mogu zadovoljiti svoju zlu požudu. Ali ovce koje su potpuno proždrte, one su duše u paklu i njihova tijela pokopana su u grob čekajući uskrsnuće njihova vječnog prokletstva. Ovce čija su tijela ostala, ali čiji je duh oduzet, jesu oni koji Me ne vole, ne boje Me se, niti osjećaju ikakvu privrženost ili obzir prema Meni. Moj Duh daleko je od njih jer je njihovo meso otrovano otrovnim zubima zvijeri, to jest njihova duša i njihove misli, koje su simbolizirane ovčjim mesom i utrobom, u svakom su Mi slučaju jednako odvratne i jednako odbojna okusa kao i otrovano meso. Iz njihova skrovišta, to jest iz njihova tijela sva dobrota i milosrđe presušili su i ono je neprikladno za ijednu službu u Mom kraljevstvu, i bit će isporučeno vječnim vatrama pakla nakon presude. Njihova vuna, to jest njihova djela u ukupnosti su toliko beskorisna da ne postoji ništa u njima što bi ih učinilo dostojnima primiti Moju ljubav i milost. Ali što ćemo učiniti tada, Moja ženo, to jest dobri kršćani, koje žena simbolizira, što trebamo učiniti? Vidim da su ovce žive na tri mjesta. Neke od njih izgledaju kao mrtvo stado i ne usuđuju se disati od straha. To su pogani koji bi rado imali pravu vjeru kada bi samo znali kako, ali se ne usuđuju disati, to jest ne usuđuju se ostaviti vjeru koju imaju i uzeti pravu. Drugo su stado oni koji leže u skrovištima, koji se ne usuđuju izaći, i to su Židovi koji žive, takoreći, pod velom i koji bi rado istupili kada bi znali zasigurno da sam Ja rođen. Oni se, naime, skrivaju pod velom jer se nadaju da je spasenje u brojkama i znakovima koji su korišteni da Me simboliziraju u Starom Zakonu, ali koji je uistinu ispunjen u Meni, i zbog te isprazne nade boje se istupiti u pravu vjeru. Treće stado, koje leži u blatu, Kršćani su u stanju smrtnog grijeha. Oni bi se rado uzdignuli zbog svojega straha od muke, ali ne mogu zbog svojih teških grijeha i zato što nemaju Božanske ljubavi. Stoga, Moja ženo, to jest dobri Kršćani, pomozite Mi! Jer baš kao što žena i muž trebaju biti jedno tijelo i jedan ud, tako je Kršćanin Moj ud i Ja sam njegov, s obzirom na to da sam Ja u njemu i on u Meni. Stoga, o, ženo Moja, to jest dobri Kršćani, žurite sa Mnom do stada koje još ima dah života, i hajdemo ga podići i osvježiti! Imajte milosti prema Meni, jer Ja sam ih otkupio po vrlo visokoj cijeni! Hajdemo ih podići, vi sa Mnom i Ja s vama, vi u pozadini i Ja na čelu! Ja ih rado nosim svojim rukama. Jednom sam ih ponio sve na svojim leđima kada sam bio sav rastrgan i pribijen na križ. O, Moji prijatelji, Ja volim te ovce tako duboko da, kada bi bilo moguće da za svaku ovcu otrpim takvu smrt kakvu sam jednom otrpio za sve njih, radije bih ih otkupio nego želio izgubiti. Zato zazivam svoje prijatelje svim svojim srcem, da ne bi trebali štedjeti dobara ni truda Mene radi; jer ako Ja nisam bio pošteđen od pogrdnih i uvredljivih riječi dok sam bio u svijetu, oni ne bi trebali štedjeti sebe u govorenju istine o Meni. Ja se nisam stidio otrpjeti prezrivu smrt radi njih, nego stajah tamo gol, baš kao što sam se rodio, pred očima svojih neprijatelja. Bio sam udaran po zubima njihovim šakama. Bio sam vučen za kosu njihovim prstima i bičevan njihovim bičevima. Bio sam pribijen na križ njihovim alatima i visio na križu među lopovima i razbojnicima. Stoga, Moji prijatelji, ne štedite sebe u radu za Mene jer Ja sam podnio takve stvari iz ljubavi prema vama. Radite odvažno i donesite pomoć svim Mojim ovcama u nevolji. Kunem se svojom Čovječnošću, koja je u Ocu kao što je Otac u Meni, i po svom Božanstvu koje je u Mom Duhu kao što je Duh u Božanstvu, i isti je Duh u Meni i Ja u Njemu, i ovo je jedan Bog u tri osobe, da ću istrčati ususret na pola puta onima koji rade na nošenju Mojih ovaca sa Mnom i pomoći im, i dati im najdragocjeniju nagradu, naime, sebe u njihovoj vječnoj radosti.“ Riječi Sina nevjesti o tri vrste kršćana simbolizirane Židovima koji žive u Egiptu, i o tome kako stvari koje su otkrivene nevjesti trebaju biti prenesene, objavljene i propovijedane neukim osobama od strane Božjih prijatelja. 60. poglavlje Sin Božji govorio je nevjesti i rekao: “Ja sam Bog izraelski i onaj koji je govorio s Mojsijem. Kada je Mojsije poslan Mom narodu, molio je za znak govoreći: 'Ljudi mi neće drukčije vjerovati.' Ali ako su ljudi kojima je Mojsije poslan bili Božji ljudi, zašto nisu vjerovali? Trebaš znati da se taj narod sastojao od tri vrste ljudi: Neki su vjerovali u Boga i Mojsija. Drugi su vjerovali u Boga, ali nisu vjerovali Mojsiju jer su mislili da je, možda iz svoje vlastite domišljatosti i pretpostavke, pretpostavio reći i činiti te stvari. Treći su bili oni koji nisu vjerovali niti u Boga niti u Mojsija. Na isti način sada postoje tri vrste ljudi među Kršćanima, koje se simboliziraju Židovskim narodom: Postoje neki koji ispravno vjeruju u Boga i Moje riječi. Postoje drugi koji vjeruju u Boga, ali ne vjeruju Mojim riječima zato što ne mogu razaznati dobrog i lošeg duha. Treći su oni koji ne vjeruju ni u Mene ni u tebe, kojoj sam Ja izgovorio svoje riječi. Ali, kao što sam rekao, iako neki Židovi nisu vjerovali Mojsiju, ipak su svi prošli kroz Crveno more s njim i u pustinju, gdje su oni koji nisu vjerovali štovali idole i izazvali gnjev Božji, što je ujedno razlog zašto su umrli najnesretnijim smrtima. Ali to se dogodilo samo onima koji su imali zlu vjeru. Stoga, Moj će prijatelj odnijeti Moje riječi onima koji mu vjeruju, jer ljudska duša sporo vjeruje. I ovi će ih kasnije proširiti drugima koji ne znaju razlikovati dobar i loš duh. Ali ako ih slušatelji budu molili za znak, dopustite pokazati tim ljudima palicu, baš kao što je Mojsije učinio, to jest neka im objasne Moje riječi. Jer kao što je palica Mojsijeva bila izravna i zastrašujuća (jer je pretvorena u zmiju), tako su i Moje riječi izravne da se nikakve laži ne mogu naći u njima. One su zastrašujuće jer navještaju pravedan sud. Neka također objasne i svjedoče da, po jednoj riječi i glasu jednih usta, đavao odstupa od Božjeg stvorenja – on, koji može pomicati planine, da nije ograničen po Mojoj moći. Kakva mu je moć pripadala kada je, s Božjim dopuštenjem, otjeran zvukom jedne riječi? Stoga, baš kao što su oni Židovi, koji nisu vjerovali ni u Boga ni u Mojsija, ipak izašli iz Egipta za obećanom zemljom kada su, takoreći, bili prisiljeni zajedno s drugima, tako i mnogi Kršćani polaze nevoljko, zajedno s Mojim izabranim ljudima, jer ne vjeruju u Moju moć da ih ozdravim. Oni ne vjeruju u Moje riječi i imaju lažnu nadu u Moju moć. Ipak, Moje će se riječi ispuniti bez njihove volje i bit će, takoreći, prisiljeni tijekom ispunjenja dok ne dođu do mjesta koje Me zadovoljava.“ ČETVRTA KNJIGA Kupite Objavama Svete Brigite Švedske na Lulu (488 Stranice) Prvo poglavlje Riječi evanđelista Ivana zaručnici kako nijedno djelo nije bez naplate i kako Biblija nadilazi sva druga pisma. O jednom kralju, razbojniku i rasipniku i tako dalje. O savjetu koji je Ivan dao kralju i kako poradi Boga treba prezirati bogatstvo i čast. Zaručnici se pokazala osoba muškarca kojem je na porugu bila odrezana kosa. Njegovo tijelo je bilo cijelo pomazano uljem i potpuno golo. No on se nije sramio i reče zaručnici: „Pismo koje nazivate svetim govori kako nijedno djelo nije bez naplate. To je pismo koje se kod vas zove Biblija. No kod nas je sjajno kao blistavo sunce, neusporedivije od zlata, plodno kao sjeme iz kojeg proizlazi stostruki plod. Jer kao što zlato nadizali sve metale, tako i pismo koje nazivate svetim nadilazi sva pisma jer se u njemu časti i propovijeda istinski Bog. Pripovijedaju se djela patrijarha, objašnjavaju nadahnuća proroka. Budući da nijedno djelo nije bez naplate, čuj što kažem: kralj za kojeg moliš je pred Bogom razbojnik, izdajnik duša, rasipnički trošitelj bogatstva. Kao što nijedan izdajica nije gori od onog koji izdaje onoga tko ga voli, tako i on na duhovan način izdaje mnoge jer na tjelesni način voli nepravedne, bezbožne uzvisuje na nepravedan način, ugnjetava pravedne i prešutno prelazi preko razvrata koje treba popraviti. S druge strane nijedan razbojnik nije gori od onoga koji izdaje onoga koji polaže svoju glavu na njegove grudi; jer narod njegove zemlje, koji kao da je bilo položen na njegove grudi, opljačkao je na bijedan način, dopustio je da mu budu oduzeti posjed i dobra i nametnuo je što je nepodnošljivo dok je odvraćao pogled od nepravde koju su drugi počinili i cijelo je vrijeme pravdu provodio nemarno. Treće, nijedan kradljivac nije gori od onoga koji potkrada svojeg gospodara koji mu je sve povjerio i predao mu svoje ključeve. Ovaj kralj je primio ključeve za moć i čast koje je koristio na nepravedan i rasipnički način i ne na Božju čast. No budući da se ipak odrekao nečega što voli iz ljubavi prema meni, dajem mu trostruki savjet. Prvo, da treba biti kao čovjek u evanđelju koji je napustio svinjska korita i vratio se svom ocu; tako i on treba prezreti bogatstvo i čast koji u usporedbi s vječnim stvarima nisu ništa drugo doli svinjski jarci i s poniznošću i predanošću se vratiti svome ocu i Bogu. Drugo, treba pustiti mrtve da pokapaju svoje mrtve i slijediti uski put raspetog Boga. Treće, treba ostaviti težak teret svojih grijeha i ići putem koji je u početku uzak, ali na kraju pun radosti. A ti koja me sama vidiš dobro raspoznaješ kako sam ja onaj koji je savršeno spoznao zlatno pismo i spoznajom ga proširio. Bio sam sramotno razgoljen, no budući da sam strpljivo izdržao, Bog je moju dušu odjenuo besmrtnom odjećom. Također sam bio uronjen u ulje i zato se sad radujem u ulju vječne radosti. Pored toga sam nakon Majke Božje svijet napustio najlakšom smrću jer sam bio čuvar Majke Božje i moje tijelo se nalazi na vrlo mirnom i sigurnom mjestu.“ Drugo poglavlje Čudesno i neobično viđenje zaručnice. Bog izlaže to viđenje. Prema tom izlaganju kršteni su označeni životinjom, pogani ribom, a Božji prijatelji trima gomilama ljudi. Potom je zaručnica imala viđenje o dvije posude vage koje su visjele iznad zemlje, a sa svojim su se vrhovima i vezama pružale sve do neba. Njihovi krugovi su prodirali nebo. U prvoj posudi je ležala riba čija je krljušt bila oštra kao britva; njezino lice joj je bilo kao baziliska; njezina usta su bila kao ona jednoroga koji ispljuvava otrov; uši su bile kao dva vrlo oštra koplja i kao željezne oštrice. U drugoj posudi se nalazila životinja čija je koža bila kao kremen. Čudovišna usta su izlijevala usijane plamene. Njezini kapci su bili kao vrlo čvrsti mačevi. I njezine uši su bile vrlo čvrste i od sebe su veoma bacale oštre strijele kao od čvrstog i napetog luka. Nakon toga su se pojavile tri gomile naroda na zemlji; od njih je prva bila mala, druga manja, a treća vrlo mala. O tome je zazvučao glas s neba koji im reče: „O, moji prijatelji, žestoko žeđam za srcem one čudesne životinje. Kad bi barem bilo nekoga tko bi mi ga iz ljubavi pružio. I za krvlju ribe imam vatrenu želju, kad bi se barem mogao naći čovjek koji bi mi je donio.“ Iz jedne gomile odgovori jedna glas i reče kao iz usta svih: „Čuj, o, naš Stvoritelju, kako možemo donijeti srce tako velike životinje čija je koža tvrđa od kremena? Ako se želimo približiti njezinim ustima, bit ćemo zapaljeni plamenom njihove vatre; pogledamo li njezine oči, probušit će nas strijele njihovih iskri. Kad bi i bilo nade da se ima životinju, tko bi mogao uhvatiti ribu? Njezina krljušt i peraje su oštrije od mača, njezine oči nam zasljepljuju pogled, njezina usta nad nas izlijevaju neizlječiv otvor.“ Glas s neba odgovori i reče: „O, moji prijatelji, životinja i riba vam se čine nesavladivi, no kod Svemogućeg je sve lako. Tko dakle uvijek traži način da se bori protiv životinje, njemu ću iz neba uliti mudrost i dodijeliti snagu. A tko je spreman umrijeti za mene, njemu ću se sam dati za plaću.“ Prva gomila odgovori: „O, najviši Oče, Ti si davatelj svega dobrog, a mi, Tvoja stvorenja, rado ćemo Ti na Tvoju čast dati svoje srce. No budući da nam smrt izgleda teškom, slabost tijela tegobnom, a znanje nam je malo, upravljaj nas Ti iznutra i izvana i milostivo primi što Ti nudimo i nagradi kako i koliko Ti se sviđa.“ Druga gomila odgovori: „Uviđamo svoje slabosti i vidimo ispraznosti i promjenjivost svijeta. Zato ćemo Ti rado dati svoje srce i cijelu svoju volju podrediti drugima jer radije stojimo ispod drugih nego što želimo posjedovati najmanje od svijeta.“ Treća gomila reče: „Čuj, gospodaru, koji želiš srce životinje i žeđaš za krvlju ribe, rado ćemo Ti dati svoje srce i pripremiti se umrijeti za Tebe. Ti daj mudrost i mi ćemo tražiti način da nađemo srce životinje.“ Potom odjekne glas s neba i reče: „O, prijatelju, ako želiš naći srce životinje, probuši oštrim svrdlom svoje šake u sredini. Onda uzmi kitove kapke i zalijepi ih jakim ljepilom za svoje kapke. Uzmi čeličnu ploču i zaveži je za svoje srce tako da širina i površina čelika pokriva tvoje srce, zatvori i svoje nosnice, ali zadrži dah u grlu. Tako zatvorenim ustima i uvućenim dahom idi hrabro naprijed protiv divljine životinje. Kad stigneš do same životinje, zahvati objema rukama njezine uši; njezine strijele ti neće naškoditi, već će proći kroz otvore u tvojim šakama. K tome trči nasuprot životinje zatvorenim ustima i kad joj dođeš blizu, puhni cijeli svoj dah na nju. Ako se približi, njezini plamenovi ti neće naškoditi, već će prodrijeti na samu životinju i zapaliti je. Brižno vodi računa o mačevima koji proizlaze iz očiju životinje i nasuprot njima drži svoje oči zaštićene kitovim kapcima; udare li se međusobno, mačevi životinje će se ili saviti, ili otići u srce životinje. Također pažljivo vodi računa o otkucajima srca životinje i zabij vrh čelika tako da probušiš kremenu kožu životinje. Ako je probušena, znaj da će životinja umrijeti i njezino će srce biti moje. Ako je vrijedno jedan talent, radnicima ću dati sto. Ukoliko se koža opre udarcu i životinja ozlijedi čovjeka, izliječit ću ga, a ako je mrtav, opet ću ga oživjeti. Tko mi želi donijeti ribu, neka ide na obalu s mrežom u rukama koja nije sastavljena od konaca, već od najdragocjenijeg metala. Ali neka ne ide u vodu dublje nego od koljena da mu valovi ne bi naškodili i neka nogu postavi na čvrsto mjesto gdje nema mulja. Onda neka zatvori jedno oko i neka ga okrene prema ribi i onda mu njezino baziliško oko neće naškoditi. Također se treba oboružati čeličnim štitom da ga riba oštrim zubima svojeg ugriza ne bi ranila. Tako naoružan neka snažno i pažljivo baci mrežu nad nju i neka pazi da je ova britvom svoje krljušti ne razdere niti da može pobjeći. Nakon što je mrežu raširio gore nad njim i deset sati držao nad vodom, riba će uginuti. Onda je treba donijeti na obalu i pogledati okom koje nije zatvorio, položiti ruku i otvoriti je na leđima gdje je više krvi i tako je pružiti svojem gospodaru. No ako riba uzmakne, i poželi otplivati na drugu obalu i naškoditi čovjeku svojim otrovom, ja imam moć izliječiti otrovanoga. Nagrada za krv ribe neće biti manja od one za srce životinje.“ Dalje reče Bog: „Obje posude vage znače kao da je netko rekao: Pošteđuj i podnosi, čekaj i smiluj se kao kad netko vidi nepravdu drugoga i postojano ga opominje da se odvrati od zla. Tako i ja, Bog i Stvoritelj svih stvari, ponekad na način vage spuštam čovjeku, opominjem ga, pošteđujem ga i kušam ga kroz nevolju. Ponekad se podižem tako što prosvjetljujem srca ljudi, raspaljujem ih i posjećujem neobičnom milošću. Veze vage koje dosežu do oblaka znače da ja, Bog svih stvari, uzdržavam sve, pogane kao i kršćane, prijatelje kao i neprijatelje, svojom milošću prosvjetljujem i posjećujem pod pretpostavkom da će se naći ljudi koji odgovaraju mojoj milosti i žele odvratiti svoju volju od naginjanja zlu. Životinja predstavlja one koji nakon što su primili krštenje i došli do doba razlikovanja ne slušaju riječi svetog evanđelja, čije su se srce i usta okrenuli zemaljskom i uopće se ne obaziru na ono što je duhovno. Riba pak predstavlja pogane koji su uokolo tjerani na ljuljanju požude i čija je krv, to jest vjera, neznatna kao i spoznaja Boga. Zato želim srce životinje i krv ribe i tražim je li nađen netko tko bi poduzeo da mi ih iz ljubavi donese. Tri gomile su moji prijatelji. Prvi su oni koji razumno koriste svijet; drugi su oni koji napuštaju vlastito i ponizno se pokoravaju; treći su oni koji su spremni umrijeti za Boga.“ Treće poglavlje Čudesan razgovor u obliku pitanja i odgovora između Boga i zaručnice o kralju i njegovu nasljednom pravu u kraljevstvu; o njegovim nasljednicima i kako po njima nešto treba biti vraćeno, a nešto ne. „O, Gospodine“, reče zaručnica, „ne budi nevoljan što pitam. Iz pisma sam čula da se ništa ne smije steći nepravdom i ništa zadržati što je stečeno protiv prava. Ovaj kralj ima zemlju, neki kažu da je posjeduje s pravom, drugi tvrde suprotno i čudno je ako kod ovoga trpiš što kod drugih zabranjuješ.“ Bog odgovori: „Nakon potopa nisu preostali nikoji ljudi osim onih koji su se nalazili u Noinoj arki. Iz njih je potekao rod koji je krenuo prema izlasku sunca. Neki od njih su došli u Švedsku. Jedan drugi rod je išao prema zalasku; neki iznikli od njih su došli u Dansku. No oni koji su prvi počeli obrađivati zemlju koja nije bila okružena vodom nisu si prisvojili ništa od zemlje onih koji su živjeli s druge strane vode ili na otocima, već je svaki bio sretan s onim što je našao kao što je pisano o Lotu i Abrahamu. 'Želiš li ići desno', reče on, 'ja ću zadržati lijevo.' Kao da je htio reći: 'Sve što si prisvojiš bit će tvoje i pripadat će tvojim baštinicima.' S vremenom su došli suci i kraljevi koji, zadovoljni svojim granicama, nisu zaposjedali zemlju onih koji su živjeli na otocima i s druge strane voda, već je svaki ostajao u granicama svojih praočeva.“ Ona odgovori: „Ako je dio jednog kraljevstva darivanjem otuđen od kraljevstva, ne bi li nasljednici to trebali moći tražiti natrag?“ Bog joj odgovori: „U jednom određenom kraljevstvu se čuvala kruna koja je pripadala kralju. Narod je mislio da ne može opstati bez kralja. Zato su si izabrali kralja i predali izabranom kralju krunu na čuvanje i predaju budućim kraljevima. Kad je tako izabrani kralj dio krune htio otuđiti ili je smanjiti, budući kralj bi je zaista mogao i morao tražiti natrag jer se ne smije dogoditi smanjenje krune i kralj krunu kraljevstva ne smije umanjiti niti otuđiti osim iz razumnog razloga za vrijeme trajanja svojih dana. Što je drugo kruna jednog kraljevstva doli kraljevska vlast? Što je drugo kraljevstvo doli njemu podređen narod? I što je drugo kralj doli posrednik i uzdržavatelj kraljevstva i naroda, dakle čuvar i branitelj krune? Krunu ne smije niti dijeliti niti smanjivati na štetu budućeg kralja.“ Zaručnica upita dalje: „A kad bi neki kralj zbog vlasti bio prisiljen otuđiti dio krune?“ Bog odgovori: „Kad bi se dvojica svađala, a moćniji ne bi htio biti milosrdan, već bi drugom odsjekao prst, kome bi onda pripadao odsječeni prst doli onome koji je pretrpio štetu? Tako je i s kraljevstvom. Ako je neki kralj u nuždi ili zarobljeništvu umanjio svoje kraljevstvo za jedan dio, onda će ga budući kralj zaista moći zahtijevati natrag; jer kralj nije njegov gospodar, već sluga, a nužda ne čini zakon.“ Ona odgovori: „Kad bi neki kralj nekom gospodaru na dane svoga života dao odstupio dio krune i nakon kraljeve smrti onaj gospodar ili njegov nasljednik ga htio zadržati kao vlastiti, mora li onda biti tražen natrag?“ Na to odgovori Gospodin: „Zemlja se svakako mora vratiti zakonitom gospodaru.“ Ona upita dalje: „Ako bi dio krune bio nekome založen zbog duga i ovaj nakon što je mnoge godine ubirao plodove umre, a zemlja je nakon toga dospjela u ruke drugoga koji nema pravedno pravo na nju jer mu nije ostavljena niti založena, već ju je pri nekoj prilici uzeo u posjed i ne želi je vratiti prije nego što primi novac, što bi se tu trebalo učiniti?“ Gospodin joj reče: „Kad bi netko u ruci držao zlatnu kuglu i rekao nekome tko stoji kraj njega: 'Ova kugla je tvoja, ako je opet želiš imati, samo daj toliko i toliko funti.', zaista bi mu se trebalo dati toliko funti. Gdje je dakle zemlja dovedena pod vlast i mirno zadržana, mora ju se mudro zahtijevati natrag i s uračunavanjem štete opet steći natrag. Kao što je kralj koji je izabran uzdignut na kamen da ga narod vidi i time se označuje da ima vlast i posjed u gornjim dijelovima kraljevstva, tako ta zemlja i u svojim donjim dijelovima pomoću nasljedstva i kupnje i prekupa pripada kraljevstvu. Zato kralj treba čuvati što je primio da ne bi, ako drukčije postupa, izgubio kraljevstvo i kruna se izgubila.“ Zaručnica reče dalje: „O, Gospodine, ne budi nevoljan ako još jednom pitam. Jedan kralj ima dva kraljevstva i dva sina. U jednom kraljevstvu je kralj pomoću nasljedstva, a u drugom je izabran voljom naroda. No sad je uslijedila suprotnost; jer mlađi sin je kralj je postao kralj u naslijeđenom kraljevstvu, a stariji u kraljevstvu u kojem mora biti izabran.“ Bog odgovori: „Kod birača su se nalazila tri nedolična svojstva, a četvrto je postojalo u prebogatoj mjeri: neuredna ljubav, hinjena pamet, laskanje budalastih i nepovjerenje prema Bogu i zajednici. Zato je njihov izbor bio protiv pravednosti, protiv Boga, protiv blagostanja države i potreba zajednice. Da bi se osiguralo očuvanje mira i da bi se odgovaralo općim potrebama, nužno je da stariji sin uzme nasljedno kraljevstvo u posjed, a mlađi izborno kraljevstvo. Osim toga ako se ono što je prije dogodilo ne povuče, kraljevstvo će trpjeti štetu, zajednica će biti ožalošćena, nastat će nesloga, dani sinova će proći u gorčini, njihova kraljevstva ubrzo neće više biti kraljevstva, već kao što stoji pisano: 'Moćni će napustiti svoje stolice, a oni koji su lutali zemljom bit će uzvišeni.' Gledaj, ispričat ću ti primjer o dva kraljevstva, u jednom se bira, u drugom nasljeđuje; prvo, u kojem se bira, pusto je i ožalošćeno jer istinski nasljednik nije izabran i to su učinile stranke među biračima i gramzljivost onih koji su stremili za kraljevstvom. Tako Bog ne rastužuje sina radi grijeha njegova oca i nije gnjevan vječno, već vrši i drži pravednost na zemlji i nebu. Zato ono kraljevstvo neće doći do prijašnje slave i u sretnije stanje sve dok iz očinskog ili majčinskog potomstva ne ustane pravi nasljednik.“ Četvrto poglavlje Božje riječi zaručnici o dva duha, naime o dobrom i zlom, i o čudesnom i korisnom ratu u srcu jedne žene koji je proizašao iz nadahnuća dobrog duha i napasti zlog duha i što je u tome izabrala. Krist reče zaručnici: „Misli i nadahnuća u srcima ljudi prouzrokuju i ulijevaju dva duha, naime jedan zao i jedan dobar duh. Dobar duh savjetuje da misle na buduće nebesko, a vremenito da ne vole. Zao duh savjetuje da se voli ono što se vidi i čini grijeh nečim lakim. Poziva se na slabosti i navodi primjere slabih. Ispričat ću ti primjer kako su oba duha zapalila srce one tebi poznate žene i kraljice o kojoj sam ti već prije govorio. Dobri duh joj govori i daje njezinim mislima slijedeće: 'Bogatstvo je teret, čast svijeta kao zrak, a uživanje tijela kao san. Radosti su prolazne i sve svjetovno je ispraznost. Budući sud je neizbježan, a mučitelj vrlo okrutan. Zato mi se čini vrlo teškim preuzeti odgovornost za uporabu prolaznog bogatstva, podnositi dugotrajne muke za kratkotrajno zadovoljstvo i polagati račun onome kome je sve poznato još prije nego što se dogodi; zato je sigurnije odustati od mnogo toga i voditi račun samo o malo toga nego se uplesti u mnogo toga i polagati dug i težak račun.' Na to nadahnuće nasuprot tome odgovara zli duh: 'Pusti takve misli, Bog je dobrostiv i lako ga je ublažiti. Hrabro posjeduj dobra i bogato troši što posjeduješ; jer rođena si da budeš hvaljena kad udijeliš onome koji moli. Ako napustiš bogatstvo, služit ćeš onima koji su služiti tebi, tvoja će se čast smanjiti, a prijezir umnožiti; osoba koja je siromašna odlazi bez utjehe. Tebi je također teško naći se u novim navikama, krotiti tijelo tebi stranim vladanjem i živjeti bez posluge. Zato ostani u primljenoj časti, kraljevski zadrži svoj položaj, opskrbi svoju kuću hvalevrijedno tako da kad promijeniš svoj položaj ne budeš okrivljena zbog nepostojanosti; nastavi štoviše kao započeto i imat ćeš slavu kod Boga i kod ljudi.' Potom dobar duh opet dijeli srcu ove žene i kraljice savjet govoreći: 'Znam da su dvije stvari vječne, nebo i pakao. Nitko tko Boga voli iznad svega neće doći u pakao, a tko Boga ne voli, neće imati nebo. Sam Bog je putovao na putu za nebo nakon što je postao čovjekom i potvrdio ga je svojim čudima i svojom smrću. Kako li je nebesko divno, kako gorka đavlova zloba i kako isprazno zemaljsko! Samog Boga su slijedili njegova majka i svi njegovi sveti; htjeli su podnijeti svaku patnju i sve radije izgubiti, prezreti se kako ne bi izgubili nebesko i božansko. Zato je sigurnije brzo se odreći časti i bogatstva nego ih htjeti zadržati do kraja kad sa sjećanjem raste i bol zbog grijeha i oni koji ne pitaju za moje spasenje prisvajaju moje stečeno bogatstvo.' Na to zlo đavlovo nadahnuće odgovara: 'Prestani razmišljati tako; mi smo slabi ljudi, a Krist je Bog i čovjek; ne smijemo svoja djela uspoređivati s onima svetih koji su imali veću milost i prijateljstvo s Bogom. Treba nam biti dovoljno nadati se nebu i živjeti u svojim slabostima te popraviti naše grijehe milostinjom i molitvom. Bilo bi naime djetinjasto i budalasto započeti nešto neuobičajeno i ne moći izvesti.' Dobro nadahnuće odgovara: 'Nedostojan sam uspoređivati se sa svetima; no vrlo je sigurno postupno težiti prema savršenstvu. Što sprečava poduzeti neuobičajeno ako Bog ima moć pružiti pomoć? Često se događa da siromah krene putem moćnog i bogatog gospodara i slijedi ga. I ako gospodar dođe u prenoćište prije, uživa ukusnija jela i počiva na mekom krevetu, siromah također, iako kasno, dolazi u isto prenoćište i sudjeluje u hrani koju je gospodar ostavio. Da nije krenuo putem gospodara, morao bi odustati od gospodareva prenoćišta i bi uživao u gospodarevoj hrani. Zato sad kažem da iako sam nedostojan uspoređivati se sa svetima, ipak ću krenuti njihovim putem iza njih da barem mogu sudjelovati u njihovim zaslugama. Dvije su naime stvari koje me u duhu uznemiruju: prva, da će, ostanem li u svojoj domovini, nada mnom vladati oholost. Ljubav prema roditeljima kojima sam zadužen pomoći tlači moju dušu; obilje čeljadi i odjeće su mi tegobni, zato me raduje i pogodnije mi je sići sa sjedišta oholosti i hodočašćem poniziti tijelo nego ostati u stanju časti gomilati grijehe na grijehe. Druga, uznemiruje me siromaštvo i vika naroda koji za svoju pomoć zahtijeva moju prisutnost. Zato mi je potreban dobar savjet.' Zlo nadahnuće i đavlovo došaptavanje odgovaraju: 'Hodočašće je znak nepostojane naravi, milosrđe je nasuprot tome Bogu prijatnije od svake žrtve. Ukoliko odeš iz svoje domovine, pohlepni ljudi će čuti o tebi i opljačkati te i zarobiti. Onda ćeš umjesto slobode imate zarobljeništvo, siromaštvo za bogatstvo, sramotu za čast, nemir umjesto mira.' Dobar duh odgovara pomoću svojeg nadahnuća: 'Čuo sam o jednom zarobljeniku smještenom u kulu koji je našao veći užitak u zarobljeništvu i tami nego ikada prije u obilju i vremenitoj radosti. Ako se Bogu dakle sviđa kušati me nevoljama, služit će mi na veću zaslugu; jer On je nježan da nas tješi i brzo spreman pomoći osobito ako svoju domovinu napustim zbog svojih grijeha i da si zaslužim božansku ljubav.' Zlo nadahnuće i đavlovo došaptavanje odgovara dalje: 'Kako ako bi bio nedostojan božanske utjehe i ne bi mogao podnijeti poniznost i siromaštvo? Onda ćeš požaliti što si se predao strogosti. Onda ćeš umjesto prstena na ruci imati u ruci štap, na glavi krpu umjesto krune, odvratnu vreću umjesto purpurne odjeće.' Dobar duh naprotiv kaže: 'Čuo sam kako je sveta Elizabeta, kćer jednog ugarskog kralja, iako nježno odgojena i plemenito udana podnijela veliko siromaštvo i prijezir. U siromaštvu je od Boga primila veću utjehu i veću krunu nego da je ostala u svoj časti svijeta i njegovih radosti.' Na to zlo nadahnuće odgovara i govori: 'Što ćeš učiniti ako te Bog preda u ruke ljudi i tijelo ti bude ozlijeđeno? Hoćeš li moći podnijeti sram? Ne ćeš li se neutješno žaliti zbog svoje tvrdoglavosti i neće li se cijeli tvoj rod sramotiti i tugovati? Onda će se kod tebe zaista podići nestrpljivost i u srcu ustati nezahvalnost prema Bogu. Onda ćeš htjeti da ti dani dođu kraju. I kad te sva usta budu klevetala, hoćeš li se smjeti pokazati?' Na to opet odgovara dobra misao: 'Iz jednog sam pisma čuo kako je blažena Lucija kad je dovedena u javnu kuću govorila postojano u vjeri i uzdajući se u Božju dobrotu: koliko god mi tijelo bilo obeščašćeno, neću ništa manje ostati djevica i moja će se kruna udvostručiti. Kad je Bog vidio njezinu vjeru, ostavio ju je netaknutom. Zato kažem: Bog, koji nikoga neće kušati iznad njegovih snaga, čuvat će moj duh, moju vjeru i moju volju. Jer potpuno sam mu se predao; neka na meni bude Njegova volja.' Budući da ovu ženu uznemiruju ovakve misli, opominjem je trima stvarima. Prvo neka si u pamćenje dozove na koju je čast izabrana; drugo, kakvu joj je ljubav Bog iskazao u njezinu braku; treće, uz kako je mnogo dobrote očuvana u ovoj smrtnosti. Nasuprot tome trostruko je upozoravam: prvo, da će Bogu morati položiti račun za sva vremenita dobra sve do posljednjeg novčića i kako je on zarađen i potrošen; drugo, da je njezino vrijeme vrlo kratko i da ne zna unaprijed kad će umrijeti; treće, da Bog gospodaricu štedi jednako malo kao i sluškinju. Zato joj savjetujem tri stvari: prvo, da osjeti kajanje zbog počinjenog, plodonosno popravi što je ispovjedila i voli Boga svim srcem; drugo, savjetujem joj da na razuman način izbjegne kaznu čistilišta; jer kao što onaj koji Boga ne voli svim srcem zaslužuje veliku kaznu, tako je onaj koji ne ispravlja svoje grijehe vrijedan čistilišta; treće, preporučujem da napusti tjelesne prijatelje na neko vrijeme radi Boga i da kako bi izbjegla kaznu čistilišta ode na mjesto odakle od smrti do neba vodi kraći put gdje će primiti oprost koji je uzdizanje i otkupljenje duša i koji su dali sveti pape i Božji sveti zaradili svojom krvlju.“ Peto poglavlje Riječi svetog Petra o želji da spasi narode koju je imao. Kako podučava zaručnicu da postigne pamćenje i o velikim čudima koja se još moraju dogoditi i ispuniti u gradu Rimu. Blaženi Petar je govorio Kristovoj zaručnici: „Ti si me, moja kćeri, usporedila s plugom koji povlači brazde i čupa korijenje. To je zaista istina; jer bio sam tako vatren protiv poroka da kad bih bio mogao cijeli svijet obratiti Bogu, svakako ne bih bio štedio života ni posla. Bog mi je bio sladak u mislima, sladak u govoru i sladak u djelima i to tako veoma da su mi sve misli, osim onih na Boga, bile gorke. No i Bog mi je bio gorak, ne zbog Njega, već zbog mene; jer kad god sam mislio o tome kako sam se ogriješio i kako sam ga zatajio, gorko sam plakao jer sam već razumio ljubiti savršeno i moje suze su mi bile ukusne kao slatko jelo. Ako me moliš da ti dadem pamćenje, odgovaram ti: Nisi li čula kako zaboravljiv sam bio? Savršeno podučen o Božjem putu obvezao sam se zakletvom stajati uz Boga i umrijeti; no riječima upitan od jedne žene, zatajio sam istinu, a zašto? Jer me Bog prepustio meni samome, a ja se nisam poznavao. I što sam onda učinio? Onda sam zaista razmotrio kako sam po sebi ništa i uzdigao sam se i pohitao prema istini Boga koji mi je u srce utisnuo takvo sjećanje svoga imena da ga nisam mogao zaboraviti niti pred tiranima, niti pod bičevima, niti u smrti. Zato i ti učini tako. Uzdigni se poniznošću do učitelja pamćenja i od njega traži pamćenje. On je naime jedini koji može sve. Ja ću ti pak pomoći da sudjeluješ u sjemenu koje sam posijao na zemlji. Dalje ti kažem da je ovaj grad Rim bio grad ratnika. Njegove ulice su bile popločene zlatom i srebrom. No sad su se njegovi safiri pretvorili u blato, njegovih je stanovnika vrlo malo; njima je iščupano desno oko i odsječena desna ruka. Kod njih žive krastače i zmije; pred njihovim otrovom se pitome životinje ne usude pokazati, niti moje ribe podići glavu. Zato će sad u njemu biti skupljene ribe te će, iako ne tako mnoge kao nekad, ipak biti jednako slatke i odvažne da će se njihovom suradnjom krastače, zmije i žabe pretvoriti u janjad, a lavovi će biti kao golubovi na njihovim prozorima.“ Dalje je dodao: „Kažem ti dalje kao što će ti još reći u tvojim danima: živio Petrov namjesnik! I ti ćeš ga vidjeti svojim očima; prokopat ću brijeg užitaka i oni koji sjede na njemu će sići. Oni koji nisu voljni sići, bit će prisiljeni protiv očekivanja svih. Jer Bog želi biti uzvišen s milosrđem i istinom.“ Šesto poglavlje Vrlo lijepo pripovijedanje blaženog Pavla kako ga je Bog pozvao po molitvi blaženog Stjepana i kako je od vuka postao janje i kako je dobro moliti za sve. Blaženi Pavao je razgovarao s Kristovom zaručnicom i reče: „Ti si me, kćeri moja, usporedila s lavom koji je odrastao među vukovima i otrgnut im je na čudesan način. Zaista, kćeri, bio sam grabežljivi vuk kojeg je Bog učinio janjetom i to zbog iz dva razloga: prvo, zbog njegove velike ljubavi koja iz nedostojnih čini svoje posude i iz grešnika svoje prijatelje.; drugo, zbog molitava blaženog prvomučenika Stjepana. Želim ti pokazati kojeg sam mišljenja bio onda kad je sveti Stjepan bio kamenovan i zašto sam zaslužio njegovu molitvu. Zaista se nisam radovao niti uživao u muci blaženog Stjepana niti sam bio zavidan zbog njegove slave; pa ipak sam želio da umre jer sam prema svojem mišljenju shvatio da nema istinsku vjeru. Kad sam opazio da je preko mjere gorljiv i strpljiv u podnošenju svojih patnji, bilo mi je žao što je nevjernik dok je on zapravo bio vrlo vjeran , a ja nasuprot tome potpuno slijep i nevjeran; imao sam sažaljenje prema njemu i molio sam iz sveg srca da mu njegova gorka muka priskrbi slavu i krunu. Zato mi je njegova molitva bila na spas tako da sam njome bio oduzet mnogim vukovima i postao sam nježno janje. Zato je dobro moliti za sve; jer molitva pravednika koristi onima koji su bliže i spremniji primiti milost. No sad se žalim što je među učiteljima svoga naroda tako rječit čovjek koji je se među onima koji su ga kamenovali držao tako strpljivo tako jako zaboravljen i zanemaren od srca mnogih, no uglavnom od onih koji su zaduženi za njegovo slavljenje; oni mu donose razbijene, prazne, blatne i odvratne posude; zato će oni, kao što stoji pisano, biti ispunjeni dvostrukim sramom i sramotom i bit će izbačeni iz kuća uživanja.“ Sedmo poglavlje Čudesno i neobično viđenje jedne duše koja treba biti suđena; o đavlovim optužbama i zagovoru slavne Djevice. tumačenju ovog viđenja u kojem palača označava nebo, sunce Krista, žena Djevicu, Etiopljanin đavla, ratnik anđela i u kojem se opisuju dva mjesta mučenja iz kojih nije moguć spas i tri mjesta iz kojih je spas moguć; i o još mnogom drugome čudesnom, naime o pomoći. Jednoj osobi koja je bdjela u molitvi u duhovnom viđenju se pojavila slika jedne palače neizmjerne veličine. U njoj su bili bezbrojni odjeveni u bijele sjajne odore od kojih se činilo da svaki ima vlastitu stolicu. U toj je palači stajalo sudište na kojem je za vidjeli bio oblik kao sunce i sjaj koji je izlazio od sunca bio je neizmjeran u duljini, dubini i širini. Kraj stolice je stajala djevica s dragocjenom krunom na glavi. Svi su služili suncu koje je sjedilo na stolici i slavili su ga u himnama i pjesmama. Potom se pojavio Etiopljanin strašna izgleda i po svojim pokretima kao ispunjen zavišću i velikim gnjevom koji reče i vikne: „O, pravedni suče, dosudi mi ovu dušu i čuj njezina djela budući da ima još malo vremena za živjeti. Dopusti mi također da tijelo kaznim zajedno s dušom sve dok se ne odvoje jedno od drugog.“ Nakon ovih riječi mi se činilo kao da pred stolicom stoji netko kao naoružan ratnik, pristojan i mudar u riječima i skroman u svojim kretnjama; on reče: „O, suče, gledaj, ovdje su njegova dobra djela koja je ostvario sve do ovog sata.“ I odmah je od sunca koje je sjedilo na stolici izašao glas koji reče: „Ovdje je porok veći od vrline, ali pravednost ne podnosi da porok bude povezan s najvišom vrlinom.“ Etiopljanin odgovori: „Zato je pravednost da ova duša bude povezana sa mnom. Ako u njoj ima opakosti, u meni je sva opakost.“ Ratnik odgovori: „Božje milosrđe prati svakog čovjeka sve do smrti i sve do zadnjeg trenutka, a nakon toga slijedi sud, ali kod čovjeka o kojem govorimo su tijelo i duša još povezani i razum je još u njemu.“ Etiopljanin odvrati: „Pismo, koje ne može lagati, govori: ljubi Boga iznad svega, a svoga bližnjega kao sebe samoga. Gledaj sad kako su sva djela ove duše ostvarena iz straha, ne iz ljubavi kao što joj je bila dužnost i svi njezini grijesi koje je ispovjedila su, kao što ćeš naći, ispovjeđeni samo s neznatnim kajanjem; zato je zaslužila pakao jer je prokockala nebo; svi njezini grijesi su ovdje kod božanske pravednosti vidljivi jer još nikad nije iz božanske ljubavi osjetila kajanje za njih.“ Ratnik odgovori: „U njemu je ipak bila vjera i nada da će prije smrti primiti istinsko kajanje.“ Njemu odvrati Etiopljanin: „Sad si iznio sve dobro što je učinio i poznaješ sve riječi i misli za spas njegove duše. No sve to, što god to bilo, ne može se usporediti s kajanjem iz božanske ljubavi, svetom vjerom i jakom nadom i ne može iskorijeniti grijehe; jer od vječnosti je u Bogu pravednost da nijedan grešnik koji nema savršeno pokajanje ne smije pristupiti nebu. I zato je nemoguće da Bog sudi protiv od vječnosti unaprijed znane uredbe i ona duša mora biti osuđena na pakao i sa mnom biti povezana za vječnu kaznu.“ Na te je riječi ratnik šutio i nije odgovorio na njegov govor. Potom su se pojavili bezbrojni zli duhovi slični iskrama koje su iskočile iz svjetleće vatre. Ovi su vikali jednim glasom i govorili onome koji je kao sunce sjedio na stolici: „Znamo da si ti jedan Bog u tri osobe; ti si bio bez početka i bez kraja si i nema Boga osim tebe. Ti sam si zaista ljubav s kojom su povezani milosrđe i pravednost. Ti si od početka bio u sebi i na tebi se ništa nije smanjilo niti promijenilo kao što dolikuje Bogu. Osim tebe nema ničega i bez tebe je ništa što ima radost. Zato tvoja ljubav anđele nije stvorila iz ničega drugog doli iz moći tvoga božanstva kako je tvoje milosrđe nalagalo. Ali nakon što smo iznutra planuli od oholosti i zavisti i pohlepe, onda nas je tvoja ljubav koja voli pravednost bacila iz neba s vatrom naže zlobe u nepojmljiv i mračni ponor koji se sad zove pakao. Tako je tvoja ljubav učinila onda; ni sad se ne može odvojiti od suda tvoje pravednosti bilo da se izvrši prema milosrđu ili pravednosti. Kažemo još više; da je ona osoba koju voliš najviše, naime Djevica koja te rodila i koja nikad nije sagriješila, bila počinila smrtni grijeh i umrla bez božanskog kajanja, ti tako veoma voliš pravednost da njezina duša nikad ne bi postigla nebo, već bi bila kod nas u paklu. Zašto nam onda, suče, ne dosudiš nama da je kaznimo prema njezinim djelima?“ Potom se čuo kao zvuk trublje; koji su je čuli, šutjeli su i odmah progovori jedan glas i reče: „Šutite i poslušajte svi vi anđeli, duše i đavoli što govori Majka Božja!“ I uskoro se pred sudištem pojavi Djevica ogrnuta prostranim naboranim plaštem. Ona reče: „O, vi neprijatelji, progonite milosrđe i nikakvom ljubavlju ne volite pravednost. Ako je ovdje i vidljiv manjak dobrih djela zbog kojeg ova duša ne može postići nebo, pogledajte što imam pod svojim plaštem.“ Nakon što je Djevica otkrila dvije bore svoga plašta, u jednoj se pojavila mala crkva u kojoj su bili vidljivi poneki redovnici; u drugoj bori su se pokazale žene, muškarci, svećenici i Božji prijatelji i drugi koji su svi jednim glasom vikali i govorili: „Smiluj se, milosrdni Gospodine!“ Onda je bila tišina i Djevica je govorila i reče: „Pismo kaže da tko ima savršenu vjeru, može u svijetu premještati brda. Što dakle mogu glasovi onih koji su imali vjeru i služili Bogu vatrenom ljubavlju? I što mogu oni Božji prijatelji koje je ova duša pozivala za njihov zagovor da bude oslobođena pakla i može postići nebo, koja također za svoja dobra djela nije tražila nikakvu drugu plaću osim nebeskog? Ne mogu li njihove suze i molitve učiniti da bude potaknuta i prosvijetljena da prije svoje smrti primi božansko kajanje i žalost zajedno s ljubavlju? Osim toga želim dodati svoju molitvu zajedno s molitvama svetih koji su u nebu i koje je ova duša posebno častila.“ Djevica je dalje dodala i rekla: „O, vi đavoli, sučevom vlasti vam zapovijedam da obratite pažnju na ono što ćete sada vidjeti u pravednosti.“ Potom se iz sunca čuo glas koji reče: „Radi molitava mojih prijatelja će ovaj čovjek prije svoje smrti postići toliko božansko kajanje da neće doći u pakao, već će biti čišćen s onima koji će u čistilištu imati težu muku. Nakon što se duša pročisti, u nebu će primiti plaću s onima koji su na zemlji imali vjeru i nadu s malom ljubavi.“ Nakon ovih riječi su đavoli pobjegli. Potom se zaručnici činilo kao da je otvoreno strašno i mračno mjesto unutar kojeg se pokazala vatrena peć i njezina vatra je bila zapaljena za đavole i žive duše. Nad tom peći se pojavila ona duša čija presuda čija se osuda ranije čula. Njezine noge su bile vezane za peć i stajala je uspravno kao osoba; ali nije stajala ni na najvišem ni na najdubljem mjestu, već kao na strani peći čiji je oblik bio čudesan, ali strašan. Izgledalo je kao da se vatra peći provlači prema gore ispod nogu duše kao kad se voda kroz cijevi penje prema gore; silno se zbijala i uzdizala toliko daleko iznad glave da su pore bile kao žile kojima teče goruća vatra. Uši su se činile kao mjehovi talilaca i njihovo stalno puhanje je pokretalo mozak. Oči su se pokazale okrenute i utonule i činile su se pričvršćene iznutra na zatiljku. I usta su stajala otvorena i jezik je bio izvučen kroz nosnice i visio je na usnice. Zubi su bili kao željezni čavli pričvršćeni kroz nepce. Ruke su bile tako duge da su dosezale do stopala. Obje šake su se činile kao da drže i gnječe mast koja je gorjela kao smola. Činilo se da koža koja se vidjela iznad duše ima oblik krzna iznad tijela i bila je kao lanena haljina zamrljana spermom. Ta je haljina bila tako hladna da svatko tko ju je vidio počeo drhtati i iz nje je teklo kao gnoj iz gnojnog čira s pokvarenom krvlju i tako lošim smradom da se ne može usporediti nijednim tako lošem mirisu na svijetu. Nakon što se vidjela ta muka, čuo se glas iz one duše prije koji je pet puta vikao pod suzama i iz svih snaga. Prvo je vikala: „Jao meni što sam Boga zbog njegove savršenosti i za dane mi milosti tako malo volio!“ Drugo: „Jao meni što se nisam bojao Božje pravednosti kao što sam trebao!“ Treće: „Jao meni što sam volio radost svoga tijela i svoje grešne duše!“ Četvrto: „Jao meni zbog bogatstva svijeta i moje oholosti!“ Peto: „Jao meni što sam vas, Luj i Ivana, ikada vidio!“ i potom mi jedan anđeo reče: „Objasnit ću ti ovo viđenje. Palača koju si vidjela poredba neba. Mnoštvo onih koji su odjeveni bijelim i sjajnim odorama i sjedili su anđeli i duše svetih. Sunce predstavlja Krista u njegovu božanstvu; žena predstavlja Djevicu koja je rodila Boga; Etiopljanin đavla koji optužuje dušu; ratnik anđela koji priopćuje dobra djela duše. Peć predstavlja pakao koji je iznutra tako užaren da kad bi svijet sa svim što je u njemu gorio, ne bi bio sličan velikom žaru u toj peći. U toj se peći čuju različiti glasovi koji svi govore protiv Boga i svi njihovi povici počinju s jao i na sličan način završavaju; a duše se pojavljuju kao osobe čiji se udovi rastežu na neutješan način i koje nikad nemaju mir. Znaj da i vatra koja ti se pojavila u peći gori u vječnoj tami, ali duše koje tamo gore nemaju sve jednaku muku. Tama koja se pokazala oko peći se zove limb i dolazi iz tame koja je u peći, ipak, oboje su jedno mjesto i jedan pakao; svatko tko tamo dođe nikad neće primiti stan kod Boga. Iznad te tame je najveća muka čistilišta koju duše mogu podnositi. S one strane ovog mjesta su druga mjesta gdje je muka manja i sastoji se samo od manjka snage, ljepote i sličnoga kao što ću pojasniti kroz usporedbu. To je kao da je netko bio bolestan i kad bolest i muka prestanu, on nema snage sve dok je opet postupno ne zadobije. Treće mjesto je iznad i tu nema druge muke osim čežnje da se dođe Bogu. I da mogla bolje razumjeti, reći ću ti kroz usporedbu: to je kao da je ruda pomiješana i gori sa zlatom u vrlo vrućoj vatri i mora se tako dugo pročišćavati dok se ruda ne razori i ne ostane čisto zlato. Što je jače i deblje, to jača mora biti vatra sve dok zlato nije kao tekuća voda i potpuno goreće. Nakon toga majstor zlato odnosi na drugo mjesto gdje prima najbolji oblik da se može vidjeti i dohvatiti; zatim ga polaže na treće mjesto gdje se čuva i dostavlja vlasniku. Tako je i na duhovan način. Na prvom mjestu iznad tame je najveća muka čistilišta gdje si vidjela kako se spomenuta duša čisti. Ovdje muče đavoli; tu se pojavljuju obličja otrovnih crva i divljih životinja; tu je vrućina i hladnoća, tama i zbunjenost koje proizlaze iz muke koja je u paklu. Ovdje neke duše imaju manje muke, druge veće, već prema tome je su li grijesi bili popravljani u vremenu kad je duša još bila u tijelu ili nisu. Potom majstor, to jest Božja pravednost, odnosi zlato, to jest duše, na druga mjesta gdje nije ništa drugo doli manjak snage. Ovdje duše prebivaju tako dugo dok po svojim posebnim prijateljima ili po neprekidnim djelima svete Crkve ne postignu okrjepu. Jer što veću pomoć duša ima po prijateljima, to brže ozdravlja i biva oslobođena iz tog mjesta. Potom se duša odvodi na treće mjesto gdje ne vlada nikakva druga muka doli čežnje za dospijećem u Božju prisutnost i njegovo blaženo gledanje. Na ovom mjestu prebivaju mnogi i to vrlo dugo osim onih koji su dok su živjeli u svijetu imali savršenu čežnju doći u prisutnost i gledanje Boga. Znaj i da mnogi u svijetu umru tako pravedni i nedužni da odmah dospiju u prisutnost i gledanju Boga. Neki su svojim dobrim djelima opet tako ispravili svoje grijehe da njihova duša ne osjeća nikakvu muku. No malo je onih koji ne dođu na mjesto gdje vlada čežnja doći k Bogu. Zato sve duše koje prebivaju na ta tri mjesta sudjeluju u molitvi svete Crkve i dobrim djelima koja se događaju na svijetu, posebno onima koja su sami ostvarivale dok su živjele i onima koja nakon njihove smrti čine njihovi prijatelji. Znaj i da kao što su grijesi mnogoliki i raznoliki, tako su i muke mnogostruke i različite. Kao što se dakle gladan raduje hrani koja mu dolazi u usta, žedan piću, žalostan radosti, gol odjeći, bolestan kad ga se dovede u krevet, tako se duše raduju i sudjeluju u dobru koje se za njih čini na svijetu.“ Anđeo je k tome još dodao: „Blažen onaj koji u svijetu dušama pomaže molitvama, dobrim djelima i fizičkim radom jer ne može lagati Božja pravednost koja kaže da duše nakon smrti moraju bilo očišćene kaznom čistilišta ili oslobođene brže dobrim djelima prijatelja.“ Potom su se čule mnoge duše iz čistilišta koje su govorile: „O, Gospodine Isuse Kriste, pravedni suče, pošalji svoju ljubav onima koji imaju duhovnu vlast u svijetu, onda ćemo bolje nego sad sudjelovati u njihovim čitanjima, pjevanju, žrtvama.“ Iznad prostora iz kojeg su se čuli ovi pozivi pokazala se kuća u kojoj su se dali čuti mnogi glasi koji su govorili: „Neka Bog nagradi one koji nam šalju pomoć u našim nemoćima.“ U toj je kući kako se činilo izlazila zora, pod zorom se pojavio oblak koji nije imao ništa od svjetlosti zore; iz njega je izlazio jak glas koji je reče: „O, Gospodine Bože, svojom nepojmljivom moći stostruko nagradi sve one u svijetu koji nas dobrim djelima podižu u svjetlo Tvoga božanstva i gledanje Tvoga lica.“ Osmo poglavlje Anđelove riječi zaručnici o velikoj muci jedne duše. Anđeo je dalje govorio i reče: „Ona duša čije stanje si vidjela i čula sud je u velikoj muci vatre zbog svoje nesigurnosti hoće li nakon čišćenja doći u mir ili biti prokleta. I to je Božja pravednost jer je ova imala znanje i veliku moć razlučivanja, ali ih je koristila za svjetovni dobitak i korist tijela, a ne na duhovan način za dušu budući da je veoma zaboravila i zanemarivala Boga dok je živjela. Zato sad ova duša trpi vrućinu vatre i drhti od hladnoće. Slijepa je od tame i bojažljiva prema pogledima zlih duhova, gluha od đavolove vike, iznutra gladuje i žeđa, a izvana je pokrivena sramotom; no Bog joj je ipak dao milost nakon smrti da ne podnosi mučenje đavola jer je samo radi Božje časti oprostila svojim neprijateljima njihove teške uvrede i sa svojim najgorim neprijateljima je sklopila prijateljstvo. Znaj i da sve dobro što je učinila i što je obećala i dala od valjano stečenog bogatstva, a osobito molitve Božjih prijatelja smanjuju i olakšavaju njezinu muku kao što je i određeno u Božjoj pravednosti. Druga dobra koja su stečena manje valjano i koja je darovala koriste na duhovan ili tjelesan način onima koji su ih prije s pravom posjedovali ako su ih prema Božjoj odluci vrijedni.“ Deveto poglavlje Anđelove riječi zaručnici o sudu Božje pravednosti protiv gore spomenute duše i o zadovoljštini koju se u ovom životu treba učiniti dok je ona u čistilištu. Anđeo reče dalje: „Čula si prije kako je onaj čovjek zbog molitava Božjih prijatelja kratko prije svoje smrti postigao kajanje iz ljubavi prema Bogu za svoje grijehe i kako ga je to kajanje odvojilo od pakla. Zato je nakon smrti Božja pravednost dosudila da u čistilištu mora gorjeti kroz šest životnih dobi koje je imao od časa kad je prvi put svjesno počinio smrtni grijeh sve do onda kad iz ljubavi prema Bogu na plodan način nije izvršio pokoru ukoliko ranije ne primi pomoć od svijeta i Božjih prijatelja. Prva dob je bila što Boga nije volio zbog smrti njegova plemenita tijela i zbog višestrukih odvratnosti koje Krist sam nije izdržao ni zbog kojeg drugog razloga doli zbog spasa duša. Druga je dob bila što nije volio svoju vlastitu dušu kao što bi kršćanin trebao činiti, niti je Bogu zahvalio na svojem krštenju, niti na tome što nije Židov ili poganin. Treća dob je bila što je dobro znao što je Bog zapovjedio da se čini, a imao je malo volje da to ostvari. Četvrta dob je bila što je znao što je Bog zabranio onima koji žele ići u nebo, ali je drsko postupao protiv toga tako što nije slijedio grižnju savjesti, već svoje tjelesne sklonosti i želje svoga tijela. Peta dob je bila što nikad nije koristio milost i ispovijed kao što mu je priličilo budući da je imao tako mnogo vremena za to. Šesta dob je bila što je malo mario za tijelo Kristovo budući da ga nije htio primati često jer se nije htio suzdržati grijeha, niti je imao ljubavi primiti tijelo Kristovo prije kraja svoga života.“ Nakon toga se pojavio čovjek vrlo skromne pojave čija je haljina bila bijela i sjajna kao alba svećenika; bio je opasan lanenim pojasom i imao je crvenu štolom oko vrata i pod rukama i počeo je govoriti: „Ti, koja ovo vidiš, pazi, motri i povjeri u svojem pamćenju što vidiš i što ti se kaže. Vi zaista koji živite u svijetu ne možete razumjeti Božju moć kao mi koji smo uz njega jer što se kod Boga dogodi u trenutku, to se kod vas može shvatiti samo riječima i kroz usporedbe na svjetovan način. Ja sam jedan od onih koje je ovaj na čistilište osuđeni čovjek za vrijeme svoga života častio poklonima. Zato mi je Bog iz svoje milosti objavio da kad bi netko učinio prema mojim riječima, duša ovog čovjeka bi mogla biti prenesena na više mjesto gdje bi primila svoj pravi oblik i ne bi osjećala nikakvu drugu muku doli one koju bi trpio onaj koji leži nakon preboljene teške bolesti bez boli i bez snage, ali se raduje budući da sigurno zna da će dospjeti životu. Zato kao što si čula da je njegova duša pet puta vikala jao, kazujem ti pet tješenja. Prvi jao je bio da je Gospodina malo volio. Da bi ga se oslobodio, za njegovu dušu se mora prinijeti trideset kaleža u kojima se žrtvuje Božja krv i Bog sam treba biti više čašćen. Drugi jao je bio da se Boga nije bojao; zato da bi ga se toga oslobodilo, treba se odabrati trideset prema sudu ljudi pobožnih svećenika od kojih svaki treba čitati trideset misa kad može, devet za mučenike, devet za ispovjednike i devet za sve svete, dvadeset i osmu za anđele, dvadeset i devetu za svetu Mariju i tridesetu za Sveto Trojstvo. I svi trebaju pobožno moliti za njegovu dušu da bi se njegov gnjev ublažio i njegova pravednost izmijenila na milosrđe. Treći jao je bio za njegovu oholost i pohlepu. Da bi se to uklonilo, treba uzeti trideset siromaha, njihove noge ponizno oprati, pružiti im hranu, novac i odjeću tako da se utješe. Svaki od njih koji pere i koji je pran treba ponizno moliti Boga da radi svog poniženja i svoje gorke muke oprosti grijehe njezine pohlepe i oholosti. Četvrti jao je bio za bludnost njegova tijela. Ako dakle netko da jednu djevicu i jednu udovicu u samostan, a jednu djevojku u istinski brak i da im toliko od svojih dobara da od toga imaju hrane i odjeće, Bog će oprostiti tjelesne grijehe ove duše jer to su tri stanja koja je Bog odabrao i zapovjedio da budu zadržana na svijetu. Peti jao je vrijedio za mnoge grijehe koje je počinio drugima na štetu; svim je snagama radio na tome da osigura brak ono dvoje spomenutih ranije koji su bili blisko krvno vezani kao da su iz iste obitelji. Tu je vezu tjerao više radi samoga sebe nego kraljevstva, bez traženja papine dozvole i protiv hvalevrijedna naloga svete Crkve. Mnogi su postali mučenici tako što nisu podnosili da se tako nešto počini protiv Boga i svete Crkve i kršćanskih običaja. Ako netko želi ispraviti takve grijehe, neka ide papi i kaže: 'Netko', bez da imenuje osobu, 'je počinio takav grijeh, ali se na kraju pokajao i primio odrješenje bez da je popravio grijeh. Odredite mi zato pokoru koju želite i koju mogu izdržati; jer spreman sam za njega popraviti ovaj grijeh.' Zaista, ako mu se ne odredi veća pokora od jednog jedinog očenaša, služilo bi smanjenju muke ove duše u čistilištu. Deseto poglavlje Kristove žalbe zaručnici na Rimljane i o okrutnoj presudi koju će im Krist dosuditi ako umru u svojim grijesima. Sin Božji je govorio slijedeće riječi i reče: „O, Rime, vraćaš mi zlom za moja mnoga dobra djela. Ja sam Bog koji je sve stvorio i objavio svoju veliku ljubav vrlo bolnom smrću svoga tijela koju sam vlastitom voljom pretrpio za spasenje duša. Tri su puta kojima sam htio doći do tebe, ali ti si me na zaista na svima htio zatajiti. Na prvom si nad mojom glavom objesio veliki kamen koji me trebao zatući; na drugom si stavio oštro koplje koji me trebalo spriječiti da dođem k tebi; na trećem putu si mi iskopao jamu da bih se nakon što neočekivano padnem ugušio. Ovo što sad kažem ne smije se shvatiti na tjelesan, već na duhovan način i to što kažem se tiče onih stanovnika grada Rima koji tako čine, ali ne mojih prijatelja koji ne slijede njihova djela. Prvi put kojim sam navikao dolaziti k ljudskim srcima je istinski strah Božji nad koji čovjek stavlja veliki kamen da visi, to jest veliku drskost tvrdog srca; ne boji se suca kojem se nitko ne može oduprijeti, već ovako govori u svojem srcu: 'Dođe li k meni strah Božji, drskost moga srca će ga zdrobiti.' Drugi put kojim dolazim je ulijevanje Božjeg savjeta koje također vrlo često dolazi u propovijedima i učenjima. Na tom putu čovjek stavlja koplje protiv mene kad radosno griješi protiv mojih zapovijedi i namjerava čvrsto ustrajati u svojem zlu sve dok ga više ne može činiti. To je zaista ono koplje koje ne dopušta da mu dođe Božja milost. Treći put je prosvjetljenje Duha Svetoga u srcu svakog čovjeka pomoću kojeg čovjek može prepoznati i rasuđivati što i kako veliko sam za njega učinio i kako sam veoma patio. Na tom mi putu kopa duboku jamu tako što u svojem srcu govori: 'Sve što mi se sviđa mi je draže od njegove ljubavi; jer imam već dosta ako mislim na ono što me u ovom životu raduje.' I tako on u dubokoj jami guši Božju ljubav zajedno s mojim djelima. Zaista, stanovnici grada Rima mi čine sve to i pokazuju mi to riječima i djelima. Ni za što se ne obaziru na moje riječi i djela i proklinju mene, moju majku i moje svete kako zaozbiljno tako i u šali, kako u radosti tako i u gnjevu i daju porugu umjesto zahvala. Ne žive prema kršćanskim običajima kao što sveta Crkva propisuje jer prema meni nemaju veću ljubav od đavola koji radije cijelu vječnost nose svoju bijedu i zadržavaju njezinu zlobu nego da me gledaju i budu sa mnom u vječnoj slavi. Oni su zaista ti koji ne žele primiti moje tijelo koje je na oltaru posvećeno iz kruha kao što sam odredio i čije primanje najviše pomaže protiv đavolskih kušnji. O, kako bijedni su oni koji dok su zdravi takvu pomoć ispljuvavaju i gnušaju je se jer se ne žele suzdržati od svojih grijeha. Zato ću im u moći svoga božanstva doći drugim, njima nepoznatim putem i izvršiti osvetu na prezirateljima moga čovještva. I kao što su mi na putovima pripremili tri prepreke da im ne bih mogao pristupiti, tako ću i ja njima pripremiti tri druge čiju će gorčinu osjetiti i kušati živi i mrtvi. Moj kamen je iznenadna i neočekivana smrt koja će ih zdrobiti tako da sve što imaju za svoje radosti ostane ovdje, a njihove duše će biti prisiljene doći pred moj sud. Moje koplje je moja pravednost koja će ih udaljiti od mene tako da nikad neće kušati moju dobrotu, iako sam ih otkupio i nikad neće vidjeti moju ljepotu, iako sam ih stvorio. Moja jama je mračna tmina pakla u koju će upasti da bi tu živjeli u vječnoj bijedi. Svi moji anđeli u nebu i svi moji sveti će ih osuditi, a zli duhovi i sve duše u paklu će ih proklinjati. Mislim na one i govorim o onima koji imaju gore spomenuta svojstva bilo da su svećenici, sekularni kler, laici ili žene ili njihovi sinovi i kćeri koji su dospjeli do starosti kad prepoznaju kako Bog zabranjuje sve grijehe, ali se ipak upuštaju u grijehe, dobrovoljno se isključuju iz Božje ljubavi i malo cijene njegov strah. Ipak, još uvijek imam istu volju koju sam imao kad sam visio na križu jer sam isti koji sam bio onda kad sam razbojniku koji je molio za milosrđe oprostio sve grijehe i otvorio vrata neba. Drugom razbojniku koji me prezreo otvorio sam zasune pakla u kojem će za svoje grijehe vječno biti mučen.“ Jedanaesto poglavlje Riječi svete Agneze slavnoj djevici koje je hvale i blagoslivljaju i kako djevicu moli za kćer. O slatkom i vrlo utješnom odgovoru Gospodina i djevice zaručnici i kako je ovaj svijet predstavljen loncem. Agneza reče: „O, Marijo, majko i djevice svih djevica, ti s pravom možeš biti nazvana zorom koju je Krist, pravo sunce, osvijetlio. Nazivam li te zorom zbog tvoga kraljevskog podrijetla ili zbog tvoga bogatstva ili tvoje časti? Nikako, već si zorom nazvana s pravom zbog svoje poniznosti, svjetla tvoje vjere i posebnog zavjeta čistoće. Ti si navijestila i donijela istinsko sunce, ti si radost pravednih, trepet đavola, utjeha grešnika. Zato te molim poradi vjenčanja koje je Bog u ono vrijeme održao s tobom da tvoja kćer može ustrajati u čašćenju i ljubavi tvoga Sina.“ Majka odgovori: „Kako shvaćaš to vjenčanje? Reci radi one koja ovdje sluša.“ Agneza odgovori: „Ti si zaista oboje, majka i djevica. Najljepše vjenčanje je izvršeno onog časa kad se Bog bez mješavine i smanjenja svoga božanstva sjedinio s čovjekom. Djevičanstvo i majčinstvo su u tebi povezani bez oštećenja djevičanskog stida i istovremeno si postala majka i kćer svoga stvoritelja jer si danas u vremenu rodila onoga koji je vječno rođen od Oca sve stvari učinio s Ocem. Duh Sveti je bio u tebi i izvan tebe i oko tebe i s tobom i oplodio te kad si Božjem glasniku dala pristanak. I sam je Sin Božji, kojeg si danas rodila, bio u tebi prije nego što je navjestitelj došao k tebi; zato imaj milosti na svojoj kćeri. Jer jednaka je onoj siromašnoj ženi koja živeći u dolini nije imala ništa osim malo živinčadi, naime jednu kokoš ili gusku, ali je gospodaru koji je živio na brijegu doline bila tako veoma predana da je sve što je imala od živinčadi iz ljubavi dala gospodaru na brijegu. Gospodar odgovori toj ženi: 'Imam obilje svih stvari i ne trebam tvoje; ali možda daješ malo da bi primila veće.' Na to će žena: 'Ne dajem ti to zato što ti je potrebno, već zato što si meni tako maloj ženi dopustio da stanujem na tvom brijegu i što me tvoje sluge poštuju. Zato ti nudim ovo malo da bi se uvjerio da bih ti donijela veće kad bih mogla i da se ne bih činila nezahvalnom prema tvojoj milosti.' Gospodar odgovori: 'Budući da me voliš takvom ljubavlju, podignut ću te na svoj brijeg i dati godišnje tebi i tvojima odjeću i hranu.' Jednako je i s tvojom kćeri; sve što je imala od živinčadi, to jest ljubav prema svijetu i svojoj djeci je napustila za tebe; zato tvojoj ljubavi pripada da se brine za nju.“ Majka odgovori Sinovoj zaručnici i reče: „Kćeri, budi čvrsta. Molit ću svog Sina koji će ti dati godišnju hranu i dati ti mjesto na brijegu gdje ga poslužuju tisuće tisuća anđela; jer kad bi se izbrojalo sve ljude koji su rođeni od Adama pa sve do zadnjega koji će biti rođen na zemlji, došlo bi više od deset anđela na jednoga. Svijet nije ništa drugo doli lonac. Vatra ispod lonca i pepeo su prijatelji svijeta; no Božji prijatelji su jednaki najboljem jelu u loncu. Kad stol bude spreman, gospodaru će se poslužiti ukusno jelo i ono će ga obradovati, a lonac će se razbiti, ali se vatra neće ugasiti.“ Dvanaesto poglavlje Riječi djevičanske majke kćeri o preokretima Božjih prijatelja u svijetu čas po duhovnim nevoljama, čas po utjehama. Što je duhovna nevolja i kako se Božji prijatelji trebaju vremenito radovati i tješiti. Majka reče: „U ovom svijetu Božji prijatelji se ponekad moraju naći u duhovnoj nevolji, a drugi put u duhovnoj utjesi. Duhovna utjeha dolazi od ulijevanja Duha Svetoga, razmatranja velikih Božjih djela, divljenja njegovoj strpljivosti i iz radosnog ispunjenja Božje volje. Duhovna nevolja se događa kad dušu protiv volje uznemiruju nečiste i mrske misli, kad osjeća strah kod obeščašćivanja Boga i kod propasti duša, kad je duh s razumnim razlogom prisiljen uplesti se u vremenite brige. Tako i Božji prijatelji ponekad mogu vremenitom utjehom primiti tješenje, primjerice okrjepljujućim riječima, pristojnom igrom i drugim djelima u kojima nema ničeg vrijednog prijekora i nečasnog kao što ćeš moći prepoznati u jednom primjeru. Ako se naime šaka pesnica uvijek drži zatvorenom, ili će se živci stegnuti, ili će ruka oslabiti. Tako je i u duhovnom. Kad bi duh stalno bio zahvaćen zanosom, zaboravio bi sam sebe i potonuo u oholosti tako da bi kruna njegove slave morala biti smanjena. Zato su ponekad Božji prijatelji tješeni ulijevanjem Duha Svetoga, ponekad pak uz Božje dopuštenje kušani nevoljama jer se nevoljama uništavaju korijeni grijeha, a plodovi pravednosti tjeraju korijenje. Ali Bog koji vidi srca i razumije sve stvari ograničava kušnje svojih prijatelja tako da im koriste jer sve čini i dopušta u pravednoj mjeri i težini. Budući da si odabrana da imaš duh Božji, ne uznemiruj se zbog Božje strpljivosti; jer pisano je da Bogu ne dolazi nitko koga Otac nije privukao. Ako pastir kitom cvijeća privlači i mami ovce u kuću i nakon toga kuću brižno zatvara, ovce, iako u njezinim prostorima mogu trčati ovamo i onamo, nemaju izlaz jer kuću čuvaju zidovi, a krov je visok i vrata zatvorena. Zato se ovce navikavaju jesti sijeno sve dok ne postanu pitome i jedu sijeno iz ruke pastira. Tako se dogodilo i s tobom; jer što ti se prije činilo teškim i nepodnošljivim, sad ti je postalo toliko lako da te ništa ne razveseljava kao Bog.“ Trinaesto poglavlje Kristove riječi zaručnici o tome koje su suze Bogu prihvatljive, a koje nisu i od čega treba dati milostinju za duše preminulih i o Kristovom savjetu i uvjeravanju zaručnice. Sin reče: „Čudiš se zašto ne čujem one koje vidiš da prolijevaju mnoge suze i siromasima daju mnogo na moju čast. Odgovaram ti na prvo: ako se spajaju dva izvora od kojih je jedan čist, a drugi mutan i prljav, mutni izvor će zaprljati vodu čistog i tko će moći piti tu vodu? Tako je i sa suzama mnogih ljudi; kod jednih dolaze ponekad iz poniženja prirodnih sklonosti, ponekad od nevolja svijeta i iz straha od pakla; takve suze su prljave i smrdljive jer ne proizlaze iz Božje ljubavi. Za mene su slatke suze koje proizlaze iz razmatranja Božjih dobročinstava, iz razmatranja vlastitih grijeha i iz ljubavi prema Bogu. Takve suze uzdižu dušu od zemaljskog do neba i daju ljudima da se opet rode vječnom životu. Postoji dvostruko rađanje, tjelesno i duhovno. Tjelesno rađa čovjeka iz nečistoće u nečistoću, oplakuje tjelesnu štetu i radosno nosi napor svijeta. Sin takva rođenja nije sin suza jer se takvim suzama ne zaslužuje vječni život, duhovno rođenje stvara sina suza jer oplakuje kvarenje duše i brine se da sin ne vrijeđa Boga. Takva jedna majka je bliže sinu od one koja rađa tjelesno jer se takvim rađanjem duši stječe blaženi život. Što se tiče drugoga da daje siromasima milostinju odgovaram ti: Ako svojem sinu kupiš plašt od novca tvoga sluge, ne pripada li s pravom plašt onome koji posjeduje novac? Naravno da mu pripada! Tako je i na duhovan način; jer tko opterećuje svoje podčinjene ili bližnje da bi pomoću njihova novca pomogao dušama svojim dragih, više me tjera na gnjev nego što me ublažava i što je nepravedno oduzeto će pomoći onima koji to prethodno pravedno posjedovali, a ne onima za koje je dano. Ipak, onome koji ti je učinio dobro moraš opet učiniti dobro, kako na duhovan, tako i na tjelesan način; na duhovan način tako da Bogu upraviš molitve za njega jer nitko ne može vjerovati kako se Bogu veoma sviđaju molitve poniznih kao što ću ti pokazati na primjeru. Kad je netko jednom kralju htio ponuditi mnogo srebra, prisutni bi rekli: to je velik poklon. No kad bi za kralja izmolio jedan očenaš, bio bi ismijan. Kod Boga je upravo suprotno. Jer kad netko za dušu drugoga da jedan očenaš, to je Bogu draže od mnogo zlata. To se moglo vidjeti kod onog dobrog Grgura koji je svojom molitvom sam podigao poganskog cara na višu razinu. Drugo, reci mu slijedeće riječi: 'Budući da si mi iskazao dobro, molim Boga, nagraditelja svih, da Ti naplati po svojoj milosti.' Dalje mu reci ovako: 'Moj dragi, jedno ti savjetujem, za jedno te molim. Savjetujem ti da otvoriš oči svoga srca tako da razmatraš nepostojanost i taštinu svijeta, razmišljaj iznova kako se Božja ljubav veoma ohladila u tvome srcu i kako će teška biti kazna i strašan budući sud; zato probudi Božju ljubav u svome srcu tako da sve svoje vrijeme, djela, sklonosti i misli urediš na Božju čast. Također predaj svoju djecu Božjem udesu i određenju bez da zbog njih smanjiš Božju ljubav. Drugo, molim te da svojim molitvama nastojiš postići da ti Bog, koji može sve, daruje strpljivost i ispuni tvoje srce svojom blaženom ljubavlju.'“ Četrnaesto poglavlje Tješeće Kristove riječi zaručnici dok je bila u strahu da se ne boji onoga što je vidjela i čula jer je od Duha Svetoga. I kako je đavao simboliziran zmijom i lavom, utjeha Duha Svetoga jezikom i kako se treba oduprijeti đavlu. Sin reče: „Zašto se bojiš i brineš o tome da đavao miješa nešto u riječi Duha Svetoga? Je si li čula da je netko sačuvao jezik ako ga je stavio između zubi razjarenog lava? Ili je li netko sisao slatki med iz zmijina repa? Nikako! Tko je drugi lav, tko zmija doli đavao? Lav zbog pakosti, zmija zbog svoje lukavštine. A tko je drugi jezik doli utjeha Duha Svetoga? Što drugo predstavlja staviti jezik između lavljih zubi doli radi ljudske naklonosti i hvale zloporabiti riječi Duha Svetoga koji se pojavio u obliku jezika. Tko govori Božju hvalu radi dopadanja ljudima, zaista je prevaren od đavla jer one riječi, iako su Božje, nisu proizašle iz usta Božje ljubavi, a jezik, to jest utjeha Duha Svetoga će mu se oduzeti. Tko ne želi ništa osim Boga i kojemu je sve svjetovno mučno, čije tijelo ne traži vidjeti niti čuti ništa osim onoga što je Božje i čija duša se raduje u ulijevanju Duha Svetoga, taj ne može biti prevaren jer zao duh uzmiče pred dobrim duhom i ne usuđuje mu se približiti. Što drugo znači sisati med iz zmijina repa doli nadati se utjesi Duha Svetoga iz đavlovih nadahnuća što se ne može dogoditi jer bi se đavao prije dao ubiti tisuću puta nego da duši da riječ utjehe kad joj se život naginje kraju? Zato ne boj se! Jer Bog koji je započeo dobro u tebi će ga dovršiti s dobrim ciljem. Ali znaj da je đavao kao pas pušten s uzice koji kad vidi da ti Duh Sveti nije uliven, trči za tobom svojim kušnjama i savjetima. No staviš li protiv njega nešto čvrsto tako da ga zubi bole ili postanu tupi, brzo će uzmaknuti od tebe i neće ti naštetiti. Što je drugo to čvrsto što treba staviti protiv đavla doli božanska ljubav i poslušnost prema Božjim zapovijedima? Ugleda li ih đavao na tebi savršenima, njegovi zubi, to jest njegovi pothvati i njegova volja postaju neučinkoviti jer uzima u obzir da si radije sklon podnijeti sve neugodnosti nego djelovati protiv Božjih zapovijedi.“ Petnaesto poglavlje Kristove riječi zaručnici o tome zašto dobri na ovom svijetu podnose muke, a zli imaju sreće i kako Bog kroz primjer tumači kako ponekad obećava vremenito, a misli se na duhovno i zašto Bog nije pretkazao svaki događaj sve do određenog sata, iako su mu poznati svi sati i trenuci. Sin Božji reče: „Čudiš se dok čuješ da Božji prijatelj koji treba biti čašćen podnosi muke, a Božji neprijatelj za kojeg vjeruješ da treba biti bičevan je čašćen. Odgovaram ti: moje se riječi moraju razumjeti na duhovan i tjelesni način. Jer što je drugo muka svijeta doli priprema i podizanje na krunu? A što je drugo sreća svijeta za čovjeka koji zloporabi milosti doli spuštanje u propast? Imati dakle muke u svijetu je istinsko uzdizanje na život; imati sreću u svijetu je za nepravedna čovjeka istinsko spuštanje u pakao. Da bi se tvoju strpljivost podučilo u Božjim riječima, kazat ću ti primjer. Bila jedna majka koja je imala dva sina; jedan je bio rođen u mračnoj tamnici i nije znao o ničemu drugome doli o tami i mlijeku svoje majke; drugi pak je rođen u maloj kućici i ima ljudsku hranu, mir u krevetu i služi mu sluškinja. Onome koji je rođen u tamnici majka reče: 'O, sine moj, kad bi htio izići iz tmine, imao bi ukusniju hranu, ljudsku hranu, mekše prebivalište i sigurno mjesto.' Kad je sin to čuo, izišao je. Da je majka obećava više, na primjer trkaće konje, kuće od bjelokosti ili brojnu poslugu, ne bi to vjerovao jer nije poznavao ništa osim tame i majčina mlijeka. Zato povremeno i Bog obećava neznatno da bi se pod tim razumjelo više da bi čovjek mogao naučiti si pod vremenitim predstaviti nebesko. Drugom pak sinu majka reče: 'O, sine moj, što ti koristi živjeti u ovoj lošoj kućici? Poslušaj zato moj savjet koji će ti biti od koristi. Znam dva grada. Stanovnici jednoga žive u beskrajnoj, neizrecivoj radosti i u častima bez kraja. U drugom se održavaju vježbe ratnika i svi koji se bore, postaju kraljevi, a svi koji su poraženi, pobjeđuju.' Kad je sin to čuo, izišao je na mjesto borbe, vratio se natrag i rekao majci: 'Na borilištu sam vidio čudesnu igru. Neki su bili oboreni i gaženi nogama, drugi su bili razodjeveni i ubijeni, ali svi su šutjeli, svi su se borili i nitko nije dizao glavu ili ruku protiv onih koji su ga obarali.' Majka mu odvrati: 'Grad koji si vidio nije ništa drugo doli predgrađe grada slave. U tom predgrađu Gospodin želi kušati one koji bi mogli ući u grad slave. One koji su se u borbi posebno istakli, u slavi će okruniti više. Kad si vidio da su oboreni bili razodjeveni, bičevani i da su šutjeli, to je bilo zato jer je naša odjeća bila zaprljana tamom naše kućice i jer je potrebna velika borba i rad da bi postala čista.' Sin odgovori: 'Ali teško je dati se gaziti nogama i šutjeti i smatram boljim vratiti se u kućicu.' Majka mu odgovori i reče: 'Ako ostaneš u ovoj kućici, iz naše će tame i našeg smrada nastati crvi i zmije od čijeg slušanja će se tvoje uši zgroziti, čiji ugriz će smrznuti svu tvoju snagu tako da ćeš radije htjeti da se nisi rodio nego da si u društvu s njima.' Prema ovome što je čuo od svoje majke koja je pod tjelesnim dobrom smatrala duhovno, mladić je postao odvažniji i revnije je težio ka kruni. Tako čini i Bog. Jer ponekad obećava i daje vremenito, ponekad obećava tjelesno pri čemu misli na duhovno da bi duh po primljenim milostima bio potaknut na revnost i po duhovnom razumu bio ponižen da ne bi bio ponosan sam na sebe kao što je Bog učinio s Izraelom. Jer prvo im je obećao i dao vremenito i izveo je nad njima čuda da bi po njima mogli biti odgojeni za nevidljivo i duhovno. Kad je potom u njihovu razumu spoznaja Boga postala veća, Bog je s prorocima razgovarao mračnim i teško razumljivim riječima pri čemu je umiješao nešto utješnog i radosnog, naime kad je narodu obećao povratak u svoju domovinu, stalni mir i obnovu svega čemu je prijetilo rušenje. Iako je tjelesni narod sva ta obećanja shvaćao i htio da se ispune tjelesno, Bog je prije znao i uredio da se nešto ispuni na tjelesni, drugo na duhovan način. Sad bi mogla pitati: zašto je Bog kojem su poznati svi sati i trenuci nije sve pojedino prorekao jasno i na pojedine sate ili zašto je rekao jedno, a mislio drugo? Odgovaram ti: Izrael je bio tjelesan i htio je samo tjelesno i nevidljivo je mogao shvatiti samo pomoću vidljivoga. Zato se svidjelo Bogu odgajati svoj narod na više načina da bi oni koji su vjerovali obećanjima zbog svoje vjere mogli biti okrunjeni više, da bi koji napreduju u dobru postali to više gorljiviji, da bi prestupnici mogli prestati griješiti bez straha, da bi oni kušani mukama to strpljivije nosili svoju patnju, da bi oni koji rade mogli radosnije ustrajati i da bi oni koji očekuju mogli pomoću mračnog obećanja biti okrunjeni to više; jer da je Bog tjelesnima obećao samo duhovno, svi bi bili mlačni u ljubavi nebeskih stvari. Da je pak obećao samo tjelesno, koja bi se razlika onda našla između ljudi i stoke? No da bi čovjek kao jedan od onih koji treba umrijeti gospodario svojim tijelom u pravednosti, ljubazni i mudri Bog mu je dao tjelesno; da bi pak želio nebesko, pokazao mu je nebeska dobročinstva i čuda; da bi se bojao griješiti, pokazao mu je strašne sudove, također i napade koje uzrokuju zli anđeli i da bi on, koji rasvjetljuje tamu obećanja i dodjeljuje mudrost, mogao biti očekivan i željen, pomiješalo se mračno i dvojbeno s utješnim. Zato i danas Bog tjelesnim usporedbama pokazuje duhovna značenja i kad govori o tjelesnoj časti, misli na duhovnu tako da bi se samo Bogu pripisalo sve prvenstvo podučavanja; jer što je drugo čast svijeta doli vjetar i teret i smanjenje Božje utjehe? Što je pak drugo nevolja doli priprema vrlina? Nije li dakle ako se pravedniku obeća čast svijeta to pljačka duhovnog dobitka? A što je drugo obećati nevolje svijeta doli lijek i protuotrov protiv velike slabosti? Zato se, kćeri moja, Božje riječi mogu višestruko razumjeti bez da se pritom misli na bilo kakvu promjenjivost u Bogu, već da se divi i boji njegove mudrosti. Jer kao što sam prorocima mnoge stvari rekao na tjelesan način koje su se i ostvarile na tjelesan način, tako sam rekao i mnogo toga na tjelesan način što se ispunilo ili razumjelo na duhovan način. Tako činim i sada i kad se to dogodi, reći ću ti razlog.“ Šesnaesto poglavlje Djevičine riječi kćeri kako đavao često lukavo pod odorom pobožnosti vodi i neke od Božjih slugu da bi ih uznemiravao. Kojima se daju oprosti i kako i kako je uređenje Crkve prikazano guskom, a Bog kokoši. Tko je dostojan biti nazvan Božjim pilićem. Majka je razgovarala s Kristovom zaručnicom: „Zašto ste primili ovog čovjeka čiji jezik govori velike riječi, ali čiji je život nepoznat, čiji su običaji svjetovni?“ Ona odgovori i reče: „Jer ga se smatralo pobožnim i nisam htjela upasti u nevolje što sam prezrela čovjeka poznata po govoru. No da sam prije znala da se ne sviđa Bogu, ne bih ga primila kao ni zmiju.“ Na to će joj Majka: „Ta tvoja dobra volja je čuvala njegov jezik i njegovo srce i držala u ogradi da vas ne bi uznemiravao i stvarao vam brige, ali lukavi đavao vam je doveo vuka u janjećoj koži kako bi našao prigodu da vam priredi nevolju i navede vas na brbljanje.“ Ona odgovori: „Nama se čini kao da je pobožan i pokajnički i kao da posjećuje svete i rekao je da se želi suzdržati od grijeha.“ Majka odgovori: „Tamo gdje je guska s perjem, reci mi jede li se meso ili se jede perje? Nije li perje ogavno želucu dok meso hrani i jača? Tako je na duhovan način uređenje i pravilo svete Crkve. Ona je kao guska gdje je tijelo Kristovo predstavlja svježe meso, sakramenti unutarnje dijelove guske, a krila vrline i djela mučenika i ispovjednika. Paperje predstavlja ljubav i strpljivost svetih, a krilna perja oprost koji su sveti muževi dopustili i zaslužili. Svatko dakle tko dođe k oprostu s namjerom da se oslobodi krivnje za svoje ranije grijehe, ali pritom želi ustrajati u ranijim poročnim navikama, on doduše ima krilno perje guske, ali duša se njima niti ne hrani, niti jača, već dok se oduzmu, služe za odbaciti. Tko pak u stavu prema oprostu odbacuje grijeh, vraća nepravedno stečeno, nepravedno ozlijeđenom daje zadovoljštinu, ne stiče nijedan jedini novčić sa sramotnom dobiti, niti jedan dan ne želi živjeti prema drugome nego Božjoj volji, podvrgava se njegovoj volji u nesreći i sreći, bježi od sreće svijeta i njegova prijateljstva, takav će postići oproštenje grijeha i pred licem Božjim biti sličan Božjem anđelu.“ Ona odgovori: „O, Majko Milosrđa, moli za onoga da može naći milost pred očima tvoga Sina.“ Majka odgovori: „Duh Sveti ga posjećuje, ali nešto kao kamen leži pred njegovim srcem i sprječava ulazak Božje milosti. Jer Bog je kao kokoš koja toplo drži svoja jaja iz kojih trebaju postati živi mladi. Sva jaja koja leže pod kokoši primaju njezinu toplinu, dok drugo što se nalazi u blizini ne. Majka također ni ne razbija ljusku jajeta u kojem je mlado, već se mlado samo trudi probiti je kljunom. Kad majka to vidi, pripremi piliću toplo mjesto gdje može opstati. Tako Bog sve posjećuje svojom milošću. Oni koji misle i govore: 'Želimo se suzdržati od grijeha koliko god možemo, stremiti prema savršenstvu.', Duh Sveti posjećuje češće da bi to mogli savršenije; oni pak koji svu svoju volju podlože Bogu i ne žele učiniti niti najmanje protiv Božje ljubavi, već slijede one koje vide da teže prema savršenijem i pokoravaju se savjetu poniznih ljudi i mudro se odupiru pokretima svoga tijela, njih Bog kao kokoš prima pod sebe tako što im svaki jaram čini lakim i tješi ih u njihovim teškim situacijama. Oni naprotiv koji slijede svoju vlastitu volju i misle da je ono malo dobra što čine vrijedno plaće pred Bogom i koji ne streme za većim savršenstvom, već ustraju na onome što obraduje srce i svoju slabost opravdavaju primjerom drugih i svoju krivnju pokvarenošću drugih pokušavaju učiniti lakšom, takvi neće postati Božji pilići jer nemaju volju razbiti tvrdoću i taštinu svoga srca, već bi, kad bi mogli, radije željeli živjeti dulje kako bi mogli dugo ustrajati u grijehu. Tako nisu činili dobri Zakej niti Magdalena, već su Bogu, jer su ga vrijeđali u svi svojim udovima, dali sve svoje udove da bi zadovoljili uvredu. I budući da su se bili popeli na svjetovnu čast koja im je služila na smrt, u poniznosti su sišli na svoj prezir jer je teško istovremeno voljeti Boga i svijet ako nisi kao ona životinja koja je imala oči sprijeda i straga; ipak će jedan takav koliko god pažljiv bio trpjeti nevolje. Oni pak koji su kao ovaj Zakej i Magdalena su izabrali siguran dio.“ Objašnjenje Ovaj je bio nadstojnik is Östergotlanda i došao je više iz straha nego iz ljubavi na godinu jubileja o kojoj Krist govori u Rimu: „Svatko tko je izbjegao neku opasnost treba paziti da opet ne upadne u nju; jer i pomorac u luci koji ima preveliko pouzdanje dolazi u opasnost. Zato se ovaj treba čuvati da ne stupi u prijašnje stanje svoje službe. Inače, ne bude li se čuvao, izgubit će ono što je ugodno. Skupljeno će završiti kod stranaca. Djeca neće primiti nasljedstvo i on sam neće bez boli umrijeti među strancima.“ Kad se vratio kući, opet je postao ubirač poreza i sve se dogodilo ovako. Sedamnaesto poglavlje Vrlo dobra poduka svete Agneze za kćer da živi dobro i hvalevrijedno i da se čuva zlog i protiv Boga nezahvalnog života. Ovdje su snaga i strpljivost predstavljeni jednim kolima, a četirima kotačima četiri vrline: sve radi Boga savršeno napustiti, poniznost, Boga mudro voljeti i tijelo pametno držati u ogradi. Dodano je i ponešto drugog za redovnike. Agneza je razgovarala s zaručnicom i reče: „Je si li danas vidjela oholu ženu na kolima oholosti?“ Zaručnica joj odgovori: „Vidjela sam je i uznemirila se jer se ondje hvale meso i krv, prašina i prljavština, a trebali bi se s pravom poniziti. Jer što je ta raskoš doli rasipno trošenje Božjih darova, sablazan običnog puka, rastuživanje pravednih, pustošenje siromašnih, prizivanje Božjeg gnjeva, zaboravljanje samog sebe, teška presuda za budući sud i gubitak duša?“ Agneza odvrati: „Raduj se, kćeri moja, da si tako odgojena, zato ću ti opisati kola na kojima možeš sigurno odmarati. Kola na kojima trebaš sigurno sjediti je snaga i strpljivost u nevoljama. Kad čovjek počne obuzdavati tijelo i prepuštati svu svoju volju Bogu, onda se u njegovo srce rado prikrada oholost koja čovjeka izdiže iznad njega kao da je sličan Bogu ili pravednu čovjeku ili ga napada nestrpljivost ili neskromnost tako da se ili vrati natrag svojim starim navikama ili gubi na revnosti pri čemu postaje nespretan za Božji posao. Zato treba skromnu strpljivost tako da ne uzmakne nestrpljivo niti neskromno ustraje, već se ravna prema snagama i vremenima. Prvi kotač na tim kolima je savršena volja sve napustiti radi Boga i ne željeti ništa drugo doli Boga. Jer postoje mnogi koji na kraju napuste vremenito kako bi izbjegli odvratnosti, a bez da im istovremeno nedostaje nešto za korist i uživanje. Kotač tih ljudi se ne da voditi niti okretati. Ako ih opterećuje siromaštvo, žele blagostanje, pritišće li ih nesreća, zahtijevaju sreću; kuša li ih prijezir, mrmljaju o Božjoj providnosti i teže za častima. Zabrani li im se nešto što im je protivno, traže vlastitu slobodu. Zato se Bogu sviđa volja koja niti u sreći niti u nesreći ne želi imati nešto od svojeg. Drugi kotač je poniznost pomoću koje se čovjek smatra nevrijednim svega dobroga tako što svakog sata pred očima drži svoje grijehe i pred licem Božjim se smatra krivim. Treći kotač je Boga mudro voljeti. Boga istinski mudro voli onaj koji kad se ogleda mrzi svoje pogreške, koji je zabrinut radi grijeha svoga bližnjih i rođaka, raduje se nasuprot tome njihovu duhovnu napretku Bogu, koji ne želi da mu prijatelj živi samo za svoju korist i prednost, već da služi Bogu i više se boji svog napredovanja u svijetu da ne bi mogao povrijediti Boga. Takva ljubav je mudra ukoliko se mrze poroci i kad ih se ne hrani radi naklonosti i časti i kad se najviše voli one koje se u ljubavi prema Bogu vidi najrevnijima. Četvrti kotač je mudro mrtvljenje tijela. Tko je u braku i misli ovako: 'Gledaj, tijelo me mami na neuredan način; budem li živio prema tijelu, sigurno znam da ću razgnjeviti stvoritelja tijela koji može udariti i oslabiti, koji će ubiti i suditi; zato ću radi Božje ljubavi voljno svoje tijelo držati u ogradi, živjeti na način koji pripada Bogu i uređen prema njegovoj časti. ' Tko tako misli i moli Boga za pomoć, njegov kotač će Bogu biti prijatan. Ako je netko redovnik i misli ovako: 'Gledaj, moje tijelo me mami na požudu, nude se mjesto, vrijeme i sve za njegovanje radosti, no ipak uz Božju pomoć radi mojih svetih položenih zavjeta neću griješiti zbog prolaznog radovanja jer veliko je dobro to na što sam se zavjetovao Bogu; siromašan sam ušao, želim izići još siromašniji; moram položiti račun o svemu, zato ću biti suzdržljiv kako ne bih rasrdio svoga Boga, kako ne bih dao sablazan svojem bližnjem i kako ne bih sebe činio krivokletnikom.' Takva suzdržljivost je vrijedna velike plaće. Kad je netko u častima i lagodnom životu i misli ovako: 'Gledaj, imam izobilje svih stvari, a siromasima nedostaje, a ipak svi imamo jednog Boga. Što sam ja zaslužio, a što je onaj skrivio? Što je tijelo drugo doli hrana crvima? Što su drugo tolike požude doli bolesti i uzroci oslabljenja, gubitak vremena i navođenje na grijeh? Zato želim svoje tijelo držati u ogradi tako da crvi u njemu ne bi bjesnjeli, da ne bih morao podnijeti težak sud i da ne potratim beskorisno vrijeme kajanja i ukoliko se moje razmaženo meso neće moći lako pokrenuti na otvrdnuće, postupno ću mu oduzimati ponešto od previše slatkog tako da može dobro opstati i ima potrebno, ali ne izobilje.' Tko tako misli i čini što može, on se također može zvati ispovjednikom i mučenikom jer se to može nazvati jednom vrstom mučeništva kad se ima radosti i ne slijedi ih se, kad se stoji u častima, a prezire se čast, biti velik kod ljudi, a sam o sebi smatrati najmanje, takav kotač se Bogu vrlo sviđa. Gledaj, kćeri moja, nacrtala sam ti kola čiji vozač je tvoj anđeo ukoliko ne zbaciš njegovu ogradu i jaram s tvog vrata, to jest ukoliko ne izbiješ spasonosna nadahnuća i ukoliko svoje srce i osjetila ne pustiš s uzde ispraznostima i lakrdijama. Sad ću ti izložiti i ona kola na kojima je sjedila spomenuta žena. Zaista, kola su njezina nestrpljivost, naime prema Bogu, prema bližnjima i prema samoj sebi; protiv Boga tako što njegove tajne odluke podređuje svojem sudu ako joj nisu po želji; protiv bližnjega tako što mu čini zlo jer ne može postići njegova dobra; protiv sebe je puna nestrpljivosti otkriti tajne želje svoga srca. Prvi kotač tih kola je ponos jer si daje prednost pred drugima i sudi druge, prezire ponizne i bori se za časti. Drugi kotač je neposlušnost prema Božjim zapovijedima koja u njezino srce uvodi ispriku za njezinu slabost, prijezir njezine krivnje, tamu srca i obranu zlobe. Treći kotač je požuda za svjetovnim stvarima koja kod nje proizvodi rasipanje u trošenju, zanemarivanje i zaboravljanje same sebe, strah srca pred budućnosti, mlačnost u ljubavi prema Bogu. Četvrti kotač je njezino samoljublje po kojem se isključuje iz iskazivanja časti i straha prema svom Bogu i ne obazire se na svoj kraj i sud. Vozač tih kola je đavao koji je čini radosnom i odvažnom na sve što joj pošalje u srce. Dva konja koja vuku kola su nada u dugi život i volja griješiti sve do kraja. Uzda je sram od ispovijedi. Ta uzda vodi dušu kroz nadu u dugi život i volju da se ustraje u grijehu dalje s pravog puta i tako je opterećuje grijehom da ne može ustati niti po strahu, niti sramu, niti po opomeni, nego kad misli da čvrsto stoji, tone, ukoliko Božja milost ne pomogne, u dubinu.“ Dodatak Krist je dalje govorio o istoj ženi i reče: „Ona je bjelouška koja ima jezik bludnice, u srcu zmajevu žuč, a u mesu gorak otrov. Zato će njezina jaja biti otrovna. Sretni oni koji neće iskusiti njihov teret.“ Osamnaesto poglavlje Pohvalne riječi kćeri slavnoj Djevici i ljubak Djevičin odgovor kćeri u kojem Djevica uručuje kćeri mnoge darove i mnoga druga dobra od sebe, apostola i svetih. „O, slatka Marijo“, reče zaručnica. „Blagoslovljena bila vječnim blagoslovom jer si djevica prije rođenja, djevica nakon rođenja, djevica s muža i nesumnjiva djevica kad je muž sumnjao. Budi zato blagoslovljena jer si majka i djevica, Bogu najdraža, najčišća ispred svih anđela, s apostolima najsavršenija u vjeri, najjače si kušana u boli srca, od ispovjednika najsvjetlija u suzdržljivosti, najizvrsnija u čistoći od svih djevica. Zato neka te blagoslivlja sve što je ispod i iznad jer Bog, Stvoritelj, po tebi je postao čovjekom. Po tebi pravednik nalazi milost, grešnik oproštenje, mrtvac život, prognanik povratak u svoju domovinu.“ Djevica odvrati: „Pisano je da je Petru kad je mom Sinu posvjedočio da je Sin Božji odgovoreno: 'Blažen ti, Šimune; jer ovo ti nisu otkrili tijelo i krv.' Tako i ja sad kažem: ovaj pozdrav ti nije otkrila tvoja tjelesna duša, već onaj koji je bio bez početka i bez kraja je. Zato budi ponizna, bit ću milosrdna prema tebi. Ivan Krstitelj, kao što je obećao, bit će blag; Petar će ti biti nježan, a Pavao jak kao div. Ivan će ti reći: kćeri, sjedni na koljeno; Petar nasuprot tome: o, kćeri, otvori usta i nahranit ću te hranom slatkoće; Pavao će te odjenuti i naoružati oružjem ljubavi. Ja, koja sam Majka, predstavit ću te svojem Sinu. Ipak, kćeri moja, ovo možeš shvatiti i u duhovnom smislu. Ivan, čije ime se tumači kao Božja milost, predstavlja istinsku poslušnost; jer Ivan je bio i jest sladak; sladak roditeljima zbog čudesne milosti, sladak ljudima zbog vrlo posebna propovijedanja, Bogu sladak zbog svetosti njegova života i njegove poslušnosti; jer pokoravao se u svojoj mladosti, bio je poslušan u sreći kao i u odurnostima, pokoravao se i ostao je nizak, iako je mogao biti čašćen; bio je poslušan i u smrti. Poslušnost dakle govori: sjedni na koljeno, to jest pridigni se niskome i imat ćeš visoko; napusti gorko i imat ćeš slatko; pusti vlastitu volju neka ode ako želiš biti malena; prezri zemaljsko i postat ćeš nebeska; prezri izobilje i imat duhovno izobilje. Pod Petrom se misli na vjeru svete Crkve. Kao što je Petar ostao postojan do kraja, tako će i vjera svete Crkve ostati postojana bez kraja. Petar dakle, to jest sveta vjera govori: otvori usta i primit ćeš najbolju hranu, to jest otvori razum svoje duše i u svetoj Crkvi ćeš naći najslađu hranu, to jest Gospodinovo tijelo u sakramentu oltara, stari i novi zakon, izlaganje učitelja, strpljivost mučenika, poniznost ispovjednika, čistoću djevica i temelj svih vrlina. Zato traži svetu vjeru u crkvi svetog Petra, zadrži pronađeno u sjećanju i izvrši je u svojim djelima. Pod Pavlom se nasuprot tome misli na strpljivost. On je bio revan protiv napadača svete vjere, radostan u nevoljama, postojan u nadi, strpljiv u bolestima, milosrdan prema tužnima, gostoljubiv prema siromasima, milosrdan prema grešnicima, majstor i učitelj sviju i sve do kraja ustrajan u ljubavi Božjoj. Pavao će te dakle, to jest strpljivost, opremiti oružjem vrlina jer je istinska strpljivost utemeljena i učvršćena u primjerima i strpljivosti Krista i njegovih svetih. Ona zapaljuje ljubav u srcu, potiče duh na hrabra djela, čini čovjeka poniznim, blagim, milosrdnim, revnim za nebeskim, zabrinutim za samog sebe, ustrajnim u onome što je započeo. Svakog čovjeka dakle kojeg poslušnost odgoji na koljenu poniznosti, vjera hrani hranom slatkoće, strpljivost odijeva oklopom vrlina, svakog takvog ja, Majka Milosrđa, uvodim svojem Sinu koji će ga okruniti krunom svoje slatkoće. Jer u njemu je neshvatljiva snaga, neusporediva mudrost, neizreciva hrabrost, ljubav vrijedna divljenja. Iako sad, kćeri moja, razgovaram samo s tobom, pod tobom ipak podrazumijevam sve koji djelima ljubavi slijede svetu vjeru; jer kao što se pod jednim jedinim čovjekom podrazumijeva Izraelce, tako ti predstavljaš sve istinske vjernike.“ Devetnaesto poglavlje Uzvišena hvala djevičanske ljepote Majke Božje i kako Sin Božji svoju Majku uspoređuje sa zlatarom. “O, slatka Marijo, nova ljepoto, blistava ljepoto, ti mi dođi u pomoć tako da moja ružnoća postane lijepa i da se moja ljubav zapali. Tvoja ljepota daje glavi tri prednosti. Prvo to što čisti pamćenje ulaze ljupko; drugo da se radosno zadrži što se čuje; treće da se ražarenom revnošću širi na bližnjeg. Tvoja ljepota daje tri prednosti srcu. Prvo uzima težak teret mrzovolje dok se razmatraju tvoja ljubav i poniznost; drugo, očima daje suze kad se upravi pogled prema tvojem siromaštvu i strpljivosti; treće, daje srcu unutarnji žar slatkoće ako se iskreno njeguje sjećanje tvoje ljupke dobrote. Zaista, ženo, ti si najdragocjenija ljepota, najpoželjnija ljepota jer si slabima dana kao pomoć, ožalošćenima na utjehu, svima za posrednicu. Zato svi koji su čuli da ćeš se roditi i koji znaju da si se već rodila mogu uskliknuti: 'Ti blistava ljepoto, rasvijetli našu tamu; dođi, ti najdragocjenija ljepoto i uzmi našu sramotu; dođi, najljubaznija ljepoto i ublaži našu gorčinu; dođi, najmoćnija ljepoto i oslobodi nas našeg zarobljeništva; dođi, ti najuvaženija ljepoto i ukloni našu ružnoću. Blagoslovljena i poštovana tako stvorena, tako velika ljepota koju su svi patrijarsi željeti vidjeti, o kojoj su svi patrijarsi pjevali, kojoj su se radovali svi izabrani.'“ Majka odgovori: „Blagoslovljen Bog, koji je moja ljepota i koji ti je dao takve riječi za reći. Zato ti kažem da će te najstarija, vječna i najljepša ljepota koja me napravila i stvorila jačati, najstarija i nova ljepota koja sve obnavlja i koja je bila u meni i koja izlazi iz mene podučavat će te čudesnome, najpoželjnija ljepota koja sve razveseljava i obraduje zapalit će tvoju dušu njezinom ljubavlju. Zato se uzdaj u Boga jer kad se bude pojavila nebeska ljepota, sva će zemaljska ljepota biti posramljena i smatrana gnojem.“ Potom Sin Božji reče Majci: „O, blagoslovljena Majko, ti si slična zlataru koji priprema lijepo djelo. Svi koji ga vide, raduju se i nude zlato i drago kamenje da bi djelo postiglo savršenstvo. Tako ti, ljubljena Majko, svakom koji se trudi uzdići Boga pružaš svoju pomoć i nikoga ne puštaš praznog bez svoje utjehe. Zato te se s pravom može nazvati krvlju moga srca; jer kao što su krvlju svi udovi tijela oživljavaju i jačaju, tako svako po tebi dolazi oživljava iz grijeha i postaje to plodniji za Boga.“ Dvadeseto poglavlje Poduka svete Agneze kćeri da se ne treba vraćati niti koračati naprijed više nego joj dolikuje. O načinu kojeg se treba držati prilikom i nakon početka suzdržljivosti i koja suzdržljivost je Bogu prijatna. Agneza reče: „Budi postojana, kćeri, i ne uzmiči natrag jer otrovni zmijin zub vreba tvoju petu. Ne idi niti naprijed više nego si dužna jer ispred tebe je oštrica oštrog koplja koja će te raniti budeš li išla dalje više nego je ispravno. Što je drugo koračanje unatrag doli pokajati se kod kušnje zbog uzimanja trpkog, ali spasonosnog puta, željeti se vratiti natrag starim navikama i u srcu pasti prljave misli? Kad takve stvari gode duši, zamračuju sve dobro i postupno je vuku od svega dobrog. Ne smiješ niti koračati naprijed više nego si dužna, to jest mučiti se iznad svojih snaga ili druge nasljedovati iznad svoje prirode u dobrim djelima jer je Bog od vječnosti uredio da će za djela ljubavi i poniznosti nebo biti otvoreno ako se u svim stvarima očuvala mjera i jednostavnost. No zavidni đavao nagovara nesavršena čovjeka da posti iznad svoje snage, da obećava neuobičajeno i nepodnošljivo i oponaša savršeno bez da uzme svoje snage i svoju slabost u razmatranje tako da kad se snaga smanji, čovjek ono što je loše započeo bilo nastavlja više iz srama pred ljudima nego pred Bogom, bilo to brže pada zbog svoje nerazumnosti i slabosti. Zato se moraš odmjeriti potpuno prema sebi, to jest prema svojoj slabosti ili svojoj snazi jer su neki po prirodi slabiji, drugi jače, neki po Božjoj milosti revniji, drugi po dobroj navici radosniji za djelovanje. Zato uredi svoj život prema savjetu onih koji se boje Boga da te pri tvojoj nepažnji ne rane zmija ili oštrica zatrovanog mača, to jest da nadasve otrovno đavlovo došaptavanje ne prevari tvoje srce pa da ne bi htjela biti smatrana za nešto što nisi ili željela biti nešto što premašuje tvoje snage i sposobnost. Postoje neki koji misle da po svojim zaslugama mogu postići nebo i Bog ih po svojoj tajnoj odluci pošteđuje đavlovih kušnji. Postoje i drugi koji pretpostavljaju da mogu zadovoljiti Boga za svoje grijehe dobrim djelima. Svi oni su u zabludi; jer kad bi čovjek, tko god on bio, stotinu puta ubio svoje tijelo, ne bi Bogu mogao odgovoriti niti jednim od tisuću. On je taj koji daje mogućnosti i volju; on daje vremena i zdravlje; on ispunja želje dobrih; on daje bogatstvo i slavu; on je taj koji ubija i oživljava, uzvisuje i ponižava i sve je u njegovoj ruci. Zato samo njemu treba iskazati svu čast i nikakve zasluge ljudi kod Boga ne dolaze u obzir. Na to što si se čudila onoj ženi koja je došla po oprost, ali se dala obeščastiti, odgovaram ti: neke žene žive u suzdržanosti bez da je vole, čija želja za ugođajem nije velika, čija kušnja nije žestoka, koje bi, kad bi im se ponudila časna udaja, doduše je htjele prihvatiti, ali budući da im se ne nudi ništa otmjeno, sve niže preziru. I tako povremeno iz suzdržljivosti nastaju oholost i drskost iz čijih poticaja se po Božjoj dozvoli događa da padnu kao što si već čula. No ako se jedna žena postavi tako da se ne bi htjela zamrljati nijednom i da joj se ponudi cijeli svijet, nije moguće da se takva preda sramoti. Kad bi Bog ipak pomoću svoje tajne pravednosti dopustio da jedna takva padne, to bi joj se više dogodilo radi postizanja krune nego zbog grijeha ukoliko je bilo protiv njezine volje. Zato znaj za sigurno da je Bog kao orao koji iz svoje visine gleda na najdublje. Ukoliko vidi nešto kako se diže sa zemlje, baca to kao pomoću praćke. No ugleda li nešto otvorno što mu je mrsko, udara kao strijela, curi li na njega nešto nečisto, snažno to strese i udalji sa sebe. Tako čini i Bog. Kad vidi da se srca ljudi iz slabosti tijela ili po đavlovim kušnjama protiv volje duha uzdižu protiv Boga, odmah to uništava kao praćkom pomoću nadahnuća za kajanje i patnje i čini da se čovjek povrati Bogu i samome sebi. Ako Bog vidi da je u srce ušla požuda tijela ili bogatstva, probija srce strijelom svoje ljubavi tako da se čovjek ne bi ustrajnošću u grijehu odvojio od Boga. Zamrlja li dušu nešto nečisto od oholosti ili gnoja bludnost, odbacuje to postojanošću vjere i nade da duh ne bi otvrdnuo u porocima ili da se s Bogom povezana duša ne bi zamrljala na svoju štetu. Zato, kćeri moja, promišljaj pri svim svojim nadahnućima i djelima Božju pravednost i milosrđe i uvijek se obaziri na kraj.“ Dvadeset i prvo poglavlje Riječi zaručnice Bogu o njegovoj snazi i Djevičin odgovor kćeri koji je jača. Kako dobri i Božji sluge ne trebaju prestati propovijedati i opominjati pogane bilo da se obrate ili ne što se dokazuje kroz primjer. „Blagoslovljen bio Ti, moj Bože, koji si trojedin i jedan, trostruk u osobama, a jedan u biću. Ti si dobrota i mudrost i sama ljepota i moć. Ti si pravednost i sama istina po kojoj sve jest, živi i postoji. Zaista sličiš cvijetu koji divno raste na polju i od kojeg svi koji mu se približe primaju slatkoću u okusu, olakšanje u mozgu, radovanje za oči i jačanje u preostalim udovima. Zato će svi koji Ti se približe postati ljepši po tome što će napustiti grijeh, postat će mudriji tako što slijede Tvoju volju, a ne onu tijela, postat će pravedniji tako što idu za koristi duše i Tvojom časti. Zato, o, najljubazniji Bože, daj mi da volim ono što Te raduje: muževno se oduprijeti kušnjama, prezirati sve svjetovno i postojano Te zadržati u svojem pamćenju.“ Majka odgovori: „Ovaj pozdrav ti je zaslužio onaj dobri Jeronim koji je pustio lažnu mudrost da ode i pronašao je pravu istinsku mudrost, koji je prezirao zemaljsku čast i zadobio je samog Boga. Sretan taj Jeronim, sretni oni koji slijede njegov nauk i njegov život; volio je udovice, bio je ogledalo onih koji su napredovali i učitelj cijele istine i čistoće. Ali govori, kćeri moja, što te brine u tvojem srcu?“ I ona reče: „Dolazi mi misao koja govori: 'Ako si dobra, onda je tvoja dobrota dovoljna za tebe. Što te se tiče druge upravljati i poučavati bolje? To je protiv tvoje službe i staleža.' Od te misli mi je duša tako otvrdnula da zaboravlja samu sebe i ohladnjuje u Božjoj ljubavi.“ Majka Božja odgovori: „Ta pomisao odvlači mnoge od Boga koji su već napredovali u vrlini; jer đavolja je stvar to da dobre sprječava da podukom pokreću zle na pokoru, a već dobre dovode na sve višu i višu razinu savršenstva. Tako bi onaj eneuh koji je čitao Izaiju premda s manjom kaznom stigao u pakao, ali Filip mu je došao u susret, podučio ga je kratkom putu u nebo i uzdigao ga na sretno mjesto. Tako je i Petar bio poslan Korneliju. Da je Kornelije umro prije, zbog svoje bi vjere doduše došao do okrepe, ali Petar je došao i silno ga povukao na vrata života. Na sličan je način Pavao došao Dioniziju i odveo ga je k blaženoj nagradi. Zato Božji prijatelji ne bi trebali biti oneraspoloženi u Božjoj službi, već raditi da se zao čovjek popravi, a dobar čovjek dospje na više savršenstvo. Tko bi imao volju svim prolaznicima propovijedati da je Isus Krist uistinu Sin Božji i potom stremio koliko god dobro bi mogao raditi na obraćenju drugih, ne bi primio ništa manju milost ako se nitko ili bi se samo malobrojni htjeli obratiti nego kad bi se svi obratili. Zato ti kažem kao primjer: kad bi dva najamnika po gospodarevoj naredbi prekopali vrlo tvrdo brdo i kad bi jedan našao probrano zlato, a drugi ništa, obojica bi zbog svog rada i svoje volje bili dostojni jednake plaće. Tako i Pavao koji ih je obratio više nego preostali apostoli koji su ih obratili manje. Svi su bili jedne volje, ali Božje uređenje je skriveno. Zato se ne treba popustiti ako samo malobrojni prime Božju riječ ili ako nitko to ne učini. Jer kao što trn čuva ružu i magarac nosi svog gospodara, tako i đavao po trnu grijeha pomoću nevolja koristi izabranima kao ružama da po oholosti srca propali u beskorisnu razuzdanost i kao magarac i nosi Božjoj utjesi i većoj nagradi. Dvadeset i drugo poglavlje Kako u novija vremena zloba ljudi nadmašuje đavlovu lukavost i kako su ljudi sad spremniji griješiti nego što je đavao spreman kušati. O osudi koja će se dosuditi protiv takvih. Kako Božji prijatelji trebaju muževno i hitro raditi kroz propovijedi i o ulijevanju znanja u njegove prijatelje. Sin reče: „Kad bih mogao biti uznemiren, sad bih s pravom mogao reći: kajem se što sam stvorio ljude. Čovjek je sad kao životinja koja slobodno trči u mreže, koliko god da ga se upozori, on ipak slijedi sklonost svoje volje. Ne može se potpuno pripisati đavlu da silno povlači čovjeka, već čovjek sam preduhitruje njegovu zlobu. Kao lovački psi koje se prvo vodi na uzici nakon što su naviknuti loviti i jesti životinje i u žurbi za plijenom preduhitriti samog vođu, tako je sad i čovjek koji je naviknut na grijeh i začaran od njega spremniji griješiti nego što je đavao spreman kušati. To nije nikakvo čudo jer dugo je otkad je apostolska stolica, glava svijeta, ublažavala Boga svetošću života i svojim uzorom kao što je činila u početku i zato su preostali udovi postali slabi i iscrpljeni. Također se ne razmatra zašto je bogati Bog postao potrebit i siromašan da bi se podučilo da prolazno treba prezirati, a nebesko voljeti jer budući da je po prirodi slabi čovjek postao bogat varljivim bogatstvom, postoje mnogi koji više streme samo za tim i manje onih koji ga omalovažavaju. Zato će doći orač kojeg šalje Svemogući i jača Svemudri i on ne traži zemlju i ljepotu tijela, ne plaši se snage jakih, ne boji se prijetnji knezova niti ne gleda na osobu ljudi; posijat će ljudsko meso i uništiti kuće duhova; tijela će izručiti crvima, a duše predati onima kojima su služile. Zato moji prijatelji kojima ću te poslati trebaju raditi hrabro i hitro jer ono što sam rekao neće biti u posljednjim danima, već kao što sam malo prije rekao u ovim danima. I oči mnogih koji sad žive će to vidjeti da se ispuni što je pisano: 'Njihove žene moraju postati udovice, a njihova djeca siročad' i sve što je ljudima poželjno će se oduzeti. One pak koji mi dođu u poniznosti ću ja, milosrdni Bog, primiti, onima koji su djelima ispunili plod pravednosti dat ću sama sebe jer ispravno je da se kuća u koju se kralj želi useliti očisti, da se opere čaša da bi napitak izgledao jasno, da se zrno snažno smrvi da se odvoji od klasa i da se ono što je u obliku zatvoreno čvrsto stisne sve dok ne primi sličnost oblika. Kao što ipak nakon zime dolazi ljeto, tako ću nakon nevolje dati utjehu onima naime koji žele biti maleni i koji više cijene nebesko od zemaljskog. Kako se čovjek ne rađa i umire u jedno te isto vrijeme, tako će se sad sve ispuniti u svoje vrijeme. Trebaš znati i da s nekima postupam po općoj poslovici: 'Udari mu vrat i bježat će', bol tjera na žurbu. S drugima ću postupiti kao što je pisano: 'Otvori svoja usta, želim ih napuniti.' S trećima ću razgovarati tješenjem i nadahnućem: 'Dođite vi neučeni i jednostavni, želim vam dati usta i mudrost kojima se brbljavci neće moći oduprijeti.' Tako sam već učinio u ovim danim, jednostavne sam ispunio mudrošću i odupiru se učenima; počupao sam brbljavce i moćne i odjednom su preminuli. I to nije čudo; jer mudrima sam zapovjedio da zmijama režu jezike kao što si čula i nisu htjeli. Ni majka koja je bila štap jednostavnih nije htjela ukloniti njihove jezike da bi ugasila vatru pohlepe koja se kao što sam opomenuo zapalila u srcima djece. Zato sam im u vrijeme kad su uživali u sreći odrezao njihove jezike.“ Dvadeset i treće poglavlje Riječi Ivana Evanđelista slavnoj Djevici o jednom vrlo zlobnom licemjeru i Djevičin odgovor koje su njegove karakteristike. đavlovu izrugivanju istoga i kako se po sedam znakova može prepoznati dobar, a kako zao duh. Ivan Evanđelist je razgovarao s Majkom Božjom: „Čuj, Ti, Djevice i Majko Jednog Sina, ali ne više sinova, Ti majko jedinorođenog Sina, stvoritelja i otkupitelja sviju, čuj, kažem kako je đavao veoma prevario ovog čovjeka, kako se jako trudi postići nemoguće, kako se mnoge stvari dao podučiti od duha laži i kako se vrlo daleko udaljio od Boga svojim lavljim srcem u janjećem koži. Podučavao sam da su trojica koji svjedoče na nebu i na zemlji: Otac, Sin i Duh Sveti. Ovom pak zao duh daje svjedočanstvo hinjene svetosti, ali Otac ga ne jača svojom moći, a Sin ga ne posjećuje u svojoj mudrosti; Duh Sveti ga ne zapaljuje svojoj ljubavlju. Nije ni čudo jer stremi za moći protiv moći Oca; također želi biti mudar protiv mudrosti Sina; on je zapaljen, ali potpuno drugačije nego što Duh Sveti zapaljuje. Zato moli svog Sina da ga ubrzo uzme da se ne izgubi još više njih ili da ubrzo bude ponižen zbog svojeg grijeha.“ Marija mu odgovori: „Čuj me, djevice u muškom obličju, ti si taj kojeg se Bogu svidjelo pozvati sa svijeta najlakšom smrti jednako meni koja kao da sam kod odvajanja duše i tijela zaspala i probudila se na vječnu radost. I nije čudo! Jer sam više od ostalih kod smrti moga Sina osjetila vrlo gorku bol i zato se svidjelo Bogu odvojiti me od svijeta. Ti si od apostola najviše bio u mojoj blizini i iskusio si veće znakove ljubavi od drugih i patnja moga Sina ti je postala gorka jer si bio bliži svjedok od ostalih i budući da si živio dulje od preostale braće, kao da si bio mučenik u svim njihovim smrtima; zato se Bogu svidjelo i tebe pozvati sa svijeta najlakšom smrću nakon mene jer je djevica bila povjerena djevici. Zato će se dogoditi što si molio, a nije se dogodilo. Ipak, želim svojoj kćeri pokazati kakve karakteristike ima onaj o kojem razgovaramo. On je zaista sluga kovača kovanica, to jest đavla koji tali i udara svoju kovanicu, naime onoga koju mu služi prema njegovim nadahnućima i kušnjama sve dok ga ne dovrši prema svojoj volji. Nakon što pokvari čovjekovu volju i učini naklonjenu požudi tijela i ljubavi prema svijetu, utiskuje mu odmah oblik i natpis iz kojeg se vanjskim znakovima može prepoznati koga voli svim srcem. Kad čovjek ispuni žudnju svoga srca djelima i više potone u svijet nego što njegov stalež traži, iskazat će se kao istinska đavolja kovanica. No znaj da se Božja kovanica razlikuje od đavolje. Božja kovanica je zlatna, to jest sjajna, gipka, i dragocjena. Takva je svaka duša koja nosi Božji otisak, svjetleća u Božjoj ljubavi, gipka u strpljivosti, dragocjena u nastavljanju dobrih djela. Tako se dobra duša tali Božjom snagom i kuša mnogim kušnjama kojima duša pri razmatranju svog podrijetla, svojih nedostataka i božanske ljubavi i strpljivosti Bogu postaje to dragocjenija što nađena poniznijom, strpljivijom i brižljivijom za svoj spas. Đavolja kovanica pak je kao od bakra ili olova; od bakra jer posjeduje sličnost zlatu. I ona ima čvrstoću i gipkost, no ne kao zlato. Takva je duša nepravednika; jer želi izgledati pravednom, ali sudi druge i stavlja svoje ispred svega. Neupotrebljiva je za djela poniznosti, meka u svojem činjenju, teško odvojiva od svojih pomisli, divna svijetu, ali prezrena pred Bogom. Đavolja kovanica je i olovna; jer nagrđena je, meka, savitljiva i teška. Tako je duša nepravednika nagrđena požudnim sklonostima, puna meke žudnje svijeta, kao cijev savitljiva svemu što joj đavao predaje srcu, ponekad doduše voljnija za rad nego što je đavao za kušanje. Takve su karakteristike spomenutog sluge kovača kovanica kojem je postalo mrzovoljno ustrajati u čuvanju pravila na koja se obvezao zavjetom; smislio je putove kojima bi se ljudima mogao svidjeti hinjenom svetošću da bi svoje tijelo mogao to bolje njegovati. I odmah ga je đavao prevario crnim lažima tako da je postigao vjerovati nemoguće što se neće ispuniti. Njegov će se život skratiti i neće primiti čast koju želi. Gdje se nađe nova kovanica, treba je se odmah poslati mudrom čovjeku koji ima dovoljno znanje o težini i obliku. No gdje ga pronaći? I ako ga se pronađe, malo se brine, zapravo uopće ne je li kovanica prava ili nije. Zato pod takvim uvjetima postoji samo jedan savjet koji ću ti navesti primjerom. Kad bi se psu predoči gulden, ne bi se obazirao niti ga primio; no da je jako obložen mašću, onda bi ga nedvojbeno primio. Tako je i sad. Dođe li se mudrome i kaže: 'Taj i taj je heretik', onda se na to neće obazirati jer se njegova Božja ljubav potpuno ohladila. No kaže li se: 'Ovaj ima mnoge guldene', odmah bi svi dotrčali. Zato će se ubrzo dogoditi što Pavao kaže: 'Želim uništiti i poniziti mudrost mudrih; malene pak želim uzdići.' Ipak, kćeri moja, svetog i nečistog duha možeš prepoznati po sedam znakova. Prvo, Božji duh čini da se čovjeku svijet čini neznatnim i da njegovu čast smatra za zrak; drugo, čini dušu prijatnom i ohladnjuje svu požudu tijela; treće, unosi strpljivost i da se hvali samo Bogom; četvrto, potiče srce na ljubav prema bližnjem i na samo milosrđe prema neprijateljima; peto, oduševljava na čistoću u svim stvarima, također i u dozvoljenima; šesto, izaziva pouzdanje u Boga u svim nevoljama i snagu hvaliti se njima; sedmo, poklanja želju za odlaskom i radije biti s Kristom nego u svijetu imati sreću i zaprljati se. Zli duh naprotiv ima sedam slijedećih stvari. Prvo, čini da svijet izgleda ugodnim i da nastane gađenje prema nebu; drugo, izaziva da se želi čast i zaboravi samog sebe; treće, potiče u srcu mržnju i nestrpljivost; četvrto, čini odvažnim protiv Boga i tvrdoglavim u nakanama svoje duše; peto, čini da se grijeh smatra lakim i lako ga se ispriča; šesto, unosi lakoumnost duha i svu nečistoću tijela; sedmo, upuhuje nadu u dugi život i sramotu strah od ispovijedi. Zato se brini za svoje misli da te ovaj duh ne prevari.“ Objašnjenje Ovaj je bio svećenik ciscercinskog reda koji se nakon osamnaest godina otpadništva osjetio kajanje i vratio se u samostan. Rekao je da je nemoguće da netko bude proklet i da Bog ne razgovara s nikim u ovom svijetu i da nitko ne može vidjeti lice Božje prije Božjeg suda. Kad je gospođa Brigita to čula, Duh Sveti joj reče: „Idi onom bratu i reci mu: O, brate moj, ti ne vidiš kao što ja vidim da đavao u tvojem dobu još iznutra ima tvoje srce i drži tvoj jezik vezan; Bog je vječan i vječna je njegova naplata. Okreni se zato brzo savršenim srcem opet Bogu istinskoj vjeri jer sigurno nećeš ustati iz ovog kreveta nego sigurno umrijeti. Budeš li vjerovao, bit ćeš posuda na Božju čast.“ Briznuvši u suze, zahvalio je gospođi Brigiti i popravio je svoj život tako savršeno da je u času svoje smrti dao sazvati svoju braću i rekao im je: „O, braćo moja, siguran sam da je milosrdni Bog primio moje kajanje i dao mi oproštenje. Molite za mene; jer vjerujem sve što vjeruje sveta Crkva.“ Tako je preminuo nakon što je primio Božje sakramente. Dvadeset i četvrto poglavlje Djevičine riječi kćeri o načinu kako se Božji sluge trebaju ponašati prema nestrpljivima i kako je oholost predstavljena bačvom. Majka reče: „Ako se u bačvi vino zagrije i rastući prelije, dižu se para i pjena, ponekad veći, ponekad manji i onda se odjednom smanje. Svi koji su oko bačve promatraju kako ono isparavanje opet tone i da ta ključanja potječu od snage vina i spominju njegovu vrućinu zbog čega strpljivo očekuju kraj i usavršavanje piva ili vina. Svima koji stoje oko bačve i previše približe nos vrućini bačve, patit će ili od jakog kihanja ili od velike stiske u mozgu. Tako je i na duhovan način. Ponekad se događa da se srca ljudi napuhnu od pokreta oholosti; uzmu li čestiti ljudi tu napuhanost zaozbiljno, razumiju da to potječe ili zbog prevrtljivosti duše ili pokreta tjelesnosti. Zato strpljivo podnose riječi koje dolaze iz takvog srca i čekaju kraj jer znaju da nakon oluje nastupa mir i da je strpljivost jača od onoga koji osvaja gradove jer pobjeđuje ljude u njima samima što je teško. No oni koji su previše nestrpljivi i vraćaju grube riječi i ne obaziru se na slavnu plaću strpljivosti niti kako je svjetovna čast prezirna, oni propadaju sa svojim kušnjama zbog svoje nestrpljivosti u slabost svoga srca jer previše približavaju nos parnoj bačvi, to jest riječi koje nisu ništa drugo doli zrak previše približavaju svojem srcu. Ako dakle vidite da su neki nestrpljivi, uz Božju pomoć čuvajte usta i ne dopustite da zbog riječi nestrpljivoga ode dobro koje ste započeli, već se postavite koliko je ispravno kao da ne znate što je rečeno, kao da niste čuli sve dok oni koji žele naći priliku ne kažu riječima sve što u srcu misle.“ Dvadeset i peto poglavlje Opominjuće Majčine riječi kćeri o tome kako se čovjek ne treba brinuti za požude tijela, već krijepiti tijelo po umjerenoj potrebi i kako čovjek treba stajati pored svojeg tijela, a ne u njemu. Majka reče: „Trebaš biti kao zaručnica koja stoji pred zavjesom i koja je čim zaručnik zazove spremna na zaručnikovu volju. Ta zavjesa je tijelo koje omata dušu i koje uvijek mora biti oprano, testirano i kušano jer tijelo je kao magarac koji treba umjerenu hranu da ne postane proždrljiv, jednostavan posao da ne postane ohol i stalni bič da ne postane lijen. Zato stoj kraj zavjese, to jest kraj tijela, ne u tijelu gdje se u požudama brineš za tijelo, već okrijepi tijelo umjerenim uzdržavanjem. Kraj tijela, a ne u tijelu stoji onaj koji svoje tijelo drži u ogradi protiv žudnje za hranom bez da si uskrati nužno. Stoj i iza zavjese tako da prezireš požudu tijela čineći čast Bogu i potpuno se predaš Bogu. Tako su stajali oni koji su svoju odjeću bacili kao odjeću pred Boga, koji su svakog sata bili spremni obazirati se na Božju volju kad bi se Bogu bilo svidjelo da ih pozove; jer nisu imali veliki put do onoga kojeg su uvijek imali prisutnog; također, njihov vrat nisu pritiskali nikakvi teški tereti jer su sve prezirali i u svijetu bili samo s tijelom. Zato su slobodno bez prepreka umakli u nebo jer ih nije sprječavalo ništa osim suhe, disciplinirane ljuske nakon čijeg su skidanja primili ono što su htjeli. Tako je ovaj opasno pao, ali se mudro opet digao, muževno se branio i postojano izdržao. Zato će sad biti vječno okrunjen i pred Božjim je licem.“ Dvadeset i šesto poglavlje Djevičine opominjuće riječi kćeri o tome koja kreposna djela zaslužuju vječni život, a koja ne i o vrlo velikoj zasluzi poslušnosti. „Na jednom stablu je mnogo cvjetova; ipak, ne dođu svi do ostvarenja. Tako postoje mnoga kreposna djela; ipak, ne zaslužuju sva nebesku nagradu ukoliko se ne ispune skromno. Jer post, molitva, posjet mjesta svetih su kreposna djela; no ako se ne dogode u duhu da čovjek vjeruje da će zadobiti nebo samo poniznošću i da je u svim stvarima beskoristan sluga i da u svemu treba jednostavnost, ona za vječnost koriste malo. Zamisli dva čovjeka; jedan je pod poslušnosti, a drugi ima slobodnu volju. Ako onaj koji je slobodan posti, dobit će jednostavnu plaću. No ako onaj koji je pod poslušnosti na posni dan u skladu s pravilom iz i iz poslušnosti jede meso, a radije bi postio da ga poslušnost u tome ne sprječava, primit će dvostruku plaću, jednu za poslušnost, drugu za odricanje svoje volje i strpljivosti u neispunjenju svoje želje. Zato trebaš biti kao zaručnica koja priprema bračnu sobu prije nego što zaručnik dođe; drugo, kao majka koja priprema odjeću prije nego se dijete rodi; treće, kao stablo koje prvo nosi cvijeće prije nego što dođu plodovi; četvrto, trebaš biti čista posuda koja je podobna primiti napitak prije nego se ulije.“ Dvadeset i sedmo poglavlje Djevičine riječi žalbe kćeri o jednom lažnom pobožniku kojeg uspoređuje s u tjelesnom ratu loše naoružanim ratnikom. Majka reče: „Ima jedan koji govori da sam mu draga, ali mi okreće leđa kad mi treba služiti. Razgovaram li s njim, on govori ovako: 'Što kažeš?' I odvraća svoje oko od mene i gleda ono što ga više raduje. On je naoružan na čudesan način kao muškarac koji polazi u rat, ali čiji su otvori na kacigi na stražnjem dijelu glave, čiji štit koji se treba nositi na ruci visi na ramenu, koji je odbacio svoj mač i zadržao praznu koricu, čiji plašt koji treba štiti tijelo i prsa leži pod njim na sedlu čiji je remen na konju je raskopčan. Tako je ovaj naoružan na duhovan način pred Bogom. I zato ne zna razlikovati između prijatelja i neprijatelja niti neprijatelju nanijeti štetu. Duh koji se s njim bori je kao onaj lukavac koji ovako misli: 'U borbi želim biti s posljednjima tako da mogu potražiti šikaru ako prvi izgube borbu; ukoliko pak pobijede, onda ću brzo ići naprijed da budem uračunat u prve.' Tako je onaj koji je išao u rat postupao prema tjelesnoj mudrosti, a ne iz ljubavi.“ Dvadeset i osmo poglavlje Djevičine riječi zaručnici o tri nevolje koje su označene kroz tri kruha. Majka govori: „Gdje je tijesto, ono se mora snažno mijesiti i prerađivati. Gospodaru se nudi pšenični kruh, običnom čovjeku lošiji, treći, još lošiji kruh, daje se psima. Pod miješenjem se podrazumijeva nevolja kad je duhovni čovjek najviše rastužen time što Bog nije čašćen od svojih stvorenja i da je u njima samo malena ljubav. Svi oni koji su rastuženi na ovaj način su ona pšenica kojoj se Bog i cijela nebeska vojska raduju; svi koje rastužuju svjetovne nesreće su kao lošiji kruh; ipak, mnogima koristi da postignu nebo; oni naposljetku koje rastužuje što ne mogu učiniti sve zlo koje žele su kruh pasa koji su u paklu.“ Dvadeset i deveto poglavlje Riječi Majke Marije kćeri kako izvjesni đavoli strovaljuju ljude u smrtne grijehe, drugi ih odvraćaju od dobra, drugi ih žele iskušati u suzdržljivosti i o načinu kako im se suprotstaviti. Majka reče: „Svi oni koje vidiš da stoje oko mene su vaši duhovni neprijatelji, naime duhovi đavla. Oni koji imaju palice na kojima se primjećuje uže su oni koji vas žele strmoglaviti u smrtne grijehe. One koje vidiš s kukom u rukama su oni koji vas žele zaustavljati u Božjoj službi da bi postali mlitavi za dobro. Oni pak koji imaju nazubljene alate kao vile da bi dovukli što čovjek želi su oni koji vas kušaju da na sebe preuzmete nešto dobrog preko svojih snaga poimence u bdijenju, postu, molitvi i radu ili u nerazumnoj raspodjeli vašeg novca. Budući da ti duhovi tako žude da vam naštete, čvrsto držite volju ne vrijeđati Boga i molite za Božju pomoć protiv njihove okrutnosti i onda vam njihove prijetnje neće ništa naštetiti.“ Trideseto poglavlje Djevičine riječi kćeri kako dragocjene i lijepe stvari svijeta Božjim slugama ne štete ukoliko ih koriste na Božju čast i prema Pavlovu primjeru. Pisano je: „Dobri apostol Pavao je rekao da je bio mudar čovjek pred onim vladarom koji je zarobio Petra i nazvao je Petra istinskim siromahom. I Pavao u toj stvari nije sagriješio; jer njegove riječi su bile na Božju čast. Tako je i s onima koji žele i žude navješćivati riječ Božju i ako uglednim gospodarima ne mogu ući drugačije nego da obuku doličnu odjeću, ne griješe ako je stave, a zlato, odjeću i drago kamenje ne smatraju u srcu i volji dragocjenijima od obične stare odjeće jer sve što izgleda dragocjeno je zemlja.“ Trideset i prvo poglavlje Djevičine riječi kćeri u primjeru koje dokazuju da propovjednici i Božji prijatelji neće biti manje okrunjeni pred Božjim licem ako se nakon njihove propovjedi, ukoliko je uslijedila s ispravnom namjerom, pogani nisu obratili nego da su se obratili. Majka Božja reče: „Kad netko najmi radnika tako što mu kaže: 'Nosi pijesak od obale i kod svake nošnje ispitaj možeš li zrnce zlata', njegova plaća neće biti manja ako ih je našao malo nego da ih je našao mnogo. Tako je i s onim koji iz božanske ljubavi riječju i djelom djeluje na promicanje duša; jer ako nikoga ne obrati, njegova plaća neće biti manja nego kao da je obratio mnoge. K tome je jedan učitelj naveo primjer. 'Ratnik', reče, 'koji bi na zapovijed svoga gospodara s voljom da se hrabro bori pošao u rat, ali bi se vratio ranjen bez da ima zarobljenika zbog svoje dobre volje ne bi nakon izgubljene bitke dobio manju plaću nego kao da je postigao pobjedu.' Tako je i s Božjim prijateljima. Jer za svaku riječi i djelo koje izvrše radi Boga i da bi se duše popravile i za svaki sat muke koju trpe radi Boga bit će okrunjeni bilo da su se obratili mnogi ili nitko.“ Trideset i drugo poglavlje Riječi Majke kćeri o njezinom beskrajnom milosrđu prema grešnicima i onima koji je hvale i časte. Majka reče: „Imate izraz koji kaže: 'Zbog nečeg ovakvog bih napustio domovinu.' Ja sad kažem ovako: Nitko na svijetu nije tako velik grešnik da mu, kad bi u srcu rekao da mu je moj Sin, stvoritelj i otkupitelj svih, najdraži u srcu i blizak, ne bih odmah bila spremna doći kao ljubazna majka svojem sinu koja ga grli i govori: 'Što želiš, sine moj?' Da je ovaj zavrijedio i najdublju kaznu pakla, ali pritom imao volju ne brinuti se niti za časti svijeta niti za požudu tijela koju Crkva prezire i koji ne bi želio ništa osim uzdržavanja tijela, onda bismo međusobno bili složni. I ako mi netko prinese pjesmu hvale i čašćenja ne zbog svoje hvale i nagrade, već radi hvale onoga koji je zbog svih svojih djela vrijedan svake hvale, takvome reci da kao što svjetovni vladari svojim hvaliteljima daju svjetovnu nagradu, ja ću njega nagraditi na duhovan način. Da, kao što jedan slog ima više nota, tako se Bogu sviđa onome u nebu za svaki slog koji je u pjesmi dati krune i o njemu će se govoriti: 'Gledaj, dolazi pjevač koji nije skladao pjesmu radi svjetovnog dobra, već samo radi Boga.'“ Objašnjenje Kušan sumnjom o Svetom Trojstvu, ovaj je pao u ekstazu i imao je viđenje o tri žene. Prva je rekla: „Bila sam na mnogim vjenčanjima, ali nigdje nisam vidjela trostruko i jedno“; druga odvrati: „Ako su trojica i jedan, nužno je da je jedan prije, a drugi poslije ili dvojica u jednome“, a treća doda k tome: „Nisu se mogli sami napraviti, tko ih je onda napravio?“ Potom Duh Sveti jasno reče: „Želimo doći k njemu i nastaniti se kod njega.“ I kad je opet došao k sebi, bio je slobodan od kušnje. Na to Krist reče gospođi Brigiti: „Ja sam trostruk i jedan. Želim ti pokazati što je moć Oca, mudrost Sina, snaga Duha Svetoga i da sam ja, Bog, trostruk i jedan: Otac i Sin i Duh Sveti.“ I ova je objava ostvarena tamo gdje se kaže s propovjedaonice. Dalje Krist reče: „Reci ovome da će kod mene više zavrijediti kroz bolest nego kroz zdravlje. Jer Lazar je postao slavniji po boli, a Job voljeniji po svojoj strpljivosti. Ipak, moji odabrani i nisu neprijatni ako su zdravi jer je njihovo srce uvijek kod mene. I njihovo tijelo se stalno nalazi u mudroj uzdržljivosti i bogobojaznim radnjama.“ Trideset i treće poglavlje Značajne zaručničine riječi o gradu Rimu koje govore o utjesi, pobožnosti i urednosti Rimljana kako svećenika tako i svjetovnih ljudi u ranijim vremenima i kako se sve to okrenulo u očaj, gnušanje i nepravilnost i kako je Rim tjelesno i duhovno nesretan. „Poštovani gospodine! Među ostalim obavijestima bi gospodinu papi trebalo dati na razumijevanje kako je tužno stanje grada koji je nekad duhovno i tjelesno bio sretan. No sad je tjelesno kao i duhovno nesretan; tjelesno zato jer su njegovi svjetovni vladari, koji bi morali biti njegovi branitelji, postali njegovi najokrutniji pljačkaši. Zato su njegove kuće uništene i potpuno su opustošene mnoge crkve u kojima su sadržane blažene kosti svetih koje sjaje divnim čudesnim znakovima i čije duše su u Božjem kraljevstvu okrunjene na uzvišen način. I njihovi hramovi su, nakon što su im krovovi uništeni i vrata oduzeta, pretvoreni u zahode ljudi, pasa i zvijeri. Grad je nesretan na duhovan način jer su zatrta mnoga pravila koja su sveti pape donijeli po nadahnuću Duha Svetoga na hvalu Bogu i na spas duša u Crkvi. No zato su nažalost po nadahnuću zla duha nastale mnoge zloporabe na obeščašćivanje Boga i na propast duša. Jedno pravilo svete Crkve je na primjer bilo da svećenici pođu u svete redove, vode blažen život, Bogu služe neprestano i puni pobožnosti i drugima dobrim djelima pokazuju put u nebesku domovinu. No protiv te Crkvene navike je nastala teška zloporaba tako crkvena dobra poklanjaju laicima koji budući da se nazivaju kanonicima ne uzimaju supruge, ali besramno preko danu u svojim kućama, a preko noći u svojim krevetima imaju priležnice i drsko govore: 'Nije nam dozvoljeno živjeti u braku jer smo kanonici.' I svećenici, đakoni i podđakoni su se nekad veoma gnušali sramote nečista života. No sad se neki od njih tome javno raduju što vide svoje priležnice s debelim trbusima kako hodaju s drugim ženama. Ne srame se ni kad im njihovi prijatelji kažu: 'Gledajte, gospodine, uskoro će vam se roditi sin ili kćer.' Zato bi se s boljim pravom mogli nazvati đavoljim svodnicima umjesto zaređenim svećenicima vrhovnog Boga. Sveti očevi Benedikt i ostali su s dozvolom najviših biskupa postavili pravila i izgradili samostane u kojima su opati njegovali stanovati s braćom koji su pobožno slavili noćne i danje sate i redovnike brižno podučavali u dobru životu. Zaista je bila radost posjetiti samostane kad je Bog danju i noću bio čašćen i slavljen pjesmom redovnika i kad su se po njihovu lijepu životu grešnici obraćali. I dobri su se jačali božanskom podukom duhovnih predstojnika. Da, i same duše u čistilištu su radi njihovih pobožnih molitava postigle blaženi mir. Onda je redovnik koji je najbolje čuvao svoje pravilo držan u najvišoj časti i bio je čašćen pred Bogom i ljudima. Tko se pak nije brinuo za držanje pravila, sigurno je znao da će doći u sramotu i da će dati sablazan. Onda je svatko po odjeći mogao razlikovati i prepoznati tko je redovnik. No protiv tog najvišeg pravila je kod vrlo mnogih nastala odvratna zloporaba. Opati su često u svojim dvorcima i gdje im se sviđa, unutar i izvan grada. I tako je sada posjetiti samostane nešto bolno jer malo redovnika je prisutno u koru u vrijeme sati, a ponekad nitko. Tamo se malo čita, a s vremena na vrijeme se niti ne pjeva i na mnoge se dane ne čitaju mise. Dobri se osjećaju opterećeni lošim pozivom tih redovnika, a loši njihovim lošim načinom života postaju još daleko gori. Za bojati se da samo malobrojne duše u svojim mukama postižu poneko olakšanje iz njihovih molitava. Mnogi redovnici stanuju u gradu; svaki ima kuću za sebe; i poneki od njih kad im dođu prijatelji prigrle svoju djecu i puno radosti govore: 'Gledajte, ovo je moj sin!' Sad se redovnik jedva može prepoznati po svojoj odjeći. Plašt koji je nekad doticao stopala, sad jedva može pokriti koljena. Rukavi su sad uski i ravni, dok su nekad bili pristojni i prostrani. Umjesto pisaljke i pločice za pisanje, sa strane im sad visi mač. I na njima se jedva nalazi dio odjeće po kojem se može prepoznati redovnik osim škapulara koji je često tako skriven da ga nitko ne može vidjeti kao da je sramota nositi neki redovnički dio odjeće. Neki se niti ne srame ispod suknji nositi oklop i drugo oružje da bi nakon zalaska sunca činili što im se sviđa. Prije je bilo svetih koji su se odrekli velikih bogatstava i započeli pravila sa siromaštvom, koji su prezirali svaku pohlepu i zato nisu htjeli imati nešto vlastito; gnušali su se svakog uobražavanja i raskoši svijeta, prekrivali se najbjednijom odjećom i iz svih su snaga nosili odvratnost pred požudom tijela i zato su vodili čist život. Oni i njihova braća se zato nazivaju prosjački redovnici i njihova pravila su potvrdili pape tako što su se radovali što su na čast Bogu i za najbolje dušama preuzeli takav život. No sad je nešto tužno za vidjeti kako se njihova pravila pretvaraju u odvratne zloporabe i uopće ih se ne drži kao što su Augustin, Dominik i Franjo po nadahnuću Duha Svetoga propisali i kako su ih mnogi bogati i ljudi visokih staleža slijedili na najbolji način. I sad se naravno nalaze mnogi ljudi koje se naziva bogatima, ali su usprkos dragocjenostima i novcu siromašniji od onih koji su se zavjetovali na siromaštvo od kojih mnogi posjeduju imovinu, iako im njihovo pravilo zabranjuje i više se raduju opakom vlasništvu nego svetom i slavnom siromaštvu. Hvale se također da je njihova odjeća od sukna koje je jednako skupo i dragocjeno kao ono bogatih biskupa. Dalje su po blaženom Grguru i drugim svetima izgrađeni i neki samostani za ženske osobe u kojima su zadužene na tako strogu klauzuru da se niti po danu ne mogu vidjeti. No sad oni primaju tako veliku zloporabu da su vrata bez razlike za duhovne i svjetovne ljude kojima se sestrama sviđa dati pristup otvorena čak i za vrijeme noći. Zato takva mjesta više sliče bordelima nego svetim samostanima. Bilo je pravilo Crkve i da nitko za ispovijedanje ne prima novac. Ali za pismene izrade ispovjednicima bi trebalo biti dozvoljeno primiti novac koliko je pravedno od osoba koje trebaju izdavanje pismenih potvrda. Nasuprot tome se sad događa takva zloporaba da bogate osobe nakon izvršene ispovijedi nude koliko im se sviđa. Siromašne se sili s ispovjednikom napraviti ugovor prije nego ih čuje i zaista, dok ispovjednici ustima izgovaraju odrješenje, ne srame se rukama gurati novac u kesu. Također je u Crkvi bilo određeno da se svaka osoba mora barem jednom godišnje ispovjediti i primiti tijelo Kristovo i to se tiče laika jer svećenici i redovnici čine to češće u godini. Drugi propis je bio da oni koji se ne mogu suzdržati trebaju živjeti u braku. Treće, svi kršćani trebaju postiti u korizmi, na kvatre i druga predvečerja blagdana što je skoro svima ostalo poznato; toga su slobodni bili samo oni koji su se nalazili u teškoj bolesti ili velikoj poteškoći. Četvrto pravilo je bilo da se na blagdane svatko treba suzdržati svjetovnog posla. Peto pravilo je nalagalo da nijedan kršćanin ne smije zadobiti novac ili nešto slično lihvarenjem. Protiv spomenutih pet odličnih pravila su postavili pet sramotnih i teških zloporaba koje donose štetu. Prva je u tome da na svaku osobu koja se ispovjedila i primila tijelo Kristovo, uz iznimku svećenika, redovnika i nekih žena, u Rimu umire sto osoba koje su došle do godina razuma bez da su se ikad ispovjedile ili primile tijelo Kristovo kao da su pogani. Druga zloporaba je što mnogi uzimaju zakonite supruge i kad se prestanu slagati sa ženama, napuštaju ih tako dugo koliko im se sviđa bez potrebnog dopuštenja crkvene vlasti; umjesto supruga, uzimaju preljubnice i časte ih i vole. Neki čak ni ne zaziru od toga da imaju preljubnicu u istoj kući skupa sa suprugom i raduju se kad u istoj kući istovremeno rađaju djecu. Treća zloporaba je da mnoge zdrave osobe u korizmi jedu meso i u velikoj gomili ih je malo koji se dnevno zadovolje jednim jelom. Također se nalaze neki koji se preko dana suzdržavaju od mesa i uzimaju korizmena jela, ali se noću u tajnim gostionicama site mesom. Zaista, svećenici to ponekad čine skupa s laicima i slični su Saracenima koji preko dana poste, a po noći se site mesom. Četvrta zloporaba je u tome što iako se neki radnici na blagdane suzdržavaju posla, neki bogati nasuprot tome ne čekaju da na blagdane pošalju svoje dnevne najamnike na rad u vinograde, na oranje polja, cijepanje drva u šumi da bi posljednje uskoro nosili kući i tako se siromašni na blagdane ne raduju većem miru nego na radne dane. Peta zloporaba je da kršćani vrše lihvarenje slično Židovima i kršćanski su lihvari još pohlepniji od židovskih. Dalje je jedno crkveno pravilo bilo takve ljude kakvi su dosad nabrojeni ekskomunikacijom držati u ogradi. No mnogi se više ne boje kletve i, iako znaju da su javno ekskomunicirani, ne izbjegavaju niti crkvu, niti poslovanje ni razgovor s ljudima i malo je svećenika koji onima koji se nalaze pod ekskomunikacijom odbijaju ulaz u crkvu. Malo je i onih koji zaziru od poslovanja i razgovora s ekskomuniciranima čim su s njima povezani nekom vrstom prijateljstva. Niti ekskomuniciranima se ako su bogati ne uskraćuje crkveni sprovod. Zato se ne čudite, gospodine, ako zbog tih i mnogih drugih zloporaba koje se teško protive crkvenih pravilima Rim nazivam nesretnim gradom. Zato je za bojati se da će katolička vjera propasti ako ne dođe netko tko iskrenom vjerom Boga ljubi iznad svega, a svojeg bližnjeg kao sebe i ne dokine sve zloporabe. Zato imajte samilost prema Crkvi i njezinim klerom koji Boga ljubi svim srcem i gnuša se svih zlih navika i koji kao da je papinim odsustvom ostao siročem, ali je kao vjerni sinovi branio očevo sjedište, snažno se odupirao izdajicama i ostao nepokolebljiv pod mnogim mukama.“ Trideset i četvrto poglavlje Zaručničino viđenje o različitim kaznama koje su pripremljene jednoj duši koja je još boravila u tijelu i kako bi se sve one vrste kazni trebale pretvoriti u najvišu čast i slavu kad bi se duša prije smrti obratila. Činilo mi se kao da vidim ljude koji stoje i prave užad, drugi su opremali konje, drugi pripremali kliješta, a drugi su podizali vješala. I dok sam to gledala, pojavila se djevica koja se činila žalosnom i pitala je razumijem li ovo. Nakon što sam zanijekala, odgovori: „Sve ovo što ovdje vidiš je duhovna kazna koja je pripremljena za dušu onoga koga poznaješ. Užad je određena da veže konje koji trebaju vući njegovu dušu, kliješta pak trebaju rastrgati njegov nos, uši, oči, usnice, a vješala su da ga se objesi.“ Kad sam se time zapanjila, odgovori djevica: „Ne uznemiruj se; jer još je vrijeme i on će, ako želi, moći rastrgati užad, okrenuti konje, kliješta učiniti mekima poput voska i udaljiti vješala. Uz to će moći imati tako goruću ljubav prema Bogu da će mu oni znakovi kazne služiti na najveću čast i to tako daleko da će se užad kojom je trebao biti vezan na najprezirniji način pretvoriti u zlatni pojas. Umjesto konja kojima je trebao biti povlačen ulicama, poslat će mu se anđeli koji ga trebaju odvesti pred lice Božje. Umjesto kliješta kojima je na sramotan način trebao biti rastrgan, njegovom nosu će se dati bolji miris, njegovim ustima bolji okus, njegovim očima najljepši prizor, njegovim ušima najljepša melodija.“ Objašnjenje Ovaj je bio kraljev maršal koji je došao u Rim i bio je tako ponižen i slomljen da je nepokrivene glave često prolazio postajama i molio Boga i dao moliti da mu ne dopusti da se vrati u domovinu ako bi tako vratio u prijašnje grijehe. Bog je uslišao njegov glas. Jer kad je nakon svog odlaska iz Rima došao u Montefiascone, razbolio se tamo i umro o čemu je uslijedila druga objava. „Gledaj, kćeri, što rade Božje milosrđe i dobra volja. Ona duša je bila u lavljim raljama, no njezina dobra volja ju je istrgla iz lavljih zubi i sad je na putu u svoju domovinu i sudjelovat će u svemu dobrom što se događa u Božjoj Crkvi.“ Trideset i peto poglavlje Zaručničine riječi Kristu o želji za spasenjem duša i odgovor dan u Duhu Svetom da se raspojasanost i izobilje pića i jela kod ljudi opiru posjetima Duha Svetoga koji su im poslani. „O najslađi Isuse, stvoritelju svega što je stvoreno, kad bi barem ove duše vidjele i prepoznale toplinu tvoga Duha Svetoga jer bi onda više stremile prema nebeskom i revnije se gnušale zemaljskoga.“ I uskoro mi je odgovoreno u duhu: „Njihova raspojasanost i izobilje opiru se posjetima Duha Svetoga; jer izobilje u jelu i piću i gozbama s prijateljima sprječava da im Duh Sveti bude sladak i da se zasite svjetovnim radosti. Izobilje zlata i srebra, posuđa i odjeće i prihoda sprječava da duh moje ljubavi zapali i razbukti njihovo srce. I izobilje slugu i konja i životinja su prepreka na putu približavanju Duha Svetoga; udaljuju se od svojih slugu, mojih anđela i prilaze izdajnički đavoli. Zato ne poznaju onu slatkoću i posjet pomoću kojih ja, koji sam Bog, posjećujem svete duše i svoje prijatelje.“ Trideset i šesto poglavlje Božje riječi zaručnici kako su prije pobožni ljudi išli u samostane iz straha i božanske ljubavi, ali sad Božji neprijatelji, to jest lažni vjernici izlaze u svijet zbog oholosti i pohlepe; također o ratnicima u njihovoj službi. „Čuj sad što moji neprijatelji čine protiv onoga što su prije radili moji prijatelji. Moji su prijatelji išli u samostan iz mudre bojazni i božanske ljubavi. Oni pak koji se sad nalaze u samostanima izlaze iz pohlepe i oholosti u svijet, njeguju svoju vlastitu volju i ostvaruju radosti svoga tijela. Sud onih koji umru u takvom određenju volje je da neće primiti niti postići nebesku radost, već beskrajnu kaznu u paklu. Znaj i da redovnici koji su protiv svoje volje primorani iz božanske ljubavi postati predstojnici nisu za uračunati pod taj broj. I ratnici koji su nekad nosili oružje bili su spremni žrtvovati svoj život za pravednost i radi svete vjere proliti svoju krv. Pomagali su potrebitima da dođu do pravedne i činili su da zli budu obuzdani i poniženi. Ali čuj kako su se sad preokrenuli. Sad im se više sviđa po đavlovu nadahnuću u ratu umrijeti za oholost, pohlepu i zavist nego živjeti po mojim zapovijedima da bi postigli vječnu radost. Svima koji umru u takvoj volji će biti dodijeljena plaća prema pravednosti, to jest bit će dani đavolima na vječnu povezanost s njima u plaći. Oni pak koji mi služe će imati plaću s nebeskom vojskom bez kraja.“ Trideset i sedmo poglavlje Kristove riječi zaručnici u kojima je pita kako svijet stoji. I o zaručničinu odgovoru naime da je kao otvorena vreća u koju svi nerazumno utrčavaju. O okrutnoj, ali pravednoj presudi protiv takvih. Sin reče: „Kako stoji svijet, moja kćeri?“ A ona odgovori: „Kao otvorena vreća je u koju svi utrčavaju i kao čovjek koji trči bez da se brine što tamo slijedi.“ Gospodin reče: „Zato se traži pravednost da svojim plugom idem oko svijeta, oko poganih i kršćana i da ne štedim niti starce, niti mladiće, niti siromašne, niti bogate, već će svaki biti suđen prema svojem pravu i svaki će umrijeti u svojem grijehu i napustit će se kuće zajedno s ukućanima, no ipak još neću učiniti kraj.“ I ona odgovori: „O, Gospodine, ne srdi se ako progovorim. Pošalji neke od svojih prijatelja koji će ih upozoriti na njihovu opasnosti i osigurati ih.“ I Gospodin reče: „Pisano je kako je bogataš u paklu s očajavanjem za svojim vlastitim spasenjem molio neka se netko pošalje da opomene njegovu braću da ne propadnu na sličan način. I odgovoreno mu je: 'To se nikako neće dogoditi; jer imaju Mojsija i proroke od kojih se mogu dati poučiti.' Tako ja sad kažem da imaju evanđelja i izjave proroka, imaju primjere i riječi učitelja, imaju razum i uvid, neka ih dakle koriste i spasit će se. Da sam i poslao Tebe, ne možeš tako glasno vikati da bi te se čulo, a pošaljem li svoje prijatelje, premalo ih je i kad bi vikali, jedva bi ih se čulo. Ipak, poslat ću svoje prijatelje onima kojima mi se svidi i oni će Bogu prokrčiti put.“ Trideset i osmo poglavlje Kristove riječi zaručnici kako se snovima ne smije vjerovati, već ih se treba štititi koliko god tužni ili sretni bili i kako đavao u takvim stvarima miješa lažno s istinom zbog čega se u svijetu dižu mnoge zablude. I kako se proroci nisu prevarili iz razloga što su Boga istinski voljeli iznad svega. Sin reče: „Zašto te lijepi snovi tako uzdižu? Zbog čega te tužni deprimiraju? Nisam li ti rekao da je đavao zavidan i da bez mojeg dopuštenja ne može učiniti više nego slama tvojim nogama? Rekao sam ti također da je on otac i izumitelj svih laži i da svim svojim lažima pridodaje istinu. Zato kažem i da đavao ne spava, već obilazi da bi našao svoju priliku protiv tebe. Zato se trebaš pobrinuti da te đavao koji svojim pronicljivim znanjem i iz vanjskih pokreta prepoznaje unutarnje ne prevari. Ponekad ti šalje nešto veselo u srce da bi imala ispraznu radost, ponekad nešto tužno da bi pri svojim jadanju propustila nešto dobro što bi bila mogla učiniti i da bi te tvoja nevolja učinila žalosnom i zabrinutom i prije nego što se nevolja dogodi. Ponekad đavao srca koja se žele svidjeti svijetu vara mnogim lažima kao lažni prorok koji vara ljude. To se događa ljudima koji drugo vole više od samog Boga. Zato se događa da se među mnogim lažnim riječima nalaze mnoge istinite jer đavao nikad ne bi mogao prevariti kad lažnome ne bi pridodao istinito kao što se moglo vidjeti na onome opsjednutome kojeg si vidjela koji je, iako je priznavao jednog Boga, ipak kroz nećudoredne pokrete i strana očitovanja dao prepoznati da je u njemu vlasnik i stanovnik đavao. No sad bi mogla pitati zašto dozvoljavam đavlu da laže? Odgovaram: to sam dozvoljavao i dozvoljavam zbog grijeha naroda i zbog svećenika koji su htjeli znati ono što im Bog nije htio dopustiti da znaju i koji su htjeli imati sreću tamo gdje je Bog vidio da im ne koristi za spas. Zato Bog zbog grijeha dopušta mnogo toga što se inače ne bi dogodilo da ljudi nisu zloporabili milost i razum. Proroci pak koji nisu željeli ništa osim Boga i Božje riječi su htjeli govoriti samo radi Boga nisu bili prevareni, već su govorili i voljeli riječi istine. Kao što ne treba prihvatiti sve snove, tako ih ne treba sve ni prezreti; jer Bog ponekad i zlima nadahnjuje dobro i čas njihove smrti da bi se mogli pokajati za svoje grijehe; ponekad i dobrima unosi dobro u snu da bi još jače rasli u Bogu. Kad god i koliko god često ti se tako dogodi, neka ti se srce ne opterećuje, već promisli i raspravi sa svojim duhovnim prijateljima ili pusti i isključi to iz svojeg srca kao da nisi ni vidjela jer tko se raduje takvim stvarima, često je prevaren i uznemiren. Zato budi postojana u vjeri u Sveto Trojstvo i voli Boga iz sveg srca; budi poslušna u protivnostima kao u sreći; nikad se nemoj više cijeniti u mislima, već se i kod dobra koje činiš boj; ne smatraj svoje mišljenje boljim od mišljenja drugih i potpuno povjeri svu svoju volju Bogu; pripremi se na sve što bi Bog mogao htjeti, onda se ne moraš bojati snova; ako su radosni, ne vjeruj im i ne želi ih ukoliko se pritom ne razmatra Božja čast; ako su pak tužni, nemoj se rastužiti, već se potpuno predaj Bogu.“ Na to reče Majka: „Ja sam Majka Milosrđa i svojoj kćeri dok spava pripremam odjeću, dok se odijeva, pripremam joj jelo, dok radi, pripremam joj krunu i sve dobro.“ Trideset i deveto poglavlje Majčine riječi Sinu o zaručnici i Kristov odgovor Majci. Dalje, Majčine riječi o tome što označavaju lav i janje i kako Bog zbog ljudske nezahvalnosti i nestrpljivosti dopušta da im se događa što im se inače ne bi dogodilo. Majka je razgovarala sa svojim Sinom Isusom i reče: „Naša kćer je kao janje koje svoju glavu stavlja u lavlje ralje.“ Sin odgovori: „Bolje je da janje svoju glavu stavlja u lavlje ralje tako da s lavom postane jedno meso i jedna krv nego da janje isiše krv iz lavljeg mesa; jer lav će se zbog toga rasrditi, a janje, čija je hrana sijeno, postat će bolesno. No, najdraža Majko, koja si u svojoj utrobi nosila svu mudrost i puninu ukupne pameti, pomogni joj prepoznati što je lav, a što janje.“ Majka odgovori: „Blagoslovljen Ti, Sine moj, koji si, u vječnosti ostajući kod Oca, sišao, ali se nikad nisi odvojio od Oca. Ti si lav, ali od plemena Judina; Ti si janje bez mrlje na koje je pokazao Ivan. Svoju glavu u lavlje ralje stavlja onaj tko povjeri svu svoju volju Bogu i kad bi mogao, ne bi je izvršio ukoliko ne bi znao da se Tebi sviđa. Lavlju krv pak siše onaj tko nad Tvojom pravednošću i slaganjem gaji nestrpljive želje i trudi se postići drugo od onoga što si mu odredio i želi biti u drugom staležu nego što se Tebi sviđa i nego što bi mu samome bilo korisnije. Tako se Bog ne ublažuje, već srdi. Jer kao što je janjeva hrana sijeno, tako se i čovjek treba zadovoljiti niskim stvarima i malim staležom. Zato Bog zbog ljudske nezahvalnosti i nestrpljivosti dopušta mnogo toga za spas ljudi što se inače ne bi dogodilo. Zato, moja kćeri, prepusti svoju volju Bogu i budeš li koji put manje strpljiva, podigni se kroz pokoru; jer pokora je kao pralja koja dobro ispire mrlje, a kajanje odlična bjelilica.“ Četrdeseto poglavlje Kristove riječi zaručnici koje objašnjavaju što je kršćanska smrt. Kako čovjek umire loše ili dobro i kako se Božji prijatelji ne trebaju žalostiti kad vide kako Božji sluge umiru strašnom tjelesnom smrću. Sin Božji reče: „Ne boj se, moja kćeri, ova bolesnica neće umrijeti jer mi se sviđaju njezina djela“. Nakon što je ipak umrla, Sin Božji opet reče: „Gledaj, moja kćeri, istina je što sam ti rekao: ona nije mrtva jer njezina slava je velika; odvajanje duše od tijela je kod pravednih samo kao san jer se bude u vječnom životu. Ali smrću treba nazvati kad od tijela odvojena duša živi u vječnoj smrti. Mnogi koji se ne obaziru na budućnost žele umrijeti kršćanskom smrću. No što je kršćanska smrt doli umrijeti kao što sam ja umro, nevino, dobrovoljno i strpljivo? Treba li me se možda prezirati jer je moja smrt bila prijezirna i teška? Ili jesu li moji izabrani budale jer su podnosili prijezirno ili je sudbina ili kretanje zvijezda to donijelo? Nikako! Moji izabrani i ja smo trpjeli teško da bismo riječju i uzorom pokazali da je put u nebo težak i da bi se zlima objavilo koju čistoću trebaju ako već izabrani i nevini moraju podnositi tako teško. Zato znaj kako sramotno i loše umire onaj koji živi razuzdano i u smrti još ima volju griješiti, koji ako u svijetu živi u blagostanju želi živjeti dulje i ne daje Bogu zahvalu. Tko pak Boga voli iz sveg srca i nevin je mučen prijezirnom smrću ili opterećen dugom bolešću, on živi i umire sretan jer oštra smrt umanjuje grijeh kao i kaznu za grijeh, a uvećava krunu. Gledaj, podsjećam te na dva koji su prema ljudskom sudu umrli prijezirnom i gorkom smrću i koji da nisu prema mojoj pravednosti postigli takvu smrt ne bi bili spašeni. No budući da Gospodin ne kažnjava dvaput one koji su slomljena srca, došli su do krune. Zato se Božji sluge ne trebaju žalostiti ako su vremenito bičevani ili ako umru gorkom smrću jer najveća je sreća tugovati jedan sat i imati nevolju u svijetu da se ne bi došlo u teže čistilište iz kojeg neće biti bijega niti vremena za raditi.“ Četrdeset i prvo poglavlje Majčine riječi kćeri da svećenici koji su na ispravan način postigli službu za odrješenje mogu ma koliko god veliki grešnici bili odriješiti od grijeha, a isto vrijedi i za sakrament euharistije. Majka reče: „Idi k onome koji ima službu; jer koliko god gubav vratar bio, ako ima ključ, ne može ništa manje otvoriti vrati nego zdravi. Tako je i s odrješenjem i sakramentom oltara; jer sluga može biti bilo tko i ako je službu odrješenja primio na ispravan način, može odrješiti grijehe. Zato se nijednoga ne smije prezirati. No ipak, upozoravam te u dvije stvari. Jedna je da ono što tjelesno voli i želi neće imati; druga je da će njegov život vrlo brzo biti skraćen. I kao što mrav koji dan i noć nosi zrnce ponekad padne kad dođe blizu otvora i ugine u ulazu, a zrnce ostane vani, tako će i on umrijeti ukoliko počne postizati plod svojeg rada i za svoj uzaludan posao će biti obeščašćen i kažnjen.“ Četrdeset i drugo poglavlje Majčine riječi kćeri kako su dobro vladanje i djela pravednosti kod Božjih prijatelja predstavljeni grede kod vrata. I kako se sluge trebaju čuvati od zla klevetanja. Majka reče: „Kaže se da su Božji prijatelji kao dvije grede kod vrata kroz koja drugi trebaju ući. Zato ih se brižno treba čuvati da onima koji ulaze na putu ne bude ništa surovo ili oštro ili nešto drugo što bi ih zaustavilo. Što drugo znače grede doli ćudoredno vladanje, djela pravednosti i okrepljujuće govore koji na Božjim prijateljima dnevno trebaju doći na vidjelo? Zato se pažljivo treba čuvati da ništa oštro, to jest da se u ustima Božjih prijatelja ne nađe nikakva riječ koja sadrži zlo ogovaranje ili je nepromišljena; u njihovim djelima se također ne smije zamijetiti ništa svjetovno pred čim bi oni koji žele ući uzmaknuli i zbog čega bi se grozili ulaska.“ Četrdeset i treće poglavlje Majčine riječi zaručnici kako su zli pastiri uspoređeni s crvom koji glođe korijenje stabla. Majka reče: „Kao što crv koji kad ugleda dobro sjeme ne pita koliko se ploda gubi ili otpada ako može glodati korijenje ili ono što je najbliže zemlji, tako i ovi duhovni pastiri ne pitaju propadaju li duše ukoliko postižu svoj dobitak i svoje vremenito dobro. Zato će nad njih doći pravednost moga Sina i bit će vrlo brzo uzeti.“ Kćer odgovori: „Sve vrijeme, koliko god nam ono moglo biti dugo, pred Bogom je kao trenutak; no strpljivost Tvoga Sina je velika i sa zlima.“ Majka odgovori: „Zaista, kažem ti njihov sud neće biti odgođen već će strašno doći nad njih i bit će otrgnuti od svojih radosti u sramotu.“ Četrdeset i četvrto poglavlje Kristove riječi zaručnici kojima tijelo uspoređuje brodom, svijet morem i kako volja ima slobodu voditi duše u nebo ili pakao. Kako je zemaljska ljepota usporediva čaši. Sin Božji reče: „Čuj, ti koja iz oluja svijeta želiš dospjeti u luku mira, da se svaki koji je na moru ne smije bojati ako stoji kraj onoga koji vjetrovima može zabraniti da pušu, koji svemu tjelesnome što želi naštetiti zapovijeda da odstupi i zapovijeda stijenama da se smekšaju i može zapovjediti olujama da vode brod u sigurnu luku. Tako su na tjelesan način u svijetu neki kao brod koji vodi tijelo preko vode svijeta, neke do utjehe, neke do nevolje jer ljudska volja je slobodna i neke duše vodi u nebo, druge u dubinu pakla. Zato se Bogu sviđa ona volja koja ništa ne želi čuti žarkije doli Božju čast biti želi živjeti za nešto drugo doli da može služiti Bogu; jer u takvoj volji Bog rado stanuje, ublažava sve opasnosti duše i smekšava stijene koje dušu mnogo puta ugrožavaju. Što su drugo stijene doli zla žudnja? Jer ljupko je vidjeti što svijet posjeduje i sam to posjedovati, radovati se časti svoga tijela i kušati sve što raduje tijelo. U takvim stvarima duše je često u opasnosti. Ali ako je Bog na brodu, sve gubi svoju tvrdoću i duša prezire sve one stvari jer sva tjelesna i zemaljska ljepota slična čaši koja je izvana oslikana, ali iznutra je puna zemlje. Ako se čaša razbije, nije korisnija crne zemlje koja nije stvorena ni zbog kojeg drugog razloga doli da bi se njome kupilo nebo. Zato svaki čovjek može mirovati i jednom se s radošću probuditi ako od časti svijeta bježi isto kao od otrovna zraka i gnuša se požude tijela jer je Bog svakog sata uz njega.“ Četrdeset i peto poglavlje Riječi jadikovanja pred carskim veličanstvom o tome kako se četiri sestre, kćeri kralja Isusa Krista, naime: Poniznost, Uzdržljivost, Skromnost i Ljubav sad smatraju bezvrijednima, a kćeri kralja đavla: Oholost, Žudnja, Preobilje i Simonija se nazivaju uglednim ženama. Ne žalim se samo radi sebe već u ime mnogih Božjih izabranika pred vašim carskim veličanstvom na to kako su bile četiri sestre, kćeri jednog moćnog kralja od kojih je svaka imala sjedište i vlast u svojem očinskom nasljeđu. Oni koji su htjeli vidjeti ljepotu tih sestara, primili su utjehu kroz njihovu ljepotu i dobre primjere iz njihove pobožnosti. Prva sestra se zvala Poniznost u raspoređivanju svih stvari koje treba izvršiti. Druga sestra se zvala Uzdržljivost od svakoga grešnog ophođenja. Treća sestra je bila zvana Skromnost bez svog preobilja. Četvrta sestra se zvala Ljubav kod nevolja bližnjeg. Ove četiri sestre su sad u svojem očinskom nasljeđu potisnute i prezirane od skoro svih. Njihovo sjedište su zauzele četiri izvanbračne sestre koje su rođene od bludnika i nazivaju se uglednim gospođama. Prva se zove gospođa Oholost koja je tu da se svidi svijetu. Druga se zove gospođa Žudnja za željama svega tjelesnoga. Treća se zove gospođa Preobilje u nužnome. Četvrta se zove gospođa Simonija od čije se prevare skoro nitko ne može čuvati; jer bilo da je ono što uzima stečeno na pravedan ili nepravedan način, sve prima s pohlepom. Ove četiri gospođe govore protiv Božjih zapovjedi, žele ih učiniti bezvrijednima i daju mnogim dušama prigodu za vječno prokletstvo. Zato radi ljubavi koju je Bog imao prema vama djelujte, gospodine, i pomognite onim četirima sestrama koje se nazivaju vrlinama i izišle su iz vrline Isusa Krista, samog najvišeg kralja. One su sad u svetoj Crkvi koja je Kristovo nasljeđe potisnute da bi opet mogle biti uzvišene i da bi se potisnuli poroci koji se u svijetu nazivaju uglednim gospođama jer su izdajnice duša jer su rođene od samog poroka izdajnika đavla. Četrdeset i šesto poglavlje Zaručničine riječi opomene jednom gospodinu radi povrata protupravno stečene imovine i o glasu jednog anđela koji protiv njega izriče okrutnu kaznu. „Gospodine, upozoravam vas na opasnost koja prijeti vašoj duši tako što vam dozivan u sjećanje kako se u Starom zavjetu čita kako je kralj želio vinograd jednog čovjeka i za vinograd je ponudio punu cijenu. No budući da se vlasniku nije svidjelo prodati ga, kralj je postao zlovoljan i prisvojio si je vinograd nepravdom i nasiljem. Njemu je kasnije govorio Duh Sveti po ustima jednog proroka i izrekao je kralju i kraljici osudu da zbog te nepravde moraju umrijeti vrlo sramotnom smrću. To im se i dogodilo i njihova djeca nikad nisu bila sretna zbog posjedovanja tog vinograda. Budući da ste kršćanin i na neokrnjen način imate vjeru i pouzdano znate da je Bog još uvijek isti koji je bio i onda i tako moćan i pravedan kao i onda, nedvojbeno možete prepoznati da će vam isti Bog biti pravedni sudac i moćni osvetnik ako želite posjedovati nešto na nepravedan način ili tako da vlasnika protiv njegove volje prisilite na prodaju ili mu želite dati bilo koju cijenu. S boli se trebate brinuti da će takva osuda doći nad vas kao što se čita da je došla nad onu kraljicu i da vaša djeca neće postati bogata kroz nepravedno stečeno, već će ih mučiti nedostatak. Zato te podsjećam na radi muke Isusa Krista koji je tvoju dušu otkupio svojom dragocjenom krvlju i upozoravam te da ne proigraš svoju dušu zbog neke prolazne stvari, već svima koje si ti ili koji su zbog tebe na nepravedan način oštećeni učiniš zadovoljštinu i sve što si stekao na nepravedan način nadoknadiš na utjehu onima koji sad pate u bolima i drugima za uzor ukoliko još želiš primiti Božje prijateljstvo. Bog mi je svjedok da ovo ne pišem sama od sebe jer te ne poznajem, već me ono što se dogodilo jednoj izvjesnoj osobi prisililo da ti pišem pod božanskim sažaljenjem prema tvojoj duši. Ona je osoba naime čula ne u snu, već budna dok je molila glas jednog anđela koji je govorio: 'Björn, Björn, ti koji si tako odvažan protiv Boga i pravednosti, tvoja volja je u tebi nadvladala tvoju savjest tako da potpuno šuti, a tvoja volja govori i čini Zato ćeš ubrzo doći pred sud, pred Božji sud gdje će tvoja volja šutjeti, a tvoja savjest govoriti i prema ispravnoj osudi same pravednosti prokleti.'“ Četrdeset i sedmo poglavlje Sinove riječi zaručnici kako se moramo čuvati đavlovih kušnji. Kako je đavao predstavljen neprijateljem, Bog kokoši, Njegova moć i mudrost krilom, njegovo milosrđe perjem, a ljudi pilićima. Sin reče: „Ako neprijatelj kuca na vrata, ne smijete biti kao koze koje trče na zid ili ovnovi koji dižu prednje noge i međusobno se udaraju rogovima, već trebate biti kao pilići koji kad vide pticu koja im šteti kako leti u zraku, trče od majčino krilo kako bi se sakrili. Ako i ne mogu uhvatiti više od jednog majčina pera, raduju se ako mogu biti pokriveni i samo njime. Tko je drugi vaš neprijatelj doli đavao koji je zavidan na sva dobra djela, čiji je posao kušnjama kucati na čovjekovu dušu i uznemiriti je. Povremeno kuca gnjevom, zlim ogovaranjem, ponekad nestrpljivošću i prosuđivanjem Božjih odluka ako sve ne ide prema želji; vrlo često kuca i uznemiruje vas bezbrojnim mislima da bi vas mogao odvući od Božje službe i da bi se vaša dobra djela pred Bogom zamračila. Kakve god vrste bile vaše misli, ne smijete napustiti svoje mjesto, niti biti kao koze koje trče na zid, to jest njeguju tvrdoću srca ili u vašim srcima prosuđivati djela drugih jer često je onaj tko je danas bio zao sutra dobar. Naprotiv, trebate prignuti svoje rogove, stajati i slušati, to jest poniziti se i bojati se tako što zadržite strpljivost i molite Boga da se ono što je počelo loše pretvori u dobro. Ne smijete biti ni kao ovnovi koji udaraju rogovima, to jest na riječi uzvraćaju riječima i gomilaju porugu na porugu, već postojano trebate čvrsto stajati na nogama i šutjeti, to jest hrabro suzbijati sklonost tijela tako da kod govorenja i odgovaranja promišljate i strpljivo se prisilite jer je dužnost pravedna čovjeka pobijediti samog sebe i suzdržati se dozvoljena govorenja da bi se izbjeglo brbljanje i uvreda. Jer tko u uzbuđenju prejako otkrije svoje osjećaje, donekle ima dojam da se branio i otkrio nestabilnost svog uma; zato neće primiti krunu jer nije htio jedno vrijeme imati strpljivost kojom bi mogao osvojiti svog brata koji ozljeđuje, a sebe pripremiti za dragocjenu krunu. A što su drugo krila kokoši doli božanska moć i mudrost? Ja sam tako kao kokoš i snažno štitim svoje mlade koji na moj poziv dotrče, to jest žele sjenu mojih krila, od đavolje omče i mudro ih svojim nadahnućima privlačim do spasa. Što je drugo perje doli moje milosrđe? I ne može li onaj koji ga postigne biti siguran kao pilić koji se grije ispod majčina krila? Zato budite kao pilići i dojurite mojoj volji i govorite kod svih kušnji i protivnosti riječima i djelima: 'Neka bude Božja volja!' jer one koji se uzdaju u mene branim svojom moći. Okrjepljujem ih svojim milosrđem, držim ih u svojoj moći, posjećujem ih svojom utjehom i rasvjetljujem svojom mudrošću, svojom ljubavlju ih nagrađujem stostruko.“ Četrdeset i osmo poglavlje Sinove riječi zaručnici o izvjesnom kralju kako treba umnožiti Božju čast i ljubav prema dušama i o osudi protiv njega ukoliko to ne učini. Sin Božji reče: „Ako me ovaj kralj želi častiti, neka prvo umanji moje obeščašćivanje i umnoži moju čast; moje obeščašćivanje se sastoji u tome da moje zapovjedi koje sam donio i riječi koje sam osobno govorio prezrene i gotovo da ih većina smatra za ništa. Želi li me dakle voljeti, neka ubuduće nosi veću ljubav prema dušama onih za koje sam krvlju svoga srca otvorio nebo. Traži li više postići mir u Bogu nego proširiti svoje očevinsko nasljedstvo, sigurno će od Boga imati više radosti i pomoći da opet osvoji Jeruzalem, ono mjesto gdje je ležalo moje umrlo tijelo. Ti koja ovo čuješ, reci mu još ovo: Ja, Bog, dopustio sam da bude okrunjen. Zato mu je dužnost slijedi moju volju i da me iznad svega časti i voli; ukoliko to ne učini, njegovi dani će se dani skratiti. I oni koji ga tjelesno vole će nevoljom biti odvojeni od njega i njegovo će kraljevstvo biti razdijeljeno u više dijelova.“ Četrdeset i deveto poglavlje Zaručničino viđenje pod obličjem Crkve i o njegovu tumačenju koje sadrži način i položaj prema kojima bi papa trebao vladati s obzirom na sebe, na kardinale i druge prelate svete majke Crkve i što je više moguće u poniznosti. Jedna se osobi ukazalo kao da se nalazi u širokom koru. I pojavilo se veliko i sjajno sunce i bila su dvije stolice kao propovjedaonice, jedna desno, druga lijevo koje su se nalazile u širokom razmaku od sunca. Iz sunca su izlazile dvije zrake prema stolicama. Onda se od stolice koja je stajala lijevo čuo glas. On je govorio: „Budi pozdravljen u vječnost kralju, stvoritelju, otkupitelju i pravedni suče! Gledaj! Tvoj namjesnik koji u svijetu sjedi na Tvojem mjestu je svoje sjedište već vratio na njegov stari položaj gdje je sjedio prvi papa Petar koji je bio knez među apostolima.“ Od stolice desno odgovori jedan glas i reče: „Kako će moći ući u svetu Crkvu kod koje su otvori šarki puni hrđe i zemlje? Zato se vratnice i naginju prema zemlji jer na šarkama nema mjesta na koje bi zakvačke prianjale da drže vratnice. Zakvačke su ispružene potpuno ispravno i izgubile su svoju zakrivljenost da drže vratnice. Podna obloga je potpuno razrovana i pretvorena u duboke jame kao nadasve duboki bunari koji nemaju dno. Krov je premazan smolom i u požaru je od vatre i sumpora koji kaplje dolje kao gusta magla, a crni i debeli dim koji se diže iz gorućeg krova je sve zidove ispunio čađom. Dolikuje li dakle Božjem prijatelju imati stan u takvu hramu?“ Glas od lijeve stolice odgovori: „Rastumači duhovno što si rekao tjelesno.“ Na to će glas: „Pod vratnicama se podrazumijeva papa, a pod šarkama poniznost koja isključuje svaku oholost tako da se na njoj ne smije pojaviti ništa osim onoga što pripada poniznoj službi jednog biskupa i otvor mora biti potpuno slobodan od hrđe. No sad su u otvorima koji predstavljaju poniznost napunjene preobiljem, bogatstvom i imovinom i sva je poniznost pretvorena u svjetovni raskoš što treba razumjeti tako papa se koji je uspoređen s vratnicama naginje hrđi i blatu svjetovnih stvari. Zato papa treba početi u istinskoj poniznosti kod samog sebe, najprije u svojem kućnom uređenju, na odjeći, zlatu, srebru i srebrnim priborom, konjima i ostalim uporabnim predmetima tako da razdvoji obilje od nužnog i preda siromasima, naime onima koje je upoznao kao Božje prijatelje. Zatim treba svoju kućnu poslugu umjereno odrediti, zadržati samo nužne sluge koji mu čuvaju tijelo jer iako stoji u Božjoj ruci kad ga želi pozvati na sud, ipak je ispravno da ima sluge da bi jačao pravednost u da bi mogao poniziti one koji se dižu protiv Boga i običaja svete Crkve. Pod zakvačkama koje se pričvršćuju vratnicama se podrazumijevaju kardinali koji su se koliko mogu ispružili svakoj oholosti, pohlepi i tjelesnoj požudi. Zato papa treba u ruke uzeti čekić i kliješta i šarke saviti po svojoj volji tako da im ne dopusti više odjeće, kućne posluge i opreme nego što im je nužno za uzdržavanje. Treba ih saviti kliještima, to jest blagim riječima, božanskim savjetom i očinskom ljubavlju. Ne žele li poslušati, neka uzme čekić, to jest pokaže im strogoću i učini što može bez da djeluje protiv pravednosti sve dok se ne saviju prema njegovoj volji. Pod podnom oblogom se podrazumijevaju biskupi i svjetovni svećenici čija pohlepa nema dno, iz čije se oholosti i raskošna života se diže dim koji svi anđeli na nebu i Božji prijatelji na zemlji proklinju. Papa to može u mnogim dijelovima popraviti ako svakome dopusti imati nužno, ali ne izobilje i svakom biskupu zapovijedi obratiti pozornost na život svojih svećenika i da se svakome koji ne bude htio popravi svoj život i održavati umjerenost potpuno oduzmu prihodi jer je Bogu draže da se na takvom ne čita nijedna misa nego da razvratne ruke dodiruju Božje tijelo.“ Pedeseto poglavlje Djevičine riječi zaručnici kako se Bogu ništa ne sviđa tako jako kao to da ga ljudi vole iznad svega. To pokazuje na primjeru jedne poganske žene koja je zbog velike ljubavi koju je nosila prema stvoritelju postigla milost. „Činilo mi se kao kralj sjedi na sudačkoj stolici i svaka živa osoba se morala postaviti pred njega; kraj svake osobe su stajala dvojica od kojih je jednog predstavljao vanjski izgled naoružana ratnika, a drugi se pokazivao kao crni Etiopljanin. Pred sudom je stajala propovjedaonica na kojoj je ležala knjiga koja je bila uređena kao što sam prije vidjela kad sam vidjela tri kralja kako stoje pred njom. Vidjela sam i kao da cijeli svijet stoji pred propovjedaonicom i čula kako sudac govori naoružanu ratniku: 'Pozovi mi pred sud one kojima su služio s ljubavlju.' I oni koju su bili imenovani, odmah su pali. Neki od njih su ostali ležati dulje, neki kraće prije nego su se odvojile od tijela. Ne mogu shvatiti sve što sam vidjela i čula jer sam čula osude mnogih još živih koji uskoro trebaju biti pozvani. No ipak mi je od suca rečeno slijedeće: 'Ako ljudi svoje ponašanje okrenu na bolje, ublažit ću svoj sud.' Onda sam vidjela i mnoge kako su osuđeni neki na čistilište, drugi na vječni jao.“ Pedeset i prvo poglavlje Zaručničino čudesno i strašno viđenje jedne duše koja je postavljena pred suca. O Božjim prigovorima i sudačkoj knjizi protiv one duše. O dušinim odgovorima protiv nje same i raznolikim čudnovatim mukama koje su kod nje primijenjene za čišćenje. „Dalje sam vidjela kako su ratnik i Etiopljanin koje sam prije vidjela pred suca stavili jednu dušu. I rečeno mi je: 'Ono što sad vidiš se sve dogodilo s ovom dušom u vrijeme kad se odvojila od tijela.' Kad je duša izložena sucu, stajala je sama, nije bila u rukama dvojice koji su je predstavili; stajala je gola i naricala je jer nije znala kamo će doći. Onda mi se učinilo kao da je svaka riječ u knjizi govorila sama za sebe odgovarala na sve što je duša govorila. Pred sučevim uhom i svom njegovom nebeskom vojskom je govorio naoružani ratnik prvo ovako: 'Nije ispravno da se na sramotu ove duše njoj predbacuju grijesi koje je uklonila ispovijeđu.' Ipak, ja koja sam imala ovo viđenje sam onda dobro i potpuno prepoznala da je onaj ratnik koji je govorio znao sve u Bogu, ali je govorio zato da bih ja mogla razumjeti. Onda je iz knjige pravednosti došao odgovor: 'Ova duša je činila pokoru, ali njezino kajanje nije bilo primjereno njezinim grijesima, a i zadovoljština nije bila ispravna. Zato sam mora patiti boli za ono što onda kad je mogla nije popravila.' Nakon ovih riječi je duša počela tako silno plakati kao da se potpuno slomila. No vidjele su se samo suze, ali se nije čuo glas. Potom je kralj govorio duši i reče: 'Neka tvoja savjest izloži one grijehe koje nije slijedila dostojna zadovoljština.' Onda je duša tako visoko podigla svoj glas da je se gotovo moglo čuti na cijelom svijetu i reče: 'Jao meni što nisam radila prema Božjim zapovijedima koje sam čula i poznavala!' i sama sebe okrivljujući je dodala: 'Nisam se bojala Božjeg suda.' Iz knjige joj je odgovoreno: 'Zato se moraš bojati đavla.' i duša je odmah odgovorila puna straha i drhteći kao da će se potpuno rastopiti: 'Nisam imala skoro nikakvu ljubav prema Bogu; zato sam činila malo dobroga.' Iz knjige joj je odmah odgovoreno: 'Zato pravednost zahtjeva da dođeš bliže đavlu nego Bogu jer te đavao svojim kušnjama namamio i privukao sebi.' Duša odgovori i reče: 'Sad prepoznajem kako se sve što sam činila dogodilo prema đavlovu nadahnuću.' Iz knjige se odgovorilo: 'Pravednost nalaže da je đavlovo pravo vratiti ti kaznom i nevoljom prema mjeri onoga što si učinila.' Duša reče: 'Od mojeg tjemena do pete nije bilo ničeg što nisam odijevala u oholost; jer neke isprazne i ohole dijelove odjeće sam sama izmislila, a druge sam nosila prema modi svoje zemlje; prala sam ruke i lice ne samo da bi bili čisti, nego da bi od ljudi mogli biti hvaljeni kao lijepi.' Iz knjige je odgovoreno: 'Pravednost kaže da je đavlovo pravo da ti prema zasluzi vrati što si se ukrašavala i kitila kako te nadahnjivao i nalagao. ' Duša dalje reče: 'Moja usta su se često otvarala nepromišljenim riječima čime sam se htjela svidjeti drugima i moje srce je željelo sve što pred svijetom nije bila sramota i poruga.' Iz knjige je odgovoreno: 'Zato se tvoj jezik mora izvući i rastegnuti, a zubi iskriviti i sve stvari koje najviše mrziš se moraju staviti pred tebe, a nasuprot tome oduzeti sve što ti se sviđa.' Duša reče: 'Velika mi je radost bila da su u mojem primjeru mnogi našli prigodu da oponašaju moje vladanje.' Iz knjige je odgovoreno: 'Zato je pravednost da svaki koji bude preveden u takav grijeh zbog kojeg si ti kažnjena podnosi istu kaznu i da ti bude pridružen tako da se kad dođe k tebi tvoja muka umnoži.' Nakon ovih riječi mi se učinilo kao da je duši oko glave vezan lanac kao kruna i tako jako stegnut da su zatiljak i čelo spojeni zajedno. Oči su ispale ih svojih rupa i visjele su na svojim korijenima preko obraza. Kosa joj je usahla kao da je izgorjela od vatre. Mozak se smrvio i isticao kroz nos i uši, jezik je bio izvučen, a zubi iskrivljeni. Kosti u ruci su bile slomljene i svijene kao uže. Šakama je oderana koža i vezane su za vrat. Prsa i trbuh su tako jako pritisnuti na leđa da su se rebra slomila, a srce je s ostalim iznutricama ispalo i raspuknulo se, bedra su visjela na stranama prema dolje, a slomljene kosti su izvučene na način kao što se tanak konac namata u iglu. Nakon što sam to vidjela, odvrati Etiopljanin: 'O, suče, grijesi ove duše su već kažnjeni kao što je pravedno, spoji nas zato sad oboje, mene i dušu, tako da više nikad ne budemo razdvojeni.' Ali naoružani ratnik reče: 'Čuj, o, suče koji sve znaš, tebi pripada čuti i zadnje misli i zadnju sklonost koje je ova duša imala na kraju svoga života. U zadnjem je trenutku razmišljala ovako: 'Ah, kad bi mi Bog htio produljiti život, rado bih popravila svoje grijehe i služila mu sve vrijeme svoga života i ne bih ga nikad više uvrijedila.' Tako je, o, suče, mislila i htjela. Spomeni se također Gospodine kako ova duša nije živjela tako dugo da bi potpuno prepoznala stanje svoje svijesti; spomeni se zato njezine mladosti i budi joj milosrdan.' Sad je iz knjige pravednosti uslijedio slijedeći odgovor: 'Takve misli na kraju ne zaslužuju pakao.' I sudac reče dalje: 'Radi moje muke će duši biti otvoreno nebo nakon što je prije toga postigla čišćenje primjereno njezinim grijesima, osim ako još prije ne primi pomoć kroz dobra djela živih.'„ Objašnjenje Ova se žena zavjetovala na djevičanstvo u ruku jednog svećenika, ali se nakon toga udala, onda je kod poroda došla u opasnost i umrla. Pedeset i drugo poglavlje Strašno zaručničino viđenje o jednom muškarcu i ženi. anđelovu tumačenju viđenja zaručnici u kojem je sadržano mnogo čudesnoga. „Ukazao mi se muškarac čije su oči bile iskopane i visjele su na dva živca preko obraza. Imao je uši kao pas, nos kao konj, usta kao ralje divljeg vuka. Ruke su bile kao velikog bika, noge kao lešinara. Ukazala mi se i žena koja je stajala kraj njega i čija je kosa bila kao trnje. Oči su joj se nalazile na zatiljku. Uši su joj bile otkinute a nosnice pune trulog gnoja. Usnice su bile kao zmijini zubi. Na jeziku se nalazila otrovna bodlja. Ruke su bile kao dva lisičja repa, noge kao dva škorpiona. Dok sam ja budna, a ne spavajući to gledala to vidjela, rekoh: 'Što je to?' Odmah mi progovori ugodno zvučeći glas koji je bio tako utješan da je svaki strah odstupio od mene. On reče: 'Za što smatraš ovo što vidiš?' Odgovorih: 'Ne znam je su li ovi koje gledam đavoli ili divlje životinje rođene od gadne životinjske vrste ili od Boga tako oblikovani ljudi.' Na to mi glas odgovori: 'Nisu niti đavoli jer oni tijelo kao što vidiš da ovi imaju, niti su životinjska vrsta jer su rođeni od Adamova roda. Također nisu tako stvoreni od Boga, već u svojim dušama pred Bogom izgledaju tako unakaženi od đavola kao što vidiš u tjelesnoj slici. Želim ti pokazati što to znači na duhovan način. Oči onog čovjeka ti izgledaju kao iskopane; vise na dva živca. Pod tim živcima možeš podrazumijevati koju je imao i to prvo da Bog vječno živi, drugo da će njegova duša nakon smrti živjeti vječno živjeti bilo u zlu, bilo u dobru. Pod očima ćeš razumjeti prvo da je trebao razmatrati kako može izbjeći grijeh, drugo kako može izvršavati dobra djela. Oba oka su iskopana zato što nije po mjeri želje za nebeskom slavom izvršavao dobra djela, niti je od straha pred paklom bježao od grijeha. Ima i pseće uši. Jer kao što se pas ne obazire na ime svojeg gospodara ili bilo koje drugo ime kao na svoje vlastito kad čuje da ga se zove, tako i ovaj nije više brinuo za čast Božjeg imena nego za čast vlastita imena. Ima i nosnice kao konj. Jer kao što nezauzdan konj uživa u smradu svog izbačenog izmeta, tako se i ovome sviđa misliti na svoje izvršene grijehe koji su pred Bogom smatrani izmetom. Ima i ralje kao divlji vuk koji nakon što je trbuh i ralje napunio onim što je vidio želi proždrijeti i drugo živo što čuje da se kreće. Tako bi i ovaj kad bi posjedovao sve što očima vidi želio posjedovati još i ono za što čuje da drugi posjeduju. Ima i ruke kao stopala jakog bika koji kad je srdit životinju koju nadvlada u žestini svoga gnjeva raskida svojim stopalima bez da se brine za iznutrice ili meso samo da mu može uzeti život. Sličan je i ovaj; jer kad je u gnjevu, ništa ga ne brine hoće li duša njegova neprijatelja sići u pakao niti hoće li njegovo tijelo biti smrtno mučeno ako mu može uzeti život. Ima i noge kao lešinar; jer kao što lešinar svoje noge snažno postavlja na plijen koji želi proždrijeti sve dok mu se snage ne izmore i mora pustiti plijen, tako i ovaj što je stekao na nepravedan način želi zadržati do smrti, dok će to nakon što ga sve snage napuste morati ostaviti. Ženina kosa izgleda kao trnje. Pod voljom se budući da se nalazi gore na glavi i krasi čovječje lice podrazumijeva volja koja se ispred svih želi svidjeti najvišem Bogu; jer takva volja krasi dušu pred Bogom. Budući da se volja ove žene uglavnom nastoji svidjeti ovom svijetu i to više nego najvišem Bogu, njezina kosa izgleda kao trnje. Oči se pokazuju na zatiljku jer oči svoga srca odvraća od onoga što je Božja dobrota učinila za nju tako što ju je stvorio, otkupio i na različite načine se za nju korisno brinuo. Nasuprot tome svoju pažnju napeto upravlja prema onome što je prolazno iako joj dnevno umiče sve dok potpuno ne nestane iz njezina pogleda. Uši duhovno izgledaju otkinuto jer se vrlo malo brine čuti nauk ili propovijed svetog Evanđelja. Nosnice su pune smrdljivog gnoja; jer kao što se miris kroz nosnice penje sve do mozga da ga kad je sladak jača, tako ova žena svoju snagu traži u grešnim sklonostima trulim radostima svijeta koje joj se penju u mozak. Njezine usnice izgledaju kao zmijski zubi i na jeziku se nalazi otrovna bodlja. Jer iako zmija vrlo snažno stišće zube skupa da bi štitila bodlju da se slučajno ne bi slomila, ipak među zubima gdje ima otvore teče prljavština. Na sličan način ona zatvara svoje usnice pred istinskom ispovijedi da se ne bi slomila radost grijeha koja je za njezinu dušu otrovna bodlja; no ipak prljavština njezinih grijeha se jasno pojavljuje pred Bogom i njegovim svetima.' 'Govorio sam ti prije o sudu i odbijanju braka koji su sklopili protiv propisa Crkve. Sad ću ti detaljnije objasniti. Vidjela si ruke spomenute žene kao lisičje repove i njezine noge kao škorpione. To je zato jer je u svim udovima i pokretima bila tako neuredna da je kroz nepromišljenost svojih ruku i hod svojih nogu izazivala tjelesnu požudu i dušu svojeg muža ubola teže nego škorpion.' I gledaj, istog trenutka se pojavio Etiopljanin; u ruci je držao trozub i na jednom stopalu je imao tri nadasve oštre kandže; on poviče i reče: 'O, suče, moj čas je već došao! Čekao sam i šutio. Sad je vrijeme za djelovanje.' I odmah dok je sudac sa bezbrojnom nebeskom vojskom sjeo su mi se ukazali muškarac i žena koji su bili goli. I sudac im reče: 'Recite, iako sve znam, što ste učinili.' Muškarac odgovori: 'Znali smo veze koje Crkve veže, ali se nismo na njih obazirali, već ih štoviše prezirali. ' Sudac odgovori: 'Budući da niste htjeli slijediti Gospodina, pravedno je da osjetite zlobu krvnika.' I Etiopljanin odmah zabije u srca njih oboje jednu kandžu i tako ih je jako pritisnuo da su izgledali kao da su stavljeni u prešu. I sudac reče: 'Gledaj, kćeri moja, to zaslužuju oni koji se svjesno radi stvora udaljavaju od svojeg stvoritelja.' Sudac potom reče oboma: 'Dao sam vam vreću da skupite plodove onoga što mi se sviđa; što mi sad donosite?' Žena odgovori: 'O, suče, tražili smo radosti trbuha, ali od toga nismo donijeli ništa osim sramote.' Na to sudac reče krvniku: 'Daj što je pravo.' I on odmah pričvrsti drugu kandžu u trbuhe njih oboje i ranio ih je tako moćno da se činilo kao da su sve iznutrice probušene. I sudac reče: 'Gledaj, to zaslužuju oni koji prekoračuju zakon i umjesto za lijekom još žeđaju za otrovom.' Dalje sudac reče oboma: 'Gdje je moje blago koje sam vam dao na korištenje?' Oboje odgovore: 'Stavili smo ga pod svoje noge jer smo tražili zemaljsko, a ne vječno blago.' Na to sudac reče krvniku: 'Daj što znaš i što si dužan dati.' On je odmah zabio svoju treću kandžu u njihova srca, trbuhe i stopala tako da je sve zajedno izgledalo kao klupko. I Etiopljanin reče: 'Gospodine, kamo da idem s njima?' Sudac odgovori: 'Ne stoji ti da se uzdigneš i raduješ.' Nakon što je to rečeno, muškarac i žena uzdišući u trenutku nestanu od Božjeg lica. Sudac dalje reče: 'Raduj se, kćeri, što si odvojena od ovakvih.'“ Pedeset i treće poglavlje Djevičine riječi zaručnici kako je spremna štititi sve majke, udovice i djevice za koje vidi da ustraju u pravoj namjeri i njezina Sina vole iznad svega. „Čuj“, reče Majka Božja, „ti koja cijelim srcem moliš da se tvoja djeca svide Bogu. Zaista, takva je molitva Bogu ugodna. Jer nema majke koja mojeg Sina voli iznad svega i to moli za svoju djecu kojoj ne bih odmah bila spremna pomoći ispuniti joj molitvu. Također nema udovice koja postojano Boga moli za pomoć da do smrti na Božju čast ustraje ostati u udovičkom stanju čiju molitvu ne bih odmah bila spremna ispuniti; jer i ja sam bila kao udovica budući da sam na zemlji imala jednog Sina koji nije imao tjelesnog oca. Isto tako nema djevice koja svoje djevičanstvo želi Bogu čuvati sve do smrti koju ne bih bila spremna štititi i jačati; jer ja sam zaista sama djevica. Također se ne trebaš čuditi zato što tako govorim. Jer pisano je da je David želio Šaulovu kćer dok je još bila djevica. Ali dobio ju je tek nakon što je postala udovica. K tome je još imao i Urijinu suprugu dok je njezin suprug još živio i zato nije bio bez grijeha. No duhovna radost moga Sina koji je Davidov Gospodin jer bez svih grijeha. Kao što su se tri načina života, naime djevičanstvo, udovištvo i brak Davidu sviđali na tjelesan način, tako se mojem Sinu sviđa to imati na duhovan način u njegovoj najčišćoj radosti. Zato nije čudo što pomažem.“ Pedeset i četvrto poglavlje Majčine riječi kćeri o sretnom, duhovnom rođenju izvjesna čovjeka koji je odgojen u najgorim grijesima i kako je to rođenje postigao molitvama i suzama Božjih slugu. Gledaj sina suza koji je nedavno rođen iz svijeta na duhovan način i koji je prije od svoje majke rođen u svijet. Jer kao što primalja koja iznosi dijete iz utrobe njegove majke najprije uzima glavu, onda ruke i naposljetku cijelo tijelo sve dok ne padne za zemlju, tako sam i ja učinila njemu zbog molitava i suza mojih prijatelja. Jer utoliko sam ga izvukla iz svijeta da je na duhovan način sad kao novorođeno dijete. Zato mora biti odgojen kako tjelesno, tako i duhovno. Onaj kojem sam te poslala treba ga odgojiti svojom molitvom i čuvati svojim dobrim djelima i savjetima; žena o kojoj ti je govoreno treba za njega moliti i čuvati ga na duhovan način tako da se obazire na to da dobiva svoju duhovnu hranu jer je bio tako duboko pao u smrtni grijeh da su svi đavoli u paklu o njemu govorili: „Otvorimo usta da ga gnječimo zubima i proždremo ako možda dođe. Držimo i ruke ispružene da ga slomimo i rastrgamo; imajmo i noge u pripravnosti da ga satremo i izgazimo.“ Tebi je zato rečeno da je sad rođen na duhovan način jer je oslobođen od moći đavola kao što možeš dobro razumjeti iz riječi koje si čula kako Boga voli srcem i tijelom iznad svega. Pedeset i peto poglavlje Majčine riječi kćeri o dječaku kojeg zbog molitava Božjih slugu želi voljeti i naoružati duhovnim oružjem. Sjeti se što je pisano o Mojsiju da ga je kraljeva kćer našla na vodi i voljela ga je kao vlastita sina. U skolastičkoj povijesti je također pisano kako je isti Mojsije pobijedio zemlju pticama koje su pojele otrovne zmije. Ja sam kraljeva kći iz roda Davidova i želim voljeti svakog dječaka kojeg sam našla olujnoj plimi suza koje su prolivene za njegov spas njegove duše koja je zatvorena u kovčeg njegova tijela. Oni o kojima sam govorila ga trebaju odgojiti sve dok ne dospije do starosti u kojem ću ga naoružati i poslati da osvoji zemlju nebeskog kralja. Kako će se to dogoditi je tebi doduše nepoznato, ali meni je poznato. Jer tako ću ga naoružati da će se o njemu govoriti: „Živio je kao čovjek, umro kao div i došao na sud kao dobar ratnik.“ Dodatak Sin Božji reče: „Kad je gladna životinja otjerana od svojeg plijena, iz daljine čeka dok ne nađe vremena se vrati natrag plijenu, a ako ne, onda ide u svoju jazbinu. Tako sam učinio i s vladarom ove zemlje. Opomenuo sam ga svojim dobročinstvima; opomenuo sam ga riječima i udarcima, ali što sam ja prema njemu bio blaži, to je postao nezahvalniji i zaboravniji što sam. Zato ću mu sad uzeti krunu i staviti ga do mojeg podnožja jer nije odano stajao svojoj kruni. Također ću nad njega i njegove ulizice poslati nemilosrdnu zmiju koja je rođena od otrovnice i lukave lisice koja će uznemiravati zemlju i stanovnike i očupati jednostavne, koja će se popeti na vrh zemlje i srušiti i pogaziti hvalisave. Dječaka ću pak kojeg su hranili moji prijatelji voditi drugim putom dok ne dospije do slavnijeg mjesta.“ Sin Božji reče dalje: „O tom će se dječaku još govoriti da je živio kao čovjek, borio se kao ratnik; bit će okrunjen kao Božji prijatelj. O, kćeri moja, što misle žene koje se hvale što njihova djeca odlaze u oholost? To nije slava, već sramota jer oponašaju kralja oholosti. Ali prava čast je i ratnik slave je onaj koji se hvali time da koliko može djeluje na Božju čast i stremi za višim i spreman je trpjeti što mu Bog želi da trpi. Takav jedan je Božji ratnik i bit će okrunjen s ratnicima neba.“ Pedeset i šesto poglavlje Djevičine riječi kćeri o jednome koji se ne treba žalostiti zbog prijekora. Majka reče: „Zašto je onaj ožalošćen? Otac ponekad udara sina blagom šibom. Ne treba se zbog toga žalostiti.“ Pedeset i sedmo poglavlje Majčine riječi kćeri kako Rim od korova mora biti očišćen prvo oštrim željezom, drugo vatrom i treće parom volova. Majka reče: „Rim je kao njiva na kojoj je narastao korov. Zato se prvo mora pročistiti oštrim željezom, zatim vatrom, nakon toga preorati parom volova. Zbog toga ću s vama učiniti kao onaj tko biljke presađuje na drugo mjesto. Ovom gradu se priprema takva kazna kao kad bi sudac rekao: 'Oderi cijelu kožu, izdvoji svu krv iz mesa, nasijeci sve meso na komade i slomi mu kosti tako da istekne sva srž.'“ Pedeset i osmo poglavlje Kristove riječi zaručnici koje pod slikom razlažu kako Krist predstavlja gospodara koji hodočasti, njegovo tijelo blago, Crkva kuću, a svećenici su predstavljeni čuvarima koje je kao pravi gospodar odlikovao sedmerostrukom čašću. Kako se Bog tuži kako ga nepravedni svećenici obeščašćuju sedmerostrukom sramotom i kako sedam odijela, naime sedam vrlina, pretvaraju u sedam poroka. Sin Božji reče: „Ja sam kao gospodar koji se vjerno borio u zemlji svoga hodočašća i radosno se vratio u zemlju svoga rođenja. Taj gospodar je posjedovao vrlo dragocjeno blago pri pogledu na koje su suzne oči postale jasne, tužni utješeni, bolesni zdravi, a mrtvi probuđeni. No da bi se to blago moglo valjano i sigurno čuvati, u slavi i časti je izgrađena i dovršena kuća kraj sedam stepenica preko kojih se penje do kuće i blaga. To je blago gospodar predao svojim slugama da ga nadgledaju, primjenjuju i vjerno čuvaju neokrnjeno tako da bi se mogla iskazati ljubav gospodara prema svojim slugama kao i da bi odanost slugu prema njihovu gospodaru postala vidljiva. Tijekom vremena je blago počelo zapadati u prezir. Kuća se rijetko posjećivala, čuvari su postali nemarni i ljubav prema gospodaru se smanjila. Kad je potom gospodar svoje prijatelje pitao za savjet što da čini kod takve nezahvalnosti, jedan od njih odgovori i reče: 'Pisano je da je naredba bila da nemarne suce i čuvare naroda objese na suncu; ali tvoje je milosrđe i sud; ti pošteđuješ sve jer je sve tvoje ti se milosrdan svima.' Ja sam u slici onaj gospodar; jer ja sam se pojavio u čovještvu kao hodočasnik na zemlji dok sam i u nebu kao i na zemlji bio moćan pomoću svoga božanstva. Na zemlji sam imao tako jaku borbu da su svi živci mojih ruku i mojih nogu zbog moje revnosti za spas duša bili rastrgani. Budući da sam htio napustiti svijet i uzaći na nebo od kojeg prema svojem božanstvu nisam nikad bio udaljen, ostavio sam svijetu dragocjenu uspomenu, naime moje presveto tijelo tako da se kao što se Stari zavjet hvalio arkom, manom, pločama zavjeta i drugim običajima novi čovjek može radovati novom zakonu, ali ne kao prije sjeni, nego istini, naime mojem razapetom tijelu koje ima uzor u Starom zavjetu. Da bi moje tijelo ostalo u slavi i časti, podigao sam kuću svete Crkve da u njoj bude čuvano i dirano. Svećenici su njegovi posebni čuvari koji donekle u službi stoje više od anđela jer su svećenici rukama i ustima diraju onoga koga sami se anđeli iz strahopoštovanja plaše dodirnuti. Svećenike sam odlikovao sedmerostruko kao stepenastim častima. Prvo, trebaju biti moji barjaktari i posebni prijatelji čistoćom duše i tijela; jer čistoća je prva stepenica prema Bogu kojeg ne dotiče niti mu pripada ništa što je nečisto. Iako je svećenicima zakona u vrijeme kad nisu žrtvovali bio dozvoljen odnos s njihovim ženama, to nije bilo čudo jer su nosili samo ljusku, a ne jezgru. Ali sad kad je došla istina, a slika odstupila, treba se truditi do to najviše čistoće i tako to više što je jezgra slađa od ljuske. I na znak takve jedne suzdržljivosti ponajprije se podrezuje kosa da ugođaj ne bi mogao vladati niti duhom niti tijelom. Na drugoj stepenici su svećenici postavljeni da u svoj poniznosti budu anđeoski muškarci jer se pomoću poniznosti duha i tijela doseže nebo i nadvladava oholi đavao. Na znak ove stepenice su svećenici postavljeni izgoniti đavle jer će ponizni čovjek biti uzvišen u nebo iz kojeg je drski đavao pao svojom ohološću. Svećenici su postavljeni na treću stepenicu da bi stalnim čitanjem svetog pisma bili Božji učenici kojima je zato od biskupa kao vojnicima mač u ruku dana knjiga da bi znali što treba činiti i molitvom i razmišljanjem se trudili ublažiti Božji gnjev za Božji narod. Na četvrtu stepenicu su svećenici postavljeni kao čuvari hrama promatrači duša da bi mogli biti zabrinuti za spas braće i jačati ih riječju i primjerom i slabe poticati na veće savršenstvo. Na petu stepenicu su postavljeni kao nadglednici i skrbnici oltara i preziratelja svjetovnih stvari tako da se dok služe oltaru i žive od oltara uopće ne bave svjetovnim stvarima osim ako to njihova služba zahtjeva. Na šestu stepenicu su postavljeni da bi bili apostolski muškarci propovijedanjem evanđeoske istine i da bi se u svojem ponašanju ravnali prema svojoj propovijedi. Na sedmoj se stepenici nalaze postavljeni jer pomoću žrtvovanja moga tijela trebaju biti posrednici između Boga i ljudi. Na ovoj stepenici svećenici donekle stoje iznad anđela. Sad se žalim što su te stepenice razbijene jer se oholost umjesto poniznosti; umjesto čistoće se njeguje nečistoća; na oltarima je vidljivo zanemarivanje; Božja mudrost se smatra budalaštinom; ne vodi se briga o spasu duša. Ali to im još nije dovoljno, već odbacuju i moja odijela i preziru moje oružje. Mojsiju sam na brdu pokazao odijela kojima se svećenici zakona trebaju služiti; ne da bi u Božjem nebeskom stanu trebalo biti nešto tjelesno, već zato jer se duhovno ne može shvatiti drukčije doli tjelesnom usporedbom. Zato sam duhovno pokazao tjelesnim da bi se moglo znati koje iskazivanje poštovanja je nužno kod onih koji posjeduju samu istinu, to jest moje tijelo ako su oni koji su posjedovali samo ljusku i sliku morali imati takvu čistoću i strahopoštovanje. Zašto sam Mojsiju pokazao takvo veliku ljepotu u materijalnim odijelima ako ne da time bude naznačen ukras i ljepota duše? Jer kao što svećenik ima sedam odijela, tako duša koja pristupa tijelu Gospodina imati sedam vrlina bez kojih nema spasa. Prvo odijelo duše je kajanje i ispovijed, ono pokriva glavu; drugo je naginjanje k Bogu i ljubav prema čistoći; treće je trud oko Božje časti i strpljivost u protivnostima; četvrto se sastoji u tome da se ne obraća pažnja na hvalu ili pogrdu ljudi, već samo na Božju čast; peto je suzdržljivost tijela pri pravoj poniznosti; šesto je ponovno razmišljanje o Božjim dobročinstvima i strah pred njegovim sudom; sedmo je Božja ljubav iznad svega i ustrajanje u dobru koje je započeto. No sad su ova odijela pretvorena i prezrena; jer umjesto ispovijedi se voli isprika i umanjivanje krivnje, umjesto čistoće stalna raskalašenost, umjesto truda za spas duše rad za korist tijela, umjesto Božje časti i ljubavi ambicije svijeta i oholost, umjesto hvalevrijedne umjerenosti obilje u svim stvarima, umjesto straha Božjeg drskost i prosuđivanje Božjih odluka, umjesto Božje ljubavi iznad svega hladnoća i nezahvalnost prema svim Njegovim dobročinstvima. Zato ću kao što sam po proroku rekao doći u gnjevu i kazna će ih urazumiti.“ Majka Milosrđa je bila ovdje prisutna i odgovori: „Blagoslovljen Ti, Sine moj, za Tvoju pravednost. Razgovaram s Tobom iako sve znaš radi ove zaručnice koja prema Tvojoj volji treba imati uvid u duhovne stvari, ali koja duhovno može shvatiti samo kroz usporedbe. Zaista, Ti si u svojem božanstvu prije nego si od mene primio čovještvo rekao da bi se Ti kad bi u Sodomi bilo nađeno deset pravednika smilovao cijelom gradu zbog tih deset. No sada je još nebrojeno mnogo svećenika koji Te ublažuju žrtvovanjem Tvoga tijela. Zato se radi njih smiluj onima koji imaju malo dobroga; to Te molim ja koja rodila u čovještvu, to Te sa mnom mole svi Tvoji izabrani.“ Sin odgovori: „Blagoslovljena ti, blagoslovljena riječi tvojih usta! Vidiš da trostruko pošteđujem zbog trostrukog dobra u prinošenju moga Tijela. Kao što su Judinom drskosti na meni otkrivena tri dobra, tako prinošenjem ove žrtve dušama dolazi trostruko dobro. Prvo, hvali se moja strpljivost što iako sam znao da je Juda izdajica nisam odbijao njegovo društvo; drugo, što su kad je izdajica sa svojima stajao svi na moju riječ pali na pod čime se očitovala moja moć; treće, da sam svu njegovu i đavlovu zlobu okrenuo na spas duša čime se otkrila božanska mudrost i ljubav. Tako i iz žrtve svećenika proizlaze tri dobra. Prvo, cijela nebeska vojska slavi moju strpljivost jer sam ja sam rukama dobrog kao i zlog svećenika i kod mene ne vrijedi izgled osobe niti ovaj sakrament postižu zasluge ljudi, već moje riječi; drugo, jer taj prinos koristi svima bez obzira od kojeg god je svećenika prinesen; treće, jer koristi i samom prinositelju koliko god zao bio; jer kao što su se nakon jedne riječi 'Ja sam' moji neprijatelji srušili na pod, tako nakon izricanja moje riječi: 'Ovo je moje tijelo' uzmiču zli duhovi i prestaju kušati dušu prinositelja; također se ne bi takvom odvažnošću usudili vratiti istome kad poslije opet ne bi uslijedila radost griješenja. Zato, iako pravednost zahtjeva osvetu, moje milosrđe pošteđuje sve i podnosi sve. Ali ako dnevno i zovem, rijetko tko odgovara kao što dnevno vidiš. Ipak, još ću jednom poslati riječi svojih usta; oni koji čuju će svoje dane ispuniti u radosti koja od slatkoće ne može biti izrečena niti zamišljena. Onima koji ih ne čuju će kao što je pisano u dušu i tijelo doći sedam zala; naći će ih kad budu razmišljali i čitali što se dogodilo da ne bi zadrhtali kad saznaju.“ Pedeset i devet poglavlje Kristove riječi zaručnici kako svećenik ima tri dužnosti: prvo, posvetiti tijelo Kristovo; drugo, čistoću tijela i duha; treće, brigu za svoju župu. Također treba imati knjigu i ulje; i o tome kako je svećenik Božji anđeo jer je njegova služba veća od one anđela. Kristove riječi zaručnici kako svećenik ima tri dužnosti: prvo, posvetiti tijelo Kristovo; drugo, čistoću tijela i duha; treće, brigu za svoju župu. Također treba imati knjigu i ulje; i o tome kako je svećenik Božji anđeo jer je njegova služba veća od one anđela. Šezdeseto poglavlje Zaručničine riječi Bogu o prijatnom načinu molitve pred Bogom. „Blagoslovljen Ti, moj stvoritelju i otkupitelju. Ne srdi se ako Ti govorim kao ozlijeđeni liječniku, kao ožalošćeni tješitelju, kao siromah onome tko je bogat i ima u izobilju; jer ozlijeđeni govori: 'O, liječniče, nemaj odvratnost prema meni ozlijeđenome jer si moj brat.' Ožalošćeni govori: 'O, najljubazniji tješitelju, ne preziri me jer sam u strahovima, već daj mom srcu mir i mojim osjećajima utjehu.' Siromah pak kaže: 'O, ti bogati kojemu ništa ne nedostaje, pogledaj me jer me ugrožava glad, gledaj kako sam gol i daj mi odjeću kojom se mogu ugrijati.' Tako i ja kažem: O, Ti svemoćni i najljubazniji Bože, razmatram rane mojih grijeha koje sam primila od svoje mladosti nadalje i uzdišem što je vrijeme prošlo neiskorišteno. Snage nisu dovoljne za rad jer su se iscrpile u ispraznostima. Zbog toga i zato jer si izvor sveg dobra i milosrđa Te molim da mi se smiluješ. Dodirni moje srce rukom svoje ljubavi jer Ti si najbolji liječnik; utješi moju dušu jer si dobar tješitelj.“ Šezdeset i prvo poglavlje Kako se đavao pojavio zaručnici kod podizanja tijela Kristova, razgovarao s njom i argumentima htio pokazati da ono što se podiže nije tijelo Kristovo. Ali odmah joj se pojavio anđeo Gospodnji i tješio ju je. Kako se Krist pojavio i prisilio đavla da pred kćeri kaže istinu. I kako tijelo Kristovo primaju kako dobri, tako i zli; i o prikladnom sredstvu u kušnjama protiv Kristove tjelesne prisutnosti. Za vrijeme podizanja tijela Kristova pojavio se jedan koji je bio potpuno crn i reče: „Zar vjeruješ, luđakinjo, da je ovaj komadić kruha Bog? Već bi se odavno pojeo i da je brijeg brjegova. Nitko od mudrih Židova kojima je mudrost dana od Boga ne vjeruje u to. Nitko ne bi trebao vjerovati ni da bi Bog dopustio da ga dotiče i voli potpuno nečist svećenik koji ima pseće srce. Trebaš priznati to što kažem. Ovaj svećenik je moj; ako želim, mogu ga uzeti.“ Odmah se pojavio dobar anđeo i reče: „Moja kćeri, ne odgovaraj budali prema njegovoj budalaštini; jer on koji ti se pojavio je otac laži; no budi spremna jer naš zaručnik je blizu.“ Taj je zaručnik, Isus, došao i reče đavlu: „Zašto uznemiruješ moju kćer i zaručnicu? Nazivam je kćeri jer sam je stvorio; zaručnicom zato jer sam je otkupio i vezao pomoću svoje ljubavi.“ Đavao odgovori: „Govorim zato jer mi je dopušteno i zato da se ohladi u Tvojoj službi.“ I Gospodin reče: „To je iskusila ove noći kad si joj pritiskao oči i preostale udove. Bio bi učinio još i veće da ti je bilo dopušteno; ipak, kad god se odupre tvojim nadahnućima, njezina se kruna udvostruči. No ti, đavle, budući da si rekao da bih i da sam brijeg bio odavno pojeden, odgovori mi pred ušima moje kćeri koja je tjelesna. Pismo govori da je kad je narod propadao podignuta mjedena zmija i pogledom na nju se izliječio svatko koga su zmije ozlijedile. Je li ta snaga liječenja proizašla od snage mjeda ili od slike zmije ili od Mojsijeve dobrote ili od neke skrivene božanske moći?“ Đavao odgovori: „Ta snaga liječenja nije proizašla od ničeg drugog doli jedino od čudesne Božje snage i vjere poslušnog naroda da je Bog koji čini sve iz ničega mogao učiniti i sve što prije nije bilo.“ Dalje reče Bog: „Reci, đavle, je li štap postao zmijom na Mojsijevu zapovijed ili na Božju zapovijed? Je li zato što je Mojsije bio svet ili jer su Božje riječi tako rekle?“ Đavao mu odvrati: „Što je Mojsije bio drugo doli slab čovjek, ali po Bogu pravedan na čiju je riječ, koju je Bog zapovjedio i dopustio, štap postao zmijom tako što je zaista Bog zapovjedio, a Mosije se kao sluga pokorio? Jer prije Božje zapovijedi je štap bio štap, a dok je Bog zapovjedio, štap je zaista postao zmija tako da se sam Mojsije bojao.“ Sad Gospodin reče zaručnici koja je ovo vidjela: „Tako je sad i na oltaru; jer prije sakramentalnih riječi je na oltar položeni kruh samo kruh, ali nakon što se izgovoreni riječ: 'Ovo je moje tijelo', postaje tijelo Kristovo koje uzimaju i dodiruju dobri i zli i to jedan kao i tisuću njih s istom istinom, ali ne s istim učinkom, dobrima na život, a zlima na sud. A kad je đavao rekao da je Bog okaljan svećenikovom nečistoćom, to je zaista neistinito. Ako gubav sluga pruža svojem gospodaru ključ ili bolesnik pruža jelo od jakih bilja, gospodaru neće škoditi jer tko god da je pružatelj, snaga ostaje ista i isto tako Bog po zlobi lošeg sluge ne postaje loš niti po dobrom bolji jer uvijek ostaje nepromjenjiv i isti. A kad je đavao o ovom svećeniku rekao da će vrlo brzo umrijeti, to zna pomoću lukavosti svoga bića i iz vanjskih uzroka, ali neće ga moći uzeti ako ja to ne dopustim. Ipak, ovaj svećenik je njegov ukoliko se ne popravi to zbog tri razloga. Baš zato je đavao rekao da ima smrdljive udove i pseće srce jer zaista smrdi i ima groznicu, izvana je topao, a iznutra hladan, ima nepodnošljivu žeđ, mlitavost udova, gađenje prema kruhu i odvratnost prema svemu slatkome. Topao je prema svijetu, a hladan prema Bogu, žeđa za radosti tijela, ima gađenje prema ljepoti vrlina; Božje zapovijedi mu nisu ukusne i žari za svim što je tjelesno. Zato se ne treba čuditi ako mu moje tijelo nema drukčiji okus od kruha pečenog u peći; jer on ne misli na duhovno djelo, već samo na tjelesno. Nakon što se izreče Jaganjče Božji i moje tijelo uzme u njegovo, od njega se povlači Očeva moć i Sinova najslađa prisutnost, a sa svetom odjećom od njega odlazi dobrota Duha Svetoga koji je veza sjedinjenja i ostaje mu samo oblik i pamćenje kruha. Ipak, ne smiješ misliti da je on ili bilo koji loš čovjek bez Boga. Iako se Bog od njega povlači i ne poklanja mu veću utjehu, time ipak ne odlazi nego ga podnosi i brani od đavla. A na to kad je đavao rekao da nitko među mudrim Židovima to ne želi vjerovati, odgovaram: Židovima je isto kao i onima koji su izgubili desno oko, zato šepaju na obje duhovne noge; baš zato su budalasti i ostat će sve do njihova kraja. Zato nije čudo što đavao zasljepljuje i stvrdnjava njihova srca i savjetuje ih na ono što je besramno i protiv vjere. Kad god zato neka takva misao u vezi s tijelom Kristovim dođe u tvoje srce, donesi je pred duhovne prijatelje i ostani postojana u vjeri jer sigurno znaš da je to tijelo koje sam primio od Djevice, koje je razapeto i koje upravlja u nebu isto ono na oltaru i primaju ga dobri kao i zli. Kao što sam se svojim učenicima koji su išli u Emaus pokazao u stranom obličju iako sam bio pravi čovjek i Bog i došao učenicima kroz zaključana vrata, tako se i svećenicima pokazujem u stranom obličju da bi vjera imala zaslugu i da bi se otkrila nezahvalnost ljudi. To nije čudo. Jer sad sam još uvijek onaj koji je moć svog božanstva pokazao strašnim znakovima, a ljudi ipak govore: 'Napravimo si bogove koji će ići ispred nas.' I Židovima sam pokazao svoje istinsko čovještvo i oni su ga razapeli. Ja, upravo isti, dnevno sam na oltaru, ali govori se: 'Imamo gađenje i odvratnost prema toj hrani.' Kakve veće nezahvalnosti može biti od toga da se pokuša razumom shvatiti Boga i usudi suditi o njegovim skrivenim odlukama i tajnama koje su u Njegovoj ruci? Zato ću neukima i poniznima pomoću nevidljiva djelovanja i vidljivim obličjem pokazati što je vidljivo obličje kruha bez kruha i bez tvari, što je tvar u svojem obličju i što je podjela u obliku bez tvari i zašto trpim takva poniženja i nakaznosti na svojem tijelu da bi ponizni bili uzvišeni, a oholi dovedeni u sramotu.“ Šezdeset i drugo poglavlje Gospodinove koreće riječi jednom svećeniku koji pokapa jednoga koji je umro u strpljivosti uz prisutnost zaručnice. Kako će Krist nepravednom svećeniku doći sa sedam tjelesnih i sedam muka i kako će onaj zbog svoje strpljivosti postići svu slavu. Kad je jedan svećenik pokapao jednog mrtvog koji je tri i pol godine bio bolestan, zaručnica je čula kako Duh govori: „Prijatelju, što činiš, kako se usuđuješ dodirnuti mrtvog kad su ti ruke krvave? Zašto za njega zoveš svemoćnog kad je tvoj glas kao žablji? Kako se usuđuješ za njega smirivati suca kad su tvoje kretnje i vladanje više izgledaju kao jednog lakrdijaša nego pobožnog svećenika? Zato će mrtvome biti korisna snaga mojih riječi, a ne tvoje djelo i njegova vjera i duga strpljivost će ga odvesti do krune.“ Dalje reče Duh zaručnici: „Ruke ovog svećenika su krvave jer su sva njegova djela tjelesna; njima ne može dotaknuti mrtvog jer mu neće moći pomoći svojim zaslugama, već samo po časti sakramenta. Dobri svećenici koriste dušama na dvostruk način; prvo snagom Gospodinova tijela, zatim vlastitom ljubavlju u kojoj gore. Njegov glas je kao žablji jer potpuno je posvećen zemaljskim djelima i požudi tijela; zato se ne uspinje k Bogu koji želi biti ublažen glasom ponizne ispovijedi i kajanja. I njegovo vladanje je kao jednog lakrdijaša; jer što lakrdijaš drugo čini nego da se ravna prema vladanju svjetovnih ljudi? Što drugo pjeva doli: 'Jedimo i pijmo i uživajmo radost u ovom životu'? Isto tako čini i ovaj; jer u odjeći i ponašanju se ravna prema svima da bi se svima svidio i svojim primjerom sve potiče na rasipnost tako što govori: 'Jedimo i pijmo jer Gospodin se tome raduje; to će nam biti dosta da dospijemo do vrata slave i iako mi uskrati ulaz, bit ć u sretan što sjedim kraj vrata, ne želim biti savršen.' To je opasan govor i kažnjiv život jer do vrata slave neće dospjeti nitko tko nije savršen ili savršeno očišćen i nitko neće postići savršenost ako to savršeno ne želi ili se za to ne trudi savršeno ako može. Ipak, ja, gospodar svih stvari, ulazim tom svećeniku, ali ne ostajem obuhvaćen niti okaljan. Ulazim kao zaručnik i izlazim kao sudac koji će suditi ako ga primatelj prezire. Zato ću kao što sam rekao svećenicima doći sa sedam muka. Otet će im se sve što su voljeli; bit će odbačeni od lica Božjeg i osuđeni u Njegovu gnjevu; bit će predani đavlu i patiti bez mira, biti prezreni od svih, imati nedostatak svih dobara i obilje svih zala. Na sličan način će biti mučeni sa sedam drugih tjelesnih muka kao Izraelova djeca. Zato se ne trebaš čuditi ako podnosim zle ili ako se prema mojem sakramentu pokazuje nešto nedostojno; jer patim sve do kraja da na dan iznesem svoju strpljivost i nezahvalnost ljudi. I nemoj misliti da se mojem tijelu događaju nedostojnost kao kad si čula da je ispljunuto, već se to događa da bi se otkrila i pokazala nezahvalnost ljudi da su nedostojni primiti nešto tako sveto.“ Potom Duh reče duši mrtvoga: „O, dušo, raduj se i kliči; jer tvoja te vjera odvojila od đavla; tvoja jednostavnost će ti skratiti dugi put čistilišta; tvoja strpljivost te dovela do vrata slave; moje milosrđe će te uvesti i okruniti.“ Šezdeset i treće poglavlje Kako se đavao pojavio zaručnici i kako ju je prividnim argumentima htio prevariti u vezi s sakramentom tijela Kristova i kako je Krist zaručnici došao u pomoć i prisilio da pred zaručnicom kaže istinu. O uvjerenju i vrlo korisnoj Kristovoj poduci zaručnici o njegovu slavnom tijelu u sakramentu. Dalje se zaručnici pojavio zli duh s dugim trbuhom i reče: „Što vjeruješ, ženo, i o čemu velikome razmišljaš? I ja znam mnogo i želim ti jasnim riječima dokazati svoje riječi; no savjetujem ti da prestaneš razmišljati o nevjerojatnome, već vjeruj svojim osjetilima. Ne vidiš li očima, ne čuješ li ušima svoga tijela slamanje hostije iz materijalnog kruha? Nisi li vidjela kako se slama, dodiruje, nečasno baca na zemlju i kako se s njom čini mnogo toga što ja na sebi ne bih trpio? No kad bi bilo moguće da se Bog nalazi u ustima pravednih, kako bi sišao nepravednima čija je škrtost beskrajna i neumjerena?“ Neposredno nakon ove kušnje ukazao se Krist u ljudskom obličju i ona mu reče: „O, Gospodine Isuse Kriste, zahvaljujem Ti za sve, posebno za tri milosti. Prvo, što odijevaš moju dušu tako što si joj ulio pokoru i kajanje čime ispiru svi grijesi koliko god teški bili; drugo, hraniš dušu tako što joj ulijevaš svoje tijelo i sjećanje na Tvoje patnje čime se duša osvježuje kao najboljim jelom; treće, tješiš sve koji Te zovu u nevolji. Zato, Gospodine, smiluj mi se i pomogni mojoj vjeri; jer iako zavrjeđujem biti predana izrugivanju đavla, ipak vjerujem da bez Tvojeg dopuštenja ne može ništa, a i Tvoje dopuštenje nije bez utjehe.“ Potom Krist reče đavlu: „Zašto razgovaraš s mojom novom zaručnicom? “ Đavao mu odgovori: „Jer je bila vezana uz mene i još se nadam zaplesti je u svoju mrežu; bila je vezana uz mene jer je više težila svidjeti se meni i mojim savjetima nego Tebi, svojem stvoritelju. Nadgledao sam njezine putove i još ih nisam zaboravio iz svojeg pamćenja.“ Gospodin odgovori: „Ti si dakle urotnik i uhoda svih putova?“ Đavao mu odvrati: „Zaista sam uhoda, ali u mraku jer si me Ti učinio mračnim.“ A Gospodin reče: „Kad si mogao vidjeti i kad si postao mračan?“ „Ja sam“, reče đavao, „moga vidjeti kad si me stvorio u najvišoj ljepoti; no budući da sam drsko navalio u Tvoj sjaj, oslijepljen sam kao bazilisk. Vidio sam te kad sam želio Tvoju ljepotu; vidio sam Te i prepoznao u svojoj savjesti kad si me odbio; prepoznao sam Te i u primljenu tijelu i učinio što si mi dopustio; prepoznao sam Te kad si mi svojim uskrsnućem oteo svoje zarobljene. Svaki dan prepoznajem Tvoju moć kojom se rugaš mojoj i činiš mi sramotu.“ A Gospodin reče: „Ako me poznaješ i znaš istinu o meni, zašto onda lažeš mojim odabranima kad znaš istinu o meni? Nisam li rekao da će onaj tko jede moje meso živjeti vječno? Ali ti kažeš da je to laž i da nitko ne jede moje tijelo. Tako je moj narod veći služitelj idola nego onaj koji se klanja kamenju i idolima. Iako sve znam, ipak mi odgovori tako da ova koja ovdje stoji čuje budući da duhovno može razumjeti samo usporedbom. Kad me Toma nakon moga uskrsnuća dotakao, je li tijelo koje je dodirnuo bilo duhovno ili tjelesno? I ako je bilo tjelesno, kako je onda ušlo kroz zaključana vrata? Ako je bilo duhovno, kako je onda bilo vidljivo tjelesnim očima?“ Đavao odgovori: „Teško je govoriti kad je govornik svima sumnjiv i protiv volje prisiljen govoriti istinu. No ipak ću prisiljen reći da si u uskrsnuću bio kako duhovan tako i tjelesan i zato zbog vječne snage božanstva i duhovne prednosti proslavljenog tijela ideš posvuda i možeš biti posvuda.“ Dalje reče Bog: „Kad se Mojsijev štap pretvorio u zmiju, reci mi je li to bila samo slika zmije ili je potpuno izvana i iznutra bila zmija i reci je su li one posude kruha i komadi kruha bili pravi kruh ili samo slika kruha?“ Đavao odgovori: „Štap je potpuno bio zmija, ono u posudama potpuno kruh i sve se to dogodilo po Tvojom snazi i moći.“ I Gospodin reče: „Zar bi mi možda trebalo biti teže nego onda učiniti slično ili još veće čudo kad mi se svidi? Ili ako je moje odonda proslavljeno tijelo moglo kroz zaključana vrata ući apostolima, zašto sad ne bi moglo biti u rukama svećenika? Ili je li možda za moje božanstvo teško spojiti najniže s najvišim, nebesko sa zemaljskim? Nikako! Ali ti si zaista otac laži; kao što je tvoja zloba nadasve velika, tako je i moja ljubav i bit će nad svima. Ako se nekome i čini da je vidio kako sakrament gori, drugome da se gazi nogama, ja znam vjeru svih i sve uređujem u mjeri i strpljivosti, ja koji iz ničega stvaram nešto i iz nevidljivoga vidljivo, koji oblikom mogu pokazati nešto vidljivo što je zapravo nešto drugo nego što se čini.“ Đavao odgovori: „Da je to istina doživljavam svaki dan kad se ljudi, moji prijatelji, udaljavaju od mene i postaju Tvoji prijatelji. Ali što da dalje kažem? Rob prepušten sam sebi dovoljno pokazuje kroz svoju volju što bi želio provesti u djelo kad bi mu bilo dozvoljeno?“ Nato Sin Božji odvrati. „Vjeruj mi, kćeri moja, da sam ja, Krist, obnovitelj života, a ne izdajica, istinski i sam istina, ali ne lažljivac i vječna moć bez koje ništa nije bilo i ništa neće biti. Jer ako imaš vjeru da sam u svećenikovim rukama čak i ako svećenik sumnja, ipak sam zbog vjere vjernika i prisutnih i zbog riječi koju sam sam postavio i izrekao zaista u njegovim rukama. Svatko tko me prima, prima moje božanstvo i obličje kruha. Što je Bog doli život i slatkoća, svjetlo koje obasjava, dobro koje veseli, pravednost koja ravna i milosrđe koje spašava? I što je moje čovještvo doli najokretnije tijelo, veza između Boga i čovjeka, glava svih kršćana? Tako svatko tko vjeruje u Boga i prima moje tijelo, prima samo božanstvo jer prima život; prima i čovještvo pomoću kojeg se Bog i čovjek povezuju; prima i obličje kruha jer on koji je u svojem obličju skriven, prima se u drugom radi provjere vjere. Na sličan način i zao prima božanstvo, al ine blago, nego koje kažnjava; prima i čovještvo, ali mu je manje milostivo; prima i obličje kruha jer pod vidljivim obličjem prima skrivenu istinu, ali bez da mu je slatkoća slatka. Jer kad me približava svojim ustima i svojim zubima, nakon primanja sakramenta odlazim sa čovještvom i božanstvom i ostaje mu samo obličje kruha. Ne da kod zlih nisam istinski tamo kao kod dobrih zbog ustanovljenja sakramenta, već zato jer dobri i zli ne primaju jednako djelovanje. Na kraju se čovjeku u hostiji pruža život, naime sam Bog, i život ulazi u njega, ali ne ostaje kod zlih jer ne odustaju od zla i zato njihovim osjetilima ostaje samo obličje kruha koje u njima nema djelovanje jer kod primanja ne misle ništa drugo nego kao da vide i opažaju samo obličje kruha i vina kao kad moćni gospodar uđe nekom čovjeku u kuću i njegova prisutnost se vidi, ali njegova dobrota se zanemaruje.“ Šezdeset i četvrto poglavlje Majčine riječi kćeri o tome kako je njezin Sin uspoređen sa siromašnim seljakom i kako dobre i zle pogađaju nevolje i kušnje, dobre kroz strpljenje za čišćenje i krunjenje. Majka reče: „Moj Sin je kao siromašan seljak koji, budući da ne posjeduje bika i magarca, osobno nosi drvo iz šume i druge alate koji su mu potrebni da bi dovršio svoj posao. Između ostalih alata je nosio i male šibe koje su nužne iz dva razloga: da bi kaznio neposlušna sina i ugrijao hladne. Tako je i moj Sin, gospodar i stvoritelj svih stvari, postao potpuno siromašan da bi sve obogatio vječnim, a ne prolaznim bogatstvom; na svojim je leđima nosio težak teret, naime gorki križ i svojom krvlju je čistio i uklonio grijehe svih. Tijekom svog preostalog djelovanja izabrao je alate vrlina, to jest čestite muškarce koji su pod sudjelovanjem Božjeg Duha zapalili mnoga srca za Božju ljubav i otkrili put istine. Izabrao si je i šibe koje su ljubitelji svijeta kojima se kažnjavaju djeca i Božji prijatelji da bi se odgojili i čistili za njihovu veću sigurnost i nagradu. Šibe griju hladnu djecu i kad postanu vatrena za Boga, griju i Božje srce za njih. Ali kako? Bez sumnje, kad svjetovni ljudi pripremaju nevolje Božjim prijateljima i onima koji Boga samo iz straha pred kazne. Ovi se onda to revnije okreću Bogu nakon što su razmotrili ispraznost svijeta i Bog ima milosrđe pri njihovim nevoljama i šalje im utjehu i ljubav. Ali što će biti sa šibama nakon što se djeca istuku? Sigurno će biti bačeni u goruću vatru; jer Bog ne prezire svoj narod kad ga prepušta rukama bezbožnika, već kao što otac odgaja sina, tako se i Bog služi zlobom bezbožnih radi krunjenja svojih.“ Šezdeset i peto poglavlje Riječi opomene zaručnici koje kroz primjer pokazuju kako se Božji prijatelji ne bi trebali prezasititi poslom propovijedanja niti ga pustiti i o velikoj plaći takvih. Majka reče: „Trebaš biti kao prazna posuda koja je prikladna da je se napuni i koja nije preširoka za svoje punjenje, ali niti tako duboka da nema dno. Ta je posuda tvoje tijelo koje je prazno onda kad je slobodno od požudnih želja. Nije preširoko kad je tijelo razborito disciplinirano tako da duša može razumjeti, a tijelo je tako jako da može raditi. Posuda je bez dna dok se tijelo nikakvim odricanjem ne drži zauzdano i kad se tijelu ne odbija što duh želi. Ali čuj sad što kažem. Moj sluga je izrekao nepromišljenu riječ tako što je rekao: 'Što da govorim o onome što se ne dotiče mog staleža?' Takva riječ ne dolikuje Božjem sluzi; jer svaki koji čuje i zna istinu i prešućuje je, ogrješuje se i zaslužuje svaki prezir. Bio jednom jedan gospodar koji je posjedovao čvrsti dvorac u koji je položio četverostruko bogatstvo, naime: neraspadljivu hranu koja smiruje svaku glad; ljekovitu vodu koja gasi svaku žeđ; mirišljavi miris koji odvodi sve otrovno i nužno oružje koje slabi svakog neprijatelja. Dok je gospodar bio drugdje zaposlen, dvorac je bio pod opsadom i kad je to čuo, rekao je svojem sluzi glasniku: 'Idi i glasno zovi moje ratnike i reci im moje riječi: Ja, gospodar, oslobodit ću svoj dvorac; tko god me slijedi s dobrom voljom, bit će sa mnom u slavi i bit će mi sličan u časti; tko padne u borbi, njega ću probuditi na život u kojem nema nikakvog nedostatka ni straha i dat ću im neprestanu čast i nepresušno bogatstvo.' Kad je sluga tako primio zapovijed, zvao je; ali nije bio dovoljno revan u zvanju, tako da poziv nije došao do najhrabrijeg ratnika i on nije mogao sudjelovati u borbi. Što će sad gospodar učiniti s ratnikom koji se htio boriti, ali nije čuo glasnikov glas? Bez sumnje će ga nagraditi prema njegovoj volji, ali lijeni glasnik neće ostati nekažnjen. Ovaj dvorac predstavlja svetu Crkvu ustanovljenu krvlju moga Sina u kojoj se nalaze njegovo tijelo koje smiruje svaku glad, voda evanđeoske mudrosti, miris primjera njegovih svetih i oružja njegove patnje. No sad je pod opsadom neprijatelja jer se u Crkvi nalaze mnogi koji glasom propovijedaju moga Sina, ali mu svojim vladanjem ne odgovaraju. Da, ako riječju i pristaju Gospodinu, protive se voljom i ne brinu se za svoju nebesku domovinu, već samo žele zadovoljiti svoju putenost. Da bi se tako Božji neprijatelji smanjili, Božji prijatelji ne smiju postati ravnodušni jer naplata neće biti vremenita, već takva koja ne zna kraja.“ Šezdeset i šesto poglavlje Majčine riječi zaručnici kako vremenita dobra ako ih se posjeduje u skromnosti ne štete ukoliko želja za njihovim posjedovanjem nije neuredna. Majka reče: „Što šteti ako je netko iglom ili željezom uboden u odjeću ukoliko meso nije ozlijeđeno? Tako i vremenita dobra ne štete ako ih se skromno posjeduje i sklonost za posjedovanjem nije neuredna. Zato obrati pozornost na svoje srce da bi tvoja namjera bila dobra jer po tebi među druge trebaju biti razlivene Božje riječi. Jer kao što vrata na brani vodenog mlina zaustavlja vodu i opet je pušta da ide kad treba, tako i ti kad na tebe nasrnu raznolike misli i kušnje moraš brižno obratiti pozornost da ono što je isprazno i svjetovno odbaciš. Što je božansko, treba se neprestano zadržati u pamćenju kao što je pisano da su niže vode otjecale, a više su stajale kao zid. Niže vode su misli tijela i nekorisne pohlepe koje moraju otječi i ne se osvrtati na njih; više vode su Božja nadahnuća i riječi svetih; one trebaju ostati u srcu kao zid tako da nikakvom kušnjom ne mogu biti otrgnute iz srca.“ Šezdeset i sedmo poglavlje Kristove riječi zaručnici koje izlažu njegovu slavu i kako sve ostaje prema Njegovu uređenju osim bijednih duša grešnika; o svemu se govori primjerima. Kako u djelima treba čuvati volju. Sin reče zaručnici: „Ja sam s Ocem i Duhom Svetim jedan Bog. U providnosti moga božanstva je sve od početka i prije svih vremena predviđeno i ustanovljeno. Sve, kako tjelesno tako i duhovno, slijedi određeno povezivanje i red i sve stoji ili ide prema onome što je uređeno i zna se unaprijed u mojem znanju. To možeš vidjeti iz tri primjera. Prvo na životu koji dolazi od žene, a ne muškarca; drugo, na stablima jer slatko nosi sladak plod, a gorko svoj plod; treće, na zvijezdama jer sunce, mjesec i sva nebeska tijela vrše svoje kretanje prema onome što je unaprijed određeno u mojem božanstvu; tako su razumne duše u mojem božanstvu unaprijed znane i prepoznate što će postati; moje znanje unaprijed doduše za njih nikako nije bilo i nije prepreka; jer dao sam im slobodno kretanje volje, to jest slobodnu volju i moć birati što im se sviđa. Kao što žena, a ne muškarac, rađa, tako i dobra duša, Božja žena, mora, rađati uz Božju pomoć jer je duša stvorena zato da napreduje u vrlinama i plodno raste po sjemenu vrlina i dođe u ruke božanske ljubavi. Duša pak koja se odmetne od svojeg podrijetla i svojeg stvoritelja i ne donosi mu ploda djeluje protiv Božjeg uređenja i zato je nedostojna Božje slatkoće. Drugo, nepromjenjivo Božje uređenje se pokazuje na stablima; jer slatka stabla donosi što je slatko, a koja su nasuprot tome gorka, donose što je gorko; u datulji je oboje: slatkoća i gorka jezgra. Isto tako je od vječnosti predodređeno da je tamo gdje je Duh Sveti stanovnik sva svjetovna radost mrska, sva svjetovna slava mrska. U takvu srcu je i snaga Božjeg Duha i njezina čvrstoća tako velika da ga nikakva nestrpljivost ne može slomiti, nikakva protivnost srušiti, nikakva sreća uzdići. Tako je i od vječnosti predviđeno da je gdje je đavlov trn izvana crven plod, ali iznutra punina nečistoće i bodlje. I u đavlovoj radosti je trenutna i prividna slatkoća; ali ispunjena je trnjem i nevoljama i što se više netko zapliće u svijet, to se težim teretom odgovornosti tovari. Kao što tako svako stablo donosi onakav plod kakvi su deblo i korijen, tako će svaki čovjek biti suđen prema namjeri svoga djelovanja. Treće, svi elementi ostaju u svojem redu i pokretu kao što je predviđeno od vječnosti i kreću se prema stvoriteljevoj volji. Tako i svako razumno biće treba biti spremno kretati se prema stvoriteljevu uređenju. Čini li suprotno, jasno je da zloporabi svoju slobodnu volju i dok se nerazumna bića drže svojih granica, razuman se čovjek odmeće i navlači si težak sud jer nije koristio razum. Zato se čovječja volja mora čuvati jer đavlu ne činim ništa više nepravde nego svojim anđelima jer kao što Bog od svoje čiste zaručnice traži onu neizrecivu slatkoću, tako đavao kod svoje zaručnice traži trnje i bodlje. Ipak, đavao u nikome neće dobiti premoć ako mu volja nije bila pokvarena.“ Šezdeset i osmo poglavlje Majčine riječi zaručnici o jednoj lisici. Kako lukavi đavao slično lisici na različite i raznolike načine kušnji vara ljude i trudi ih se osobito prevariti one koje vidi da napreduju u dobru. Majka reče: „Postoji mala životinja zvana lisica; ona je brižljiva i puna sve lukavštine da si priskrbi sve svoje potrebe. Ponekad se postavlja kao da spava i kao da je mrtva da bi to slobodnije mogla loviti i proždrijeti ptice koje se spuštaju na nju što se neopreznije spuste. Lisica obraća pozornost i na let ptica i one koje vidi da se od iznemoglosti spustile na zemlju pod stablo otima i pojede; one pak koje svojim dvama krilima odlete je posramljuju i ometaju njezin trud. Ta lisica je đavao koji stalno progoni Božje prijatelje i posebno one koji nemaju žuč njegove zlobe i otrov njegove jalovosti. Postavlja se kao da spava ili je mrtav; jer ponekad pušta čovjeka teških kušnji da bi ga kad se najmanje ne čuva to slobodnije prevario i zapleo. Ponekad daje da porok izgleda kao vrlina i nasuprot tome vrlina kao porok da bi čovjeka doveo u zabunu i ako mu oprezna pamet ne pomogne, propadne. To ćeš shvatiti kroz primjer. Milosrđe je ponekad porok, naime kad vrši da bi se svidjelo ljudima. Snažno izvršavanje pravednosti je nepravednost ako slijedi iz pohlepe i nestrpljivosti. Poniznost je oholost kad se vrši da se svrati pozornost na sebe i da se bude primijećen od ljudi. Vrlina strpljivosti se može pokazati bez da to zaista jest kad se ukoliko se može zbog pretrpljene nepravde želi osvetiti, ali se podnosi jer se ne može naći vrijeme prikladno za osvetu. Ponekad đavao pušta nevolje i brige da se čovjek rastopi u preobilju tuge; ponekad đavao u srce sipa strahove i brige da bi čovjek postao mlačan u Božjoj službi ili da bi čovjek kad je najmanjem neoprezan propao u veće. Tako je ovoga o kojem govorim prevarila lisica. Kad je u starosti sve imao po želji i već je rekao da je sretan i želi živjeti, bio je ščepan bez sakramenata i bez da je položio račun za svoja djela i svoje vlasništvo jer je kao mrav skupljao danju i noću, ali ne u Gospodinovu žitnicu, ali kad je otvorio svoje spremište da uvede svoje zrnje, umro je i drugima prepustio plod svojeg truda. Jer tko u vrijeme žetve ne skuplja na plodan način, neće se radovati sjemenkama. Zato su sretne Gospodinove ptice koje ne spavaju po drvećem svjetovnih radosti već na drveću nebeske želje i kad ih zahvati kušnja lisice, nepravednog đavla, vrlo brzo odlete na oba krila, naime poniznosti u ispovijedi i nadi u nebesku pomoć.“ Objašnjenje Krist, Sin Božji, reče: „Ovaj prior ima ulogu biskupa. Tko se dakle želi popeti na stablo slatkog ploda i skinuti slatki plod, mora biti lak i bez tereta, opasan i jak za skupljanje i mora imati čistu posudu da u nju položi plodove. Tako se i ovaj od sad mora truditi svoje tijelo krasiti vrlinama tako da mu bude dovoljno što je nužno, a ne izobilno, da bježi od prilike neumjerenosti, da se pokazuje kao čisto ogledalo i kao uzor za nesavršene ljude. Inače će ga pogoditi strašan kraj, iznenadni pad i udarac moje ruke.“ Tako se i dogodilo. Šezdeset i deveto poglavlje Kristove riječi zaručnici kako su dobro ponašanje i dobra djela svećenika predstavljena jasnim vodama, a zlo ponašanje i zla djela odvratnim i mutnim vodama. Sin reče: „Iz tri se stvari može prosuditi da voda nekog izvora nije dobra. Prvo, ako nema doličnu boju; drugo, ako je prljava; treće, ako voda stalno stoji, nije u pokretu i prima dolazeću prljavštinu bez da je izbacuje. Pod tom vodom podrazumijevam ponašanje i srca svećenika koji kao i izvori da bi se s njih pilo moraju biti slatki u milini ponašanja i zatvoreni prema svoj prljavštini poroka. Zato je osobita boja svećenika istinska poniznost tako da se u mislima i djelima to više ponizuje što više na sebi prepoznaje obveze da mora raditi za Boga. Oholost je boja đavla. I kao što ruka gubavca kad iz izvora uzima vodu čini vodu odvratnom onima koji je vide, tako oholost svećenika daje prepoznati da su njegova djela zaprljana. Voda je prljava onda kad je svećenik pohlepan i ne zadovoljava se nužnim; kako je sam sebi nekoristan i nema mir, taj je tako i drugima primjerom pohlepe štetan. Treće, voda je nečista ako prima prljavštinu, ali je ne izbacuje; to se događa kad nema otjecanje i nedostaje joj pokret. Tako je nečist svećenik koji voli požudu tijela u srcu i na tijelu i istinskim kajanjem ne izbacuje sve nečisto što mu se dogodi. Jer kao što je mrlja na tijelu posvuda odvratna, ali najviše na licu, tako nečistoća svima treba biti omražena, a osobito onima koji su pozvani nečem slavnijem. Tako mojem djelu trebaju biti probrani oni svećenici koji nemaju preopširno znanje, već poniznost i čistoću, koji sami žive duhovno i druge odgajaju riječima i primjerom; jer i gubava ruka je korisna za moje djelo ako je namjera dobra i ne nedostaje duhovna ruka.“ Sedamdeseto poglavlje Majčine riječi u kojima pripovijeda muku njezina blagoslovljena Sina po redu i o obličju i ljepoti njezina Sina. Majka reče: „Kad se približavala muka moga Sina, u strahu pred mukom su u njegovim očima bile suze, znoj na njegovu tijelu; ubrzo je bio uzet mojem pogledu i nisam ga vidjela sve dok nije bio doveden na bičevanje. Ovdje su ga vukli po zemlji i udarali i bacili tako okrutno da mu se glava protresla i zubi se razbili, a udarac po vratu i obrazu je bio silan da je zvuk došao sve do mojih ušiju. Potom je na krvnikovu zapovijed sam skinuo odjeću, dobrovoljno zagrlio stup, čvrsto su ga vezali za njega i cijelo tijelo su mu izbrazdali i rastrgali bodljikavim bičevima čije su se bodlje zabijale i povlačile natrag. Kod prvog udarca kao da sa dobila udarac u srce i izgubila sam osjetila i kad sam se nakon nekog vremena probudila, vidjela sam njegovo tijelo razderano; jer kad su ga bičevali, bio je po cijelom tijelu razodjeven. Onda je jedan od njegovih neprijatelja rekao prisutnim krvnicima: 'Želite li ovog čovjeka ubiti bez presude i na sebe preuzeti krivnju njegove smrti?' Kod tih riječi je razrezao veze. Nakon što je moj Sin bio odvezan, okrenuo se prema svojoj odjeći, ali nisu mu dopustili da je stavi, već dok su ga vukli dalje, prvo je stavio ruke u rukave. Odonda kad je stajao kod stupa njegovi otisci stopala su bili puni krvi tako da sam po krvavim tragovima mogla prepoznati sve korake koje je učinio prilikom hodanja; krv koja mu je tekla s lica brisao je haljinom. Nakon svoje presude je noseći križ izveden, ali mu je putem drugi pridodan kao nositelj. Nakon što se došlo na mjesto razapinjanja, gledaj, tamo su, gledaj, bili pripremljeni čekić i četiri oštra čavla; na zapovijed je skinuo sa sebe svoju odjeću, a svoju je golotinju pokrio malom lanenom krpom i kao utješen se otišao dati vezati. Oblik križa je bio takav da su se ruke križa dizale u visinu tako da su ramena moga Sina došla na mjesto gdje su ruke križa spojene s uspravnom gredom i križ glavi nigdje nije nudio oslonac. Ploče s natpisom su bile pričvršćene na obje ruke križa koje su se dizale iznad glave. Nakon što mu je zapovjeđeno, legao je svojim leđima na križ i ispružio je prvo svoju desnu ruku; potom je druga ruka, koja nije sezala do drugog krila, morala bila rastegnuta. Na sličan su način su i noge bile rastegnute do rupa za čavle, prekrižene su i tamo gdje su kosti najčvršće, pričvršćene su s dva čavla na gredu križa kao što se učinilo i s rukama. Kod prvog udarca čekića sam došla izvan sebe i nakon što sam se opet probudila, vidjela sam svog Sina razapetog i čula sam ljude kako su međusobno jedan drugome govorili: 'Što je ovaj učinio, krađu, pljačku, laž?' Neki su odgovarali da je lažljivac. Potom mu je trnova kruna koja se sezala do polovice čela tako jako pritisnuta na glavu da mu je krv potekla po cijelom licu i napunila je oči, kosu i bradu tako da je sve skoro izgledalo kao jedan tok krvi i nije me mogao vidjeti kako stojim kod križa ako stiskanjem očnih kapaka nije istisnuo krv. Nakon što me povjerio svojem učeniku, uzdignute glave usmjerene prema nebu je glasom koji je prodirao iz dubine prsa i očima napunjenima suzama povikao: 'Bože moj, Bože moj, zašto si me ostavio?' Taj povik nisam mogla zaboraviti sve do svojeg uznesenja na nebo, no pustio ga je više iz sažaljenja sa mnom nego iz vlastite patnje. Onda je na dijelove koje je krv još dopuštala vidjeti došla mrtvačka boja i obrazi su potonuli do zubi. Njegova gola rebra su se mogla prebrojati. Njegov se trbuh potisnuo prema leđima nakon što su istekli sokovi, nos je bio šiljast i tanak, i kad je srce bilo pred slomom, cijelo njegovo tijelo je zadrhtalo; njegova brada se položila na prsa. Izvan sebe sam pala na zemlju. Nakon su se čim je preminuo usta otvorila, gledatelji su mogli vidjeti jezik, zube, krv u ustima; napola zatvorene oči su bile okrenute prema dolje i već mrtvo tijelo je visjelo prema dolje. Koljena su se savila na jednu stranu, a noge oko čavala kao oko šarki na drugu stranu. Za to vrijeme su neki ljudi koji su bili prisutni kao na porugu govorili: 'O, Marijo, tvoj Sin je sad mrtav!' Drugi koji su imali dublji osjećaj su govorili: 'O, ženo, muka tvoga sina je završila u vječnoj slavi.' Kratko nakon toga otvoren mu je bok, a nakon što je koplje izvučeno, krv na šiljku je izgledala kao smeđa čime se moglo prepoznati kako je srce probodeno. Taj je ubod probo i moje srce i čudo je da se i ono samo nije slomilo. Kad su se preostali povukli, nisam se mogla otići. Ali bila sam utješena što sam njegovo s križa skinuto tijelo sad mogla dodirnuti i uzeti u svoje krilo, ispitati njegove rane i obrisati krv. Moji su mu prsti zatvorili usta i isto tako sam mu sklopila oči. Ukočene ruke ipak nisam mogla saviti da ih položim na prsa, već sam ih mogla dovesti samo do trbuha. Ni koljena se nisu mogla rastegnuti uspravno, već su stajala uvis kao što su se ukočila na križu.“ Dalje reče Majka: „Mojeg Sina ne možeš vidjeti kakav je u nebu; ali čuj kakav je na svijetu bio u tijelu. U licu je bio tako lijep da ga nitko nije mogao pogledati u lice a da ga njegov pogled ne bi utješno razveselio čak ako je u srcu bio i ožalošćen. Pravedni su bili utješeni duhovnom utjehom. Da, i zli za vrijeme kad su ga vidjeli bili slobodno od žalosti svijeta zbog čega su tugujući njegovali reći: 'Pođimo vidjeti Marijina sina da barem dokle smo tamo budemo bez tuge.' U dvadesetoj godini svoje starosti bio je savršen u muškoj veličini i snazi. Bio je velik kao ljudi srednje veličine u ono vrijeme, nije bio popunjen, ali je io dobro građen u mišićima imao je snažne kosti. Njegova kosa, njegove obrve i brada bili su smeđi; njegova brada je bila duga kao jedna šaka; njegovo čelo nije bilo ni izbočeno ni utisnuto, već se uspravno uzdizalo; njegov nos je bio skladan, ni malen ni velik; njegove su oči bile tako čiste da su se i njegovi neprijatelji radovali vidjeti ga; njegove usnice nisu bile debele i bile su svjetlo crvene; njegova brada se nije isticala i nije bila preduga, već je bila ljupka u skladu; njegovi obrazi su bili umjereno ispunjeni, njihova boja svjetla bijela pomiješana sa svježom crvenom; njegovo držanje je bilo uspravno i na cijelu njegovu tijelu nije bilo mrlje kao što su posvjedočili oni koji su ga vidjeli potpuno razodjevena i koji su ga nakon što je bio vezan za stup bičevali. Na njega nikad nije došao crv, niti je u njegovoj kosi ikad bilo čvora ili prljavštine.“ Sedamdeset i prvo poglavlje Ljupka pitanja koja Krist postavlja zaručnici i zaručničini ponizni odgovori Kristu i kako Krist zaručnici postavlja tri hvalevrijedna stanja na izbor, naime djevičanstvo, bračno i udovičko stanje. Sin Božji reče zaručnici: „Odgovori mi na četiri pitanja. Ako bi netko prijatelju dao plodan trs kojeg bi doduše htio zadržati kod svoje kuće jer ga pogled na njega i njegov miris raduju, što bi morao reći darivanome kad bi ovaj tražio trs da ga posadi na drugo mjesto gdje bi mogao nositi bogatiji plod?“ Zaručnica odgovori: „Ako je dao iz ljubavi i želi dobro svojem prijatelju, sigurno bi dopustio prijatelju da čini s trsom što želi tako što bi mu rekao: 'O, moj prijatelju, iako bih trs rado imao u blizini, radujem se budući da mi ne donosi mnogo ploda što ga ćeš ako možeš premjestiti na plodnije mjesto.'“ Gospodin upita drugo: „Ako roditelji mladiću daju svoju kćer djevicu i djevica da svoj pristanak mladiću, ali mladić, pitan od svojih roditelja želi li imati djevicu ili ne, ne da nikakav odgovor, bi li djevica bila zaručena s njim ili ne?“ Ona odgovori: „Kako mi se čini djevica nije zaručena jer muškarac nije izrazio svoju volju.“ Gospodin reče treće: „Plemeniti mladić je stajao među tri djevice i dao im je prijedlog da će ona od njih koja ga svojim riječima zapali na najveću ljubav primiti ono što on najžarkije voli. Na to reče prva: 'Toliko jako volim ovog mladića da bih prije umrla nego se okaljala drugim.' Druga reče: 'Radije bih trpjela sve muke prije nego bih rekla jednu jedinu riječ protiv njegove volje ili na njegovu uvredu.' Treća reče: 'Radije bih sebi željela sve sramote i da trpim sve muke prije nego bih na njemu htjela vidjeti najmanje preziranje ili njegovu sramotu.' Reci mi sad“, reče Gospodin, „koja od tri djevice je najviše voljela mladića i kojoj pripada prednost njegove ljubavi?“ Ona odgovori: „Kako mi se čini, sve su jednako voljele jer su sve bile jedno srce prema njemu i zato su sve bile jednako dostojne imati njegovu ljubav.“ Gospodin reče četvrto: „Bio jednom jedan prijatelj koji je drugoga pitao za savjet; 'Imam', reče, 'vrlo plodno pšenično zrno; posije li se u zemlju, iz toga će biti veliki usjev. Ali sad sam vrlo gladan, što ti se čini pogodnije, da sad pojedem zrno ili ga posijem u zemlju?' Prijatelj odgovori: 'Ta se glad može utišati na druge načine pa ti bolje koristi da se posije u zemlju.' Ne čini li ti se isto tako, kćeri moja, da onaj koji je gladan mora to podnositi, a nasuprot tome zrno koje će koristiti mnogima mora biti posijano?“ Gospodin dalje reče: „Ove četiri izreke se tiču tebe; jer tvoja kćer je trs koji si mi obećala i poklonila. No sad kad znam prikladnije mjesto za nju, želim je presaditi gdje mi se sviđa. Ne trebaš se brinuti zbog toga jer si se složila s presađivanjem.“ Gospodin reče još dalje: „Ti si mi dala svoju kćer, ali još ti nisam pokazao što mi je prijatnije, njezino ustrajanje u djevičanstvu ili njezina udaja niti je li mi se tvoja svidjela ili nije. Budući da sam sad pokazao ono što je sigurno, ono što se dogodilo u nesigurnosti se može popraviti i promijeniti.“ Dalje reče Gospodin: „Djevičanstvo je dobro i najviše jer čini sličnim anđelima ukoliko se čuva razumno i časno. No ako je jedno bez drugoga, naime djevičanstvo tijela bez djevičanstva srca, to je loše izgrađeno djevičanstvo. Jedna ponizna i pobožna udana mi je prijatnija od ohole i besramne djevice. Udana koja živi povučeno i prema svojem stanju u strahu Gospodnjem može biti iste zasluge kao čista i ponizna djevica. Ako je nešto veliko biti u vatri čuvanja i ne gorjeti, onda je jednako tako veliko biti izvan vatre nekog reda i radije htjeti biti u vatri i gorjeti većom vatrenosti nego onaj u vatri. Gledaj, pokazat ću ti trostruki primjer. Bile su tri žene: Suzana, Judita i Tekla. Prva je bila supruga, druga udovica, treća djevica. One nisu imale jednak život i nisu imale jednaku namjeru; no ipak su prema zasluzi svoga ponašanja međusobno jednake. Suzana je naposljetku kad su je starješine kušale i lažno optužile radije iz božanske ljubavi radije htjela umrijeti nego se dati okaljati protiv svoje dužnosti i budući da me se kao posvuda prisutnog bojala, zaslužila je da bude spašena i nakon spasenja slavljena. Kad je Judita vidjela moje omalovažavanje i sramotu svoga naroda, bila je toliko ožalošćena da se iz božanske ljubavi nije samo izložila sramoti i šteti, već je bila i spremna za mene trpjeti muku. Tekla pak koja je bila djevica je radije htjela podnijeti gorku muku nego reći samo jednu riječ protiv mene. Ove tri se iako nisu vodile isti način života slažu u zasluzi. Supruga, djevica ili udovica, sve će mi se moći jednako svidjeti ako im sva želja stoji prema meni i život im je dobar.“ Osim toga Gospodin još reče: „Bilo da tvoja kćer ostane u djevičanstvu ili se uda, jednako mi je prijatno ako se učini prema mojoj volji. Jer što bi joj koristilo ako bi možga bila zatvorena tijelom, ali vani svojim duhom? Ili što je slavnije, živjeti samome sebi ili koristiti drugima? Ja koji sve znam i predviđam ne činim ništa bez razloga; zato do određenog mjesta neće doći prvim plodom ako djeluje iz straha, niti drugim ako živi u mlitavosti, već će doći u sredinu prema mjeri topline u ljubavi i plodu čestitosti. Onaj pak koji će je dobiti mora imati tri stvari: kuću, odjeću i hranu da bi je primio.“ Objašnjenje Sin reče: „Čudiš se što ova djevica nije dospjela do udaje kako si se nadala. Odgovorit ću ti pomoću usporedbe. Jedan od plemića je odlučio dati svoju kćer siromašnu muškarcu za brak. Kad je ovaj siromah trebao doći na vjenčanje s djevicom, prekoračio je zakone grada i zato su ga građani sramotno prognali i nije primio djevicu koju je želio. Tako sam i ja učinio s gospodarom ove zemlje; obećao sam mu učiniti velike stvari, ali previše je pristajao uz moje neprijatelje i zato nije dospio do onoga što sam mu obećao. Mogla bi pitati nisam li unaprijed pogledao buduće? Naravno da jesam kao što se može čitati o Mojsiju i njegovu narodu; otkrio sam mnogo i otkrivam mnogo da bi se ljudi mogli pripremiti za dobro i znati što treba činiti i strpljivo čekati. No ipak trebaš znati da je jedan jao prošao, ali da će drugi doći nad nezahvalne ove zemlje. Onda će doći moj blagoslov nad ponizne koji će moliti za moje milosrđe. Znaj i da kao što bi ovoj djevici bilo korisnije kad bi slijedila moj i savjet mudrih.“ Vjeruje se da je ova djevica bila Cecilija, kćer svete Brigite. Što se tiče nje, pogledaj životopis svete Brigite. Sedamdeset i drugo poglavlje Kristove riječi zaručnici o dvije sestre i uskrišenom Lazaru. I kako su zaručnica i njezina kćer predstavljene sestrama, duša bratom Lazarom, Židovi zavidne ljude i kako je njima Bog učinio veću milost nego Lazarovim sestrama. Kako se oni koji znaju mnogo govoriti, ali malo raditi ljute na one koji rade dobro. Sin reče zaručnici: „Bile su dvije sestre, Marta i Marija. One su imale brata Lazara kojeg sam probudio iz smrti; nakon svog uskrišenja mi je služio još revnije nego prije; isto su činile i sestre, iako su i prije bratova uskrišenja bile prijateljske i neumorne služiti mi. No poslije su bile još neumornije i pobožnije. Slično sam učinio s vama na duhovan način; je probudio sam vašeg brata, to jest vašu dušu koja se kroz četiri dana otuđila od mene mrtva i smrdeći kroz prekoračenje mojih zapovijedi i zlu pohlepu i radost u grijehu. Bila su četiri razloga koja su me pokrenula na Lazarovo uskrišenje. Prvo zato jer sve dok je živio mi je bio prijatelj; drugo, ljubav njegovih sestara; treće, jer je Marijina poniznost kad mi je prala noge stekla takvu zaslugu da kao što se pred mojim i licem gostiju ponizila, tako se pred licem mnogih trebala obradovati i biti čašćena; četvrto, da bi se otkrila slava moga čovještva. Ovew četiri stvari međutim nisu bile kod vas jer više volite svijet nego Lazar i njegove sestre. Zato je moje milosrđe prema vama, koje nikakvim zaslugama niste zaslužile moje sažaljenje, veće nego prema onim sestrama i to toliko veće kao što je duhovna smrt opasnija od tjelesne i uskrsnuće duše slavnije od tjelesnog. Budući da je moje milosrđe preteklo vaša djela, primite me kao ona sestra najžarkijom ljubavlju u kuću svoje naravi tako da ništa ne volite kao mene i sve svoje uzdanje položite u mene, ponizite se s Marijom i dnevno oplakujete svoje grijehe. Nikad se ne sramite živjeti ponizno među oholima i umjereno među neumjerenima i pokazujte izvana kako me jako volite iznutra. Trebate biti jedna duša i jedno srce kao one sestre, jake u preziranju svijeta i hrabre u Božjoj hvali. I kad budete tako učinile, onda ću ja, budući da sam uskrisio vašeg brata, to jest dušu, istu braniti da je Židovi ne bi ubili. Jer što bi Lazaru bilo koristilo biti uskrišen od sadašnje smrti kad zbog časnijeg ponašanja u sadašnjem životu ne bi bio slavnije uskrsnuo na drugi i trajni život? Tko su Židovi koji žele ubiti Lazara drugi doli oni koji su nezadovoljni time da živite bolje, koji govore velike stvari, a naučili su malo raditi, koji teže za ljudskom naklonošću i preziru svoje prethodnike to većim prezirom što manje si pripuštaju spoznati istinu i ono što je više? Mnogo je takvih koji govore o vrlinama, ali ih ne znaju čuvati kreposnim ponašanjem. Zato su njihove duše u opasnosti jer ima mnogo riječi, ali djela ne dolaze na vidjelo. Je su li moji propovjednici možda tako postupali? Nikako. Nisu opominjali grešnike uzvišenim, već malobrojnim i ljubaznim riječima tako što su bili spremni predati svoje duše za njihove duše. Jer žar učitelja je bolje podučavala duh slušatelja od riječi. No sad mnogi o meni govore teško shvatljive i visoke stvari, ali ne slijedi plod jer samo puhanje ne zapaljuje drvo ako ne sudjeluje iskrica. Od tih ću vas Židova čuvati i zaštititi da po njihovim riječima i djelima ne bi otpale od mene; ali neću vas braniti tako da ništa ne patite, već tako da ne podlegnete u nestrpljivosti. Zato se držite svoje odlučnosti i ja ću svojom ljubavlju zapaliti vašu volju.“ Sedamdeset i treće poglavlje Djevičine riječi zaručnici neka se ne brine o jednom ratniku za kojeg se reklo da je mrtav i koji joj je pokazan kako moli za pomoć. Za jednog ratnika koji je još živio se reklo da je mrtav. On je zaručnici u jednoj duhovnoj viziji pokazan kao mrtav i kako moli pomoć. Nakon što je zaručnica bila ožalošćena njegovom smrću, Majka Milosrđa joj reče: „Moja kćeri, je li ovaj čovjek mrtav ili nije, saznat ćeš u svoje vrijeme, sad želimo djelovati da bi on bolje živio.“ Sedamdeset i četvrto poglavlje Kristove riječi zaručnici i riječi Ivana Krstitelja Kristu u kojima ga hvali i pred njegovim licem moli za kršćane, posebno za jednog ratnika. Na njegove molitve je ratnik svojim vlastitim i rukama slavne Djevice i Petra i Pavla opremljen i počašćen duhovnim oružjem, to jest vrlinama. Što je predstavljeno svakim tjelesnim oružjem i o dobroj molitve. Sin Božji je razgovarao sa zaručnicom i reče: „Danas si napisala da je bolje sam preduhitriti nego biti preduhitren. Tako sam ja tebe preduhitrio slatkoćom svoje milosti da đavao ne bi ovladao tvojom dušom.“ Odmah se pojavi Ivan Krstitelj i reče: „Blagoslovljen Ti, Bože, koji si prije svih stvari, kraj kojeg nikad nije bio neki drugi bog i umjesto kojeg drugog niti nema niti će biti; jer Ti jesi i bio si vječno Jedan Bog. Ti si od proroka obećana istina kojoj sam dok se još nisam rodio radosno poskakivao i koju upoznao potpunije nakon što sam pokazao na nju. Ti si naša radost i naša slava. Ti si naše veselje i naša naslada. Jer gledate Tebe nas ispunja neizrecivom milinom koju nije prepoznao nitko osim onoga koji ju je kušao. Ti sam si i naša ljubav. I nije čudo da Te volimo jer budući da si sam ljubav, ne samo da voliš one koji Te vole, nego budući da si stvoritelj svih stvari, iskazuješ svoju ljubav i onima koji Te preziru priznati. No sad, moj Gospodine, budući da smo po Tebi i u Tebi bogati, molimo Te da od tog našem duhovnog bogatstva daš onima koji nemaju bogatstvo tako da kao što se mi u Tebi radujemo ne zbog svojim zaslugama i ovi postanu dionici naših dobara.“ Krist odgovori: „Zaista, ti si najviši ud nakon i kraj glave; ipak, vrat je još bliži i izvrsniji. Ako sam ja glava svih, onda je moja Majka vrat, onda dolaze anđeli, a ti i moji apostoli ste kao kralješci kralježnice jer ne samo da me volite, već me častite i tako što pomažete onima koji me vole. Zato čvrsto stoji ono što sam rekao: Djela koja sam ja činio i vi ćete činiti i vaša volja je moja volja. Jer kao što se tjelesna glava ne pomiče bez udova, tako se i u vašoj duhovnoj vezi i sjedinjenju ne događa da se jedno želi, a drugo može, već se može sve što svaki od vas želi, zato će se dogoditi ono što želiš.“ Nakon tih riječi je Ivan doveo jednog ratnika koji kao da je bio polumrtav i reče: „Gledaj, Gospodine! Gledaj, ovaj koji ovdje stoji Ti je posvetio svoju ratničku službu. On se trudi boriti, ali ne može pobijediti jer je nenaoružan i slab. Ja pak sam dvostruko zadužen pomoći mu, dijelom zbog zasluga njegovih roditelja, dijelom zbog ljubavi prema mojoj časti koja ga ispunja. Poradi samoga sebe daj mu odjeću za ratničku službu da ne bi bila otkrivena sramota njegove razgoljenosti.“ Gospodin odgovori: „Daj mu što želiš i odjeni ga kako ti se sviđa.“ Na to Ivan reče: „Dođi, moj sine, i primi od mene prvo odijelo svoje ratničke službe; nakon što ga uzmeš, lako ćeš primiti i moći nositi ostalu ratničku odjeću. Ratniku odgovara da na tijelu prvo ima ono što je meko i blago, naime dvostruki plašt. Njega ću ti staviti jer se Bogu tako sviđa. Jer kao što je tjelesni plašt mekan i blag, tako je i duhovan sladak u djelovanju, naime da drži Boga dragog tvojoj duši i ljupkog tvojim sklonostima. Slatkoća dolazi iz dvije stvari, naime iz razmatranja Božjih dobročinstava i iz sjećanja na počinjene grijehe. To dvoje sam imao dok sam još bio dječak. Jer razmatrao sam kojom me milošću Bog preduhitrio dok se još nisam rodio, kojim me blagoslovom blagoslovio nakon mog rođenja. Pri tom razmatranju sam uzdisao nad tim kako bih svojem mogao dostojno uzvratiti. Razmatrao sam i nepostojanost svijeta i žurno sam pošao u pustinju gdje mi je moj Gospodin Isus bio tako sladak da mi je bilo gnusno i mrsko željeti sve radosti svijeta kad sam na to mislio. Zato dođi ratniče i odjeni se ovim dvostrukim plaštem; preostalo će ti se dati u svoje vrijeme.“ Na to se pojavio blaženi apostol Petar i reče: „Ivan ti je dao dvostruko odijelo, a ja koji sam teško pao, ali muževno ponovno ustao, pribavit ću ti pancir, to jest božansku ljubav. Ova ljubav kao pancir koji se sastoji od mnogo željeznih prstena štiti od neprijateljevih projektila i čini čovjeka ravnodušnijim u podnošenju prodirućih zala. Čini ga okretnijim za Božju čast i revnijim za božanski posao, nepobjedivim u protivnostima, strpljivim u nadi, postojanim u onome što poduzme. Taj pancir mora svijetliti kao zlato i biti snažan kao kremen i željezo; jer svaki čovjek koji ima ljubav mora u strpljivosti protiv protivnosti biti rastezljiv kao zlato; treba svijetliti mudrošću i pameću da ne bi prihvatio herezu umjesto neokrnjene vjere i dvojbeno smatrao sigurnim. Pancir također mora biti jak kao željezo da kao što željezo pokorava sve tako i ovaj čovjek koji se trudi u ljubavi treba nastojati poniziti one koji se opiru vjeri i dobrim običajima. Ne treba odstupati od prigovora; ne smije pokleknuti zbog prijateljstva; ne smije postati mlitav i radi vremenite koristi niti se zaklanjati radi tjelesnog mira. Neka se ne boji smrti jer nitko ne može uzeti tijelo ako Bog ne dozvoli. Ako se pancir i sastoji od mnogo prstena, oklop ljubavi prvenstveno drže dva prstena. Prvi prsten ljubavi je spoznaja Boga i često razmatranje božanskih dobročinstava i zapovijedi da bi čovjek znao što treba dati Bogu, što bližnjem, a što svijetu. Drugi prsten je zauzdavanje vlastite volje radi Boga; jer svaki koji savršeno i iskreno voli Boga ne zadržava ništa od svoje volje što je protiv Boga. Gledaj, sine, ovaj pancir ti daje Bog, a ja sam ti ga zaslužio tako što sam ti priskočio po Božjoj milosti.“ Na to se ukazao sveti Pavao i reče: „O, moj sine, vrhovni pastir ovaca Petar ti je dao pancir, a ja ću ti iz Božje ljubavi dati oklop koji je ljubav prema bližnjemu, to jest spremnost pod sudjelovanjem Božje milosti rado umrijeti za spas bližnjeg. Kao što su na oklopu mnoge ploče zajedno spojene i povezane čavlima, tako se u ljubavi prema bližnjem okupljaju mnoge vrline. Svaki koji voli svojeg bližnjeg je dužan prvo osjećati bol zbog toga što svi koji su otkupljeni krvi Isusa Krista Bogu ne uzvraćaju za ljubav, drugo, što sveta Crkva, Božja zaručnica, ne ustraje u svojem hvalevrijednom redu, treće što je vrlo malo onih koji se u gorkoj žalosti i ljubavi sjećaju Božje muke; četvrto, dužan je paziti se njegovog bližnjeg ne pokvari zlim primjerom, peto, da se svojem bližnjem radosno da svoje dobro i moli Boga za njega, da napreduje u svakom dobru i da postane savršen. Čavli koji povezuju ploče su Božje riječi. Kad čovjek ispunjen prema ovim riječima vidi svojeg bližnjeg u nevolji, treba ga tješiti ljubaznim riječima, treba braniti onoga koji je napadnut protiv prava, posjetiti bolesne, otkupljivati zarobljene, ne se sramiti siromašnih, uvijek voljeti istinu, ništa ne postaviti iznad ljubavi prema Bogu, ne se udaljiti od pravednosti. Ovim sam oklopom bio obučen ja koji sam bio slab sa slabima, nisam se sramio licem kraljeva i vladara reći istinu i bio sam spreman umrijeti za spas bližnjeg.“ Potom se pojavila Majka i reče ratniku: „Moj sine, što ti još nedostaje?“ On reče: „Moja glava nema kacigu.“ Na to Majka Milosrđa reče anđelu čuvaru njegove duše: „Kako je tvoja zaštita koristila njegovoj duši i što imaš za predložiti našem Gospodinu?“ Anđeo odgovori: „Imam nešto iako je malo. Ponekad je udjeljivao milostinju i iz ljubavi prema Bogu čitao poneke molitve, ponekad se odricao i vlastite volje radi Božje volje; iskreno je molio Boga da mu svijet postane preziran i da mu Bog bude vrjedniji od svega.“ Majka odgovori: „Dobro je što to možeš donijeti za njega i učinit ćemo kao što čini dobar zlatar koji kad želi izvesti veliko djelo iz zlata, ali je u nuždi i nedostaje mu zlata pomoć traži kod bogata prijatelja. Svi koji imaju zlatu mu pomažu da bi se njegovo djelo dovršilo. No tko će nekome tko radi djelo od gline dati od svojeg zlata budući da glina nije vrijedna da se pomiješa sa zlatom? Svi sveti koji su bogati zlatom će ti sa mnom zavrijediti kacigu koju ćeš imati. Ta kaciga je volja svidjeti se samo Bogu; jer kao što kaciga štiti glavu od projektila i udaraca, tako i dobra, samo na Boga usmjerena volja štiti dušu. Tu su kacigu imali dobri Juraj i Mauricije i mnogi drugi, čak i razbojnik koji je visio na križu; bez nje nitko neće postaviti dobre temelje niti dospjeti do krune. Na toj kacigi moraju biti dva otvora ispred očiju kroz koje se može paziti onoga što se približava. Oni su pamet u onome što se mora napraviti i oprez u onome što se mora izostaviti jer je bez pameti i promišljaja mnogo toga što se na početku činilo dobrim na kraju loše.“ Dalje majka reče ratniku: „Što ti još nedostaje, moj sine?“ On odgovori: „Moja ruke su još gole i nemaju obranu.“ Majka mu odvrati: „Pomoći ću ti da ti ruke ne ostanu gole. Kao što postoje dvije ruke od mesa, tako postoje i dvije duhovne ruke. Desna ruka kojom se treba držati mač predstavlja djelo pravednosti na kojem treba biti pet vrlina kao pet prstiju. Prva je da svaki pravednik treba biti pravedan sam za sebe tako da se čuva da u govoru, činjenju ili primjeru ne nastupi ništa što bi moglo uvrijediti bližnjega da ne bi neurednim vlastitim ponašanjem uništio ono što iz pravednosti na drugima kori ili ih podučava; druga je ne vršiti pravednost ili djela pravednosti iz naklonosti prema ljudima ili ljubavi prema svijetu, već iz ljubavi prema vlastitu Bogu; treća je nikoga se ne bojati protiv pravednosti niti nešto prešutjeti zbog prijateljstva i ne se dati odvratiti od pravednosti za siromašne i bogate, za prijatelja ili neprijatelja; četvrta je htjeti rado umrijeti za pravednost; peta je ne samo činiti pravednost, već je i mudro voljeti tako da u sudu budu i milosrđe i pravednost i da se drukčije kazni koji griješi manje, a drukčije koji griješi teže, drukčije koji iz neznanja, a drukčije koji namjerno ili iz zlobe. Tko ima ovih pet prstiju, treba se čuvati da ne oštri mač u nestrpljivosti niti da ga svjetovna radost ne otupi ili ga neopreznost slomi ili ga zbog nepromišljenosti ne ispusti iz ruke ili ga nepostojanost duše učini crnim. Lijeva ruka je božanska molitva koja također treba imati pet prstiju. Prvi je čvrsto vjerovati u članke vjere o božanstvu i čovještvu i zaista u sve što priznaje sveta Crkva, Kristova zaručnica; drugi je ne htjeti svjesno griješiti protiv Boga i sve počinjene grijehe htjeti popraviti kajanjem i zadovoljštinom; treći je Boga moliti da se tjelesna ljubav pretvori u duhovnu ljubav; četvrti ničemu drugome u svijetu ne htjeti živjeti nego da se časti Boga i smanjuju grijesi; peti je ne se drsko uzdati u sebe, već se uvijek bojati Boga i očekivati smrt svakog sata. Gledaj, moj sine, to su dvije ruke koje moraš imati: desna kojom treba zamahnuti mačem pravednosti protiv njezinih napadača, a lijeva ruka molitve kojom se od Boga treba moliti pomoć tako da se nikad ne uzdaš u svoju pravednost niti ponosno uzdigneš protiv svoga Boga.“ Opet se pojavila blažena Marija i reče ratniku: „Što ti još nedostaje, moj sine?“On odgovori: „Nožni oklop.“ A ona reče: „Čuj ti, jednom ratnik svijeta, ali sad moj, sve što je na nebu i zemlji, stvorio je Bog. Među svim što je niže je najvrjedniji i najljepši stvor duša čije misli upravlja dobra volja. Jer kao što iz jednog stabla izlaze mnogi izdanci, tako iz duhovne vježbe i djelatnosti duše proizlazi sva savršenost. Da bi se postigao duhovni nožni oklop, uz Božju pomoć dobra volja mora napraviti početak. Ona mora sadržavati dvostruko razmatranje kao dvije noge na zlatnim temeljima. Prva noga savršene duše je razmatranje te vrste da ne želi griješiti protiv Boga čak ako nakon toga i ne bi slijedila kazna; druga noga je vršenje dobrih djela zbog velike strpljivosti i Božje ljubavi čak i kad bi se znalo da će se biti proklet. Koljena duše su radost i snaga dobre volje. Kao što se kod korištenja nogu koljena savijaju, tako se volja duše u skladu s razumom mora savijati i svladavati prema Božjoj volji jer pisano je da su tijelo i duh suprotstavljeni. Zato Pavao govori: 'Ne činim dobro koje bih htio' kao da želi reći: 'Prema duši želim svakakvo dobro, ali ne mogu to zbog slabosti tijela, a ako ponekad i mogu činiti, opet ne mogu radosno.' Kako onda? Je li apostol zato izgubio plaću jer je htio, ali nije mogao ili jer je doduše činio dobro, ali ne radosno? Nikako, već će mu se kruna štoviše dvostruko umnožiti; prvo, od vanjskog čovjeka jer zbog otpora tijela protiv dobra bilo je mučno raditi; drugo, od unutarnjeg čovjeka jer nije uvijek imao duhovnu utjehu. Mnogi se svjetovni ljudi trude na vremenit način, ali zbog toga neće biti okrunjeni jer rade na poticaj tijela; jer kad bi taj rad bio Božja zapovijed, pri poslu ne bi pokazivali tako vruću revnost. Ove dvije noge duše dakle, naime ne htjeti griješiti protiv Boga i htjeti vršiti dobra djela čak i ako slijedi prokletstvo, moraju biti naoružane dvostrukim oklopom, naime pametnim mudrim korištenjem vremenitog i mudrom čežnjom i nastojanjem za nebeskim. Mudro korištenje vremenitih stvari se sastoji u tome da se dobra ima za vlastito umjereno uzdržavanje, a ne u izobilju. Mudra čežnja za nebeskim postoji ona kad se nebesko želi zaslužiti dobrim djelima i radom jer budući da se čovjek nezahvalnošću i nemarnošću odvratio od Boga, mora se vratiti naprezanjem i poniznošću. Budući da ti, moj sine, to nisi imao, molimo onda svete mučenike i ispovjednike koji tog bogatstva imaju u izobilju da ti pomognu.“ Odmah su se pojavili sveti i rekoše: „O, blažena Gospođo, ti si u sebi nosila Gospodina i ti si gospodarica sviju; postoji li nešto što ne možeš? Jer ono što želiš, dogodi se. Tvoja volja je uvijek naša volja. Ti si s pravom majka ljubavi jer svakome dolaziš s ljubavlju.“ Opet se pojavila Majka i reče ratniku: „Moj sine, još nam nedostaje štit. Štitu pripadaju dvije stvari, naime hrabrost i znak gospodara za kojeg se boriš. Duhovni štit predstavlja razmatranja gorke Božje patnje. On mora biti na lijevoj ruci blizu srca tako da kad se god duša osjeća radost u tjelesnom uživanju razmatraju Kristove rane. Sve dok preziranje i protivnosti svijeta uznemiruje i rastužuje dušu, treba se sjetiti Kristova siromaštva i poniženja. A sve dok čast i dug život tijela žele zadovoljiti, treba se sjetiti Kristove gorke smrti i patnje. Takav štit mora imati snagu postojanosti u dobru i širinu ljubavi. Znak štita mora se sastojati od dvije boje jer se ništa ne vidi jasnije i dalje od onoga što je sastavljeno od dvije blistave boje. Dvije boje kojima je ukrašen štit razmatranja božanske patnje su suzdržljivost od neurednih sklonosti i čistoća i svladavanje tjelesnih pokreta. Ovo dvoje osvjetljava nebo i anđeli koji to vide raduju se, kliču i govore: 'Gledajte znak čistoće i naše družine; dužni smo pomoći tom ratniku.' Đavoli pak koji vide ratnika ukrašena tim znakom štita će vikati: 'Što da činimo, drugovi? Ovaj ratnik je strašan u sukobu i divnog oružja. Na svojoj strani ima oružja vrlina, iza sebe vojne logore anđela. S lijeva ima vrlo porezna čuvara, naime Boga, naokolo je pun očiju kojima vidi našu zlobu. Možemo ga doduše napasti, ali na našu sramotu jer ga ne možemo nadvladati.' O, kako li je sretan takav ratnik kojeg anđeli časte i u strahu od kojeg đavoli drhte. No budući da ti, moj sine, još nisi primio taj štit, molimo svete anđele koji sjaje duhovnom čistoćom da ti pomognu.“ Dalje reče Majka: „Sine, još nam nedostaje mač. Jednom maču pripadaju dvije stvari: prvo, treba imat dvije oštrice; drugo, mora biti dobro naoštren. Duhovni mač je uzdanje u Boga u borbi za pravednost. To uzdanje mora imat dvije oštrice, naime ispravnu pravednost u sreći kao na desnoj strani i zahvalu u nesreći kao na lijevoj strani. Takav je mač imao pobožni Job koji je u sreći prinosio žrtve za svoju djecu, koji je bio otac siromašnih i čija su vrata bila otvorena putnicima, koji nije hodao u ispraznosti i nije želio ništa strano, već se bojao Boga kao onaj tko sjedi na valovima mora. I u nesreći je prinosio zahvalu kad je nakon gubitka svoje djece i dobara prezren od svoje žene i mučen najgorim čirevima strpljivo izdržao i rekao: 'Gospodin je dao, Gospodin je uzeo, hvaljen bio.' Taj mač mora biti i dobro naoštren da bi kao i Mojsije i David satro one koji napadaju pravednost i da bi imao revnost zakona kao Pinhas da bi ustrajno govorio kao Ilija i Ivan. O, kako li je mač mnogih danas preko mjere tup, oni kad govore riječima ne miču prst jer traže prijateljstvo ljudi, ali ne osvrću se na Božju slavu! Budući da nisi imao takav mač, molimo patrijarhe i proroke koji su imali takvo uzdanje i sigurno će nam biti dan.“ Opet se pojavila Majka i reče ratniku: „Moj sine, još trebaš pokrivalo za oružje koje ga štiti od hrđe i prljanja kiše. To pokrivalo je ljubav da se umre za Boga i čak, ukoliko je moguće i ne vrijeđa Boga, da se odvoji od Boga radi spasa braće. Ta ljubav pokriva sve grijehe, čuva sve vrline, blaži Božji gnjev, čini sve mogućim, straši zle duhove, radost je anđela. To pokrivalo iznutra mora biti bijelo, a izvana sjajno kao zlato. Jer gdje je revnost božanske ljubavi, tamo se ne zanemaruje ni jedna ni druga čistoća. Apostoli su ove ljubavi imali u izobilju i zato ih se mora dozvati da pomognu.“ Ponovno se pojavila Majka i reče: „Moj sine, trebaš još konja i sedlo. Pod konjem se na duhovan način podrazumijeva krštenje. Jer kao što konj odvodi čovjeka putem koji želi prevaliti i kao što ima četiri noge, tako krštenje koje se podrazumijeva pod konjem vodi čovjeka pred Božje lice i ima četiri duhovna djelovanja. Prvo se sastoji u tome da se kršteni oslobađaju zlih duhova i obvezuju Božjim zapovijedima i službi; drugo je da se čiste od istočnog grijeha; treće je da postaju Božja djeca i subaštinici; četvrto je da im se otvara nebo. Ali jao, mnogi su koji kad dođu u godine razuma konju krštenja, stave uzde i vode ga krivim putem. Put krštenja je ispravan i ispravno ga se slijedi ako se čovjek prije godina razuma podučava i očuva u dobrim običajima i kad nakon što dođe u godine razuma i revno o tome razmišlja što se obećalo na krštenju, također sačuva nedirnutima vjeru i Božju ljubav. S pravog puta se skreće i stavlja se uzda onda kad se tijelu u svijetu daje prednost pred Bogom. Sedlo konja, to jest krštenje je djelovanje gorke muke i smrti Isusa Krista kojima je krštenje dobilo svoju snagu. Voda krštenja je samo jedan element; nakon što je prolivena Božja krv je elementu vode pridodana Božja riječ i snaga prolivene Božje krvi i tako je voda krštenja po Božjoj riječi postala pomirenje Boga s ljudima, vrata milosrđa, istjerivanje zlih duhova, put u nebo, oproštenje grijeha. Tko se dakle želi hvaliti snagom krštenja, neka prvo promisli gorčinu ustanovljenja djelovanja krštenja tako da kad se čovječje srce napuhne protiv Boga, čovjek misli na to kako je gorko otkupljen, kako je često prekršio krsno obećanje i što je zaslužio za tako povratke u grijeh. Da bi čovjek dalje mogao čvrsto sjediti u sedlu djelovanja krštenja, potrebna su dva stremena, to jest dvostruko razmatranje u molitvi. Prvo dakle treba moliti: 'O, svemogući Bože, blagoslovljen Ti jer si me stvorio i otkupio i dok sam bio dostojan prokletstva, podnosio si me u mojim grijesima i priveo na pokoru. Uviđam, Gospodine, pred Tvojim veličanstvom da sam sva dobra koja su mi dana za spasenje rasipao na nekoristan i pokvaren način, naime vrijeme za svoju pokoru u ispraznostima, tijelo u izobilju, milost krštenja u oholosti. I sve sam više volio od Tebe, mog stvoritelja, otkupitelja, hranitelja i zaštitnika i zato te molim za Tvoje milosrđe jer sam sam po sebi bijedan i jer nisam priznao Tvoju blagu strpljivost prema meni. Nisam se bojao Tvoje strašne pravednosti. Nisam se osvrtao kako da Ti uzvratim za Tvoje nebrojeno dobro, već sam Te štoviše dan za danom svojom zlobom izazivao na gnjev; zato nemam ništa drugo osim jedne riječi za Tebe, naime: Smiluj mi se, Bože, po svojem velikom milosrđu!' Druga molitva treba glasiti: 'O, svemogući Bože, znam da sve imam od Tebe, da ništa nije od mene i da ništa ne mogu osim onoga što sam sam učinio po svojem grijehu. Zato ponizno molim Tvoju ljubav da ne postupaš sa mnom prema mojem grijehu, već prema svojem velikom milosrđu. Pošalji mi i svoga Duha Svetoga da rasvijetli moje srce i učvrsti me na putu Tvojih zapovijedi da bih ustrajao u onome što sam prepoznao pomoću Tvojeg nadahnuća i da se nikakvim kušnjama ne odvojim od Tebe.' Moj sine, budući da to još nemaš, molimo one koji su gorkije učvrstili Božju muku u svojem srcu da ti dodijele od svoje ljubavi.“ Nakon ovoga je došla pojava kao konj opremljen zlatnim ukrasima. I Majka reče: „Ovi konjevi ukrasi predstavljaju darove Duha Svetoga koji se daruju kod krštenja. Jer u krštenju se, bilo da ga je obavio dobar ili loš sluga, otpušta istočni grijeh, umnožava se milost, oprašta se svaki grijeh. Daje se Duh Sveti kao jamstvo, anđeli za zaštitnike, nebo za nasljedstvo. Gledaj, moj sine, to su ukrasi duhovnog ratnika! Tko je time odjeven, dobit će onu neizrecivu vojničku plaću kojom se kupuje vječna radost, najčasniji mir, vječno obilje, život bez kraja.“ Ovaj ratnik je bio gospodin Karlo, sin svete Brigite. Sedamdeset i peto poglavlje Zaručničine riječi molitve Kristu i Djevici pri čemu pjeva najbolju hvalu. Utješni odgovor Djevice kćeri u čemu kroz primjer pokazuje Bog pomoću pravedne odluke često dopušta đavlovu laž da bi Božja snaga postala to vidljivija i kako nevolje daju uputu za duhovna dobra. „Blagoslovljen Ti, moj Bože, moj stvoritelju i otkupitelju. Ti si otkupnina kojom smo otkupljeni iz zarobljeništva, po kojoj smo svi vođeni svemu spasu, po kojoj smo postavljeni udružujemo s Jedinstvom i Trojstvom. Zato se, iako se u svojoj ružnoći sramim, ipak radujem da Ti koji si jednom za nas umro nikad više nećeš umrijeti. Jer Ti si zaista jedini koji je bio i prije svijeta. Ti imaš moć nad životom i smrti. Samo Ti si dobar i pravedan, samo Ti svemoguć i strašan. Zato budi blagoslovljen u vječnost. Ali što da kažem o tebi, blagoslovljena Marijo, ti cijeli spase svijeta? Ti si slična onome tko prijatelju koji je bio tužan zbog gubitka neke stvari opet daje vidjeti izgubljeno čime se ublažila bol, narasla je radost i cijelo se srce zapalilo. Tako si ti, najslađa Marijo, svijetu pokazala njegova Boga kojeg su ljudi izgubili i rodila si ga u vrijeme koje je bilo pokazano prije svih vremena i nad čijim rođenjem se radovalo sve što je bilo na nebu i na zemlji. Zato te, najslađa Marijo, molim da mi pomogneš da se moj neprijatelj ne bi radovao nada mnom niti me nadvladao svojom lukavosti.“ Majka odgovori: „Pomoći ću ti. Ali zašto si žalosna što si ono što si čula i što je tjelesno vidjela na duhovan način kad ti je onaj ratnik koji živi u tijelu pokazan kao duhovno mrtav i potreban duhovne pomoći? Čuj sad sigurnost tumačenja. Sva istina je od Boga, a svaka laž od đavla jer je on otac laži. Budući da je istina od Boga, po đavlovoj zlobi i laži koje Bog ponekad dozvoljava prema tajnoj odluci je Božja snaga to vidljivija kao što ću ti pokazati kroz primjer izvjesne djevice. Ona je vrlo nježno voljela svojeg zaručnika i on nju na sličan način. Kroz njihovu ljubav je Bog bio slavno čašćen i roditelji s obje strane su se tome radovali. Kad je to vidio njihov neprijatelj, ovako je mislio: 'Znam da se zaručnik i zaručnica međusobno približavaju na trostruki način: pismima, uzajamnim razgovorima i tjelesnim sjedinjenjem. Da glasnici i poštari ne bi imali pristup, sve ću putove napuniti kolcima, trnjem i kukama; da se više ne bi približavali uzajamnim razgovorima, prouzročit ću buku koja će ih smetati u govoru. Da ne bi sreli za sjedinjenje u tijelu, postavit ću čuvare da promatraju svaki otrov tako da ne nađu nikakvu priliku da dospiju jedno k drugome.' Kad je zaručnik koji je bio pametniji od neprijatelja to prepoznao, ovako je rekao svojim slugama: 'Moj neprijatelj mi smještava u tome i tome. Pazite na tim mjestima i kad tako nađete, pustite da ga radi sve dok ne postavi zamke. Nakon toga se uzdignite, ali nemojte ga ubiti, već mu ga izrugajte i derite se na njega da bi vaši susluge kad prepoznaju neprijateljevo lukavstvo mogli biti pažljiviji u straži i oprezu.' Na sličan je način i u duhovnim stvarima. Pisma kojima se zaručnik i zaručnica, to jest Bog i dobra duša međusobno približavaju nisu ništa drugo doli molitve i uzdasi pobožnih; jer kao što stvarno pismo pokazuje sklonost i volju onoga koji ga pošilja, tako molitve pobožnih Božjem srcu i povezuju dušu s Bogom vezom ljubavi. Ali đavao ponekad sprječava srca ljudi tako da ne mole za ono što služi spasu duše ili je suprotno tjelesnom uživanju. On također sprječava da budu uslišani kad mole za druge grešnike jer ti grešnici za sebe ne mole za ono što služi duši za vječnu korist. Što su uzajamni razgovori kojima zaručnik i zaručnica postaju jedno srce i jedna duša drugo doli pokora i kajanje? No kod njih đavao ponekad podiže tako veliku buku da se međusobno ne čuju. To su zla nadahnuća koja srcu koje na plodan način želi vršiti pokoru šapće i govori mu: 'O, ti nježna dušo, teško je poduzeti ono na što nisi naviknuta i što je neobično. Mogu li svi biti savršeni? Dovoljno ti je biti kao mnogi drugi; što poduzimaš više? Zašto činiš što nitko ne čini? Ne možeš to trajno provoditi, svi će ti se rugati budeš li se previše ponižavao.' Takvim nadahnućima je duša prevarena i misli si: 'Teško je prekinuti ono na što si naviknut; zato ću ono što je prošlo ispovjediti, ali onda mi je dovoljno slijediti put većine; ne mogu biti savršen; Bog je svemoguć i ne bi nas otkupio da je htio da propadnemo.' Takvom bukom đavao sprječavao dušu tako da je Bog ne čuje; ne kao da Bog ne bi mogao čuti sve, već zato jer se Bog kad to čuje ne raduje kad se duša radije slaže sa svojim kušnjama nego s vlastitim razumom. Tjelesno sjedinjenje zaručnika i zaručnice predstavlja unutarnje sjedinjenje duše s Bogom kroz želju za nebeskim i čistu ljubav u kojima duša treba gorjeti svakog sata. Ali ta se ljubav sprečava na četiri načina. Prvo, đavao nadahnjuje dušu da učini nešto protiv Boga čime duša ako u tome uživa i malo se obazire privlači Božje neprijateljstvo. Drugo, đavao dušu nadahnjuje da učini nešto dobro da se ljudima pokaže ljubazna, a ponekad da radi časti i straha od svijeta propusti nešto dobro što bi mogla učiniti. Treće, đavao čini da duša zaboravi na dobro i osjećaju gađenje nad tim čime se narav otkida i postaje mrzovoljna. Četvrto, đavao uzbuđuje dušu brigom za svjetovne stvari ili radošću, preobilnom boli ili štetnim strahom. Time se sprječavaju pisma i molitve pravednih kao i uzajamni razgovori zaručnika i njegove zaručnice. No iako je đavao lukav, Bog je još mudriji i jači raskida neprijateljeve konope da bi poslana pisma mogla dospjeti zaručniku. Zamke se raskidaju nakon što Bog duši nadahne da želi samo dobro i da u srcu ima želju bježati od onoga što je zlo i činiti ono što se Bogu sviđa. Buka koju neprijatelj prouzrokuje se ometa kad duša skromno vrši pokoru i ima volju da ne padne natrag u grijehe koje je ispovjedila. Znaj da đavao ne nasrće samo na Božje neprijatelje vikom i galamom, već i Božje prijatelje kao što ćeš prepoznati na jednom primjeru. Pretpostavi da jedna djevica s jednim muškarcem vodi razgovor. Pred njom je zavjesa koju je muškarac vidio, ali djevica ne. Nakon što je razgovor završio, djevica je otvorila oči, ugledala zavjesu i bojažljivo si je mislila: 'Neka me Bog sačuva da nisam možda prevarena neprijateljevom zamkom.' Kad je muškarac vidio djevicu tužnu, odvukao je zavjesu i pokazao joj je cijelu istinu. Tako i savršeni ljudi primaju Božje nadahnuće; đavao ih onda buni obmanom da se ili uzdignu u iznenadnoj oholosti ili budu oboreni velikim strahom ili neurednom blagošću podnose grijehe drugih ili oslabe preobiljem radosti ili tuge. Na sličan način se dogodilo s tobom. Jer đavao je neke potaknuo da ti pišu da je onaj ratnik mrtav iako je još živio od čega si primila veliku bol. Ali Bog ti je pokazao njegovu duhovnu smrt tako da ti je ono što pisci lažno izvještavaju od Boga za utjehu pokazano istinitim. Istina je dakle kad se kaže da nevolje vode duhovnim dobrima. Jer kad prigodom laži koje si čula ne bi bila ožalošćena, ne bi ti bila pokazana tako velika snaga i ljepota duše. Zato je da bi mogla prepoznati tajnu Božju namjeru između tvoje duše i Boga bila izvjesna zavjesa kad je govorio kako zbog toga što se duša pokazala u obličju nekoga potrebnog pomoći, tako i zbog toga što se Bog u svakom svojem govoru pridržavao reći da ćeš u svoje vrijeme saznati je li mrtav ili živ. Nakon što ti je pokazana ljepota duše i njezin ukras čime duša mora biti opremljena za ulazak u nebo, zavjesa je uklonjena i pokazala se istina, naime da je onaj čovjek tjelesno živio, a duhovno bio mrtav i tko želi ući u svoju nebesku domovinu, mora se naoružati takvim vrlinama. Đavlova namjera je bila kušati te lažima i uznemiriti te da bi te kroz bol zbog oduzimanja tako vrijednog prijatelja odvukao od Božje ljubavi. Ali nakon što si rekla: 'Neka me Bog sačuva da ovo možda nije prevara' rekla i 'Bože, pomogni mi', zavjesa je uklonjena i pokazana ti je kako tjelesna, tako i duhovna istina. Gledaj, kako je i đavlu dozvoljeno ožalostiti pravedne da bi se njihova kruna mogla poveaćati.“ Sedamdeset i šesto poglavlje Djevičine riječi kćeri koje je podučavaju tko su Božji prijatelji i kako ih je malo u novije vrijeme ako se ispita svaki stalež, kako laike, tako i svećenike. Što je razlog zbog kojeg je bogati Bog volio siromaštvo i kako je izabrao siromašne, a ne bogate i s kojim ciljem su bogatstva dana Crkvi. Majka reče Kristovoj zaručnici: „Zašto si zabrinuta, kćeri moja?“ „Jer se“, onda odgovori, „bojim biti poslana otvrdnulima.“ Majka odvrati: „Po čemu prepoznaješ otvrdnule ili Božje prijatelje?“ I ona reče: „Ne znam ih razlikovati i ne usudim se suditi o bilo kome jer su mi prije pokazana dva čovjeka od kojih se jedan po ljudskoj prosudbi predstavljao vrlo poniznim i potpuno svetim, a drugi rasipničkim i častohlepnim. No ipak njihova namjera i volja nisu bili u suglasnosti s njihovim djelima što je silno preplašilo moj razum.“ Majka odgovori: „Dozvoljeno je suditi o zlu koje se javno pokazuje ako se ima namjera zle žaliti i popraviti. Ali o dvojbenome za što nije sigurno s kojom se namjerom događa je sigurno ne suditi. Zato ću ti pokazati koji su ljudi Božji prijatelji. Znaj tako da su Božji prijatelji oni koji se kad od Boga prime darove brinu za to da Bogu zahvale svakog sata, da ne žele ništa preobilno i da su s tim što im je dano zadovoljni. No gdje naći takve ljude? Potražimo najprije u zajednici. Tko bi tamo mogao reći: 'Dovoljno je; ne tražim ništa veće'? Potražimo među ratnicima i ostalom gospodom. Tko među njima misli ovako: 'Dobra koja posjedujem sam stekao nasljedstvom; od toga tražim svoje umjereno uzdržavanje prema mojem staležu kao što odgovara Bogu i ljudima, preostalo ću dodijeliti Bogu i siromasima. No kad bih saznao da su ova naslijeđena dobra zlo stečena, onda bi ih ili nadoknadio ili predao na savjet izabranih duhovnih Božjih slugu.' O, kćeri, takve misli su rijetke na zemlji. Potražimo i među kraljevima i vojskovođama tko od njih ustraje u hvalevrijednom stanju. Gdje je kralj koji je u svojem ponašanju kao Job, u svojoj poniznosti kao David, u revnosti za zakon kao Pinhas i kao Mojsije u blagosti i strpljivosti? Gdje je onaj vojskovođa koji upravlja kraljevom vojskom i podučava je ratu, ima povjerenje u Boga i strah kao Jošua, koji više traži korist svoga gospodara nego svoju kao Joab, koji voli revnost zakona i korist bližnjega kao Juda Makabejac? Takav vojskovođa je sličan jednorogu koji na čelu ima oštar rog i ispod njega dragocjen kamen. A što je drugo rog vojskovođe doli hrabro srce da se odvažno bori i udara neprijatelje vjere? Kamen pod vojskovođinim rogom je božanska ljubav koja ako ostaje neprestano u srcu ga čini okretnim i nepobjedivim u svim stvarima. No sad su vojskovođe sličniji obijesnim jarcima nego jednorozima; jer svugdje se bore za tijelo, ne za dušu niti za Boga. Razgledajmo kraljeve. Tko od njih ne opterećuje svoje podčinjene radi svoje oholosti? Tko odmjerava svoje stanje prema prihodima krune? Tko nadoknađuje ono što kruna nepravedno drži? Tko od njih se bavi drugim aktivnostima da bi vršio pravednost radi Boga? Kad bi u svijetu na vidjelo došli takvi kraljevi da bi Bog bio proslavljan! Tražimo dalje među svećenicima čija je obveza sa sobom nosi voljeti suzdržljivost, siromaštvo i pobožnost; zaista, ovi su isto zastranili s puta. Što drugo su svećenici doli siromasi i Božji primatelji milostinje? Trebaju živjeti od onoga što se prinosi Bogu da bi bilo to ponizniji i revniji za Boga što više bi se morali držati udaljeni od briga svijeta. Zato ih je prvo Crkva podigla iz nevolje i siromaštva da bi Bog bio njihova baština i da se ne bi mogli hvaliti svijetom i tijelom, već Bogom. Ali, moja kćeri, nije li mogao birati kraljeve i vojskovođe za apostole da bi se po njima Crkva obogatila zemaljskom baštinom? Mogao je. Ali bogati Bog je došao siromašan na svijet da bi primjerom dokazao kako je zemaljsko prolazno i da bi čovjek učio od siromaštva svog Gospodina i ne ga se sramio, već da bi se žurno mogao okrenuti istinskom i nebeskom bogatstvu. Zato se poslužio nadasve lijepim postavljanjem Crkve jednog siromašnog ribara i postavio ga je na njezino mjesto da bi živio od Gospodinova udjela, a ne od baštine u ovom svijetu. Crkva je tako svoje podrijetlo uzela iz tri dobre stvari: prvo od revnosti u vjeri; drugo, od siromaštva; treće, iz djelotvornosti vrlina i čuda. Te tri stvari su bile i kod svetog Petra. Posjedovao je revnost vjere kad je slobodnim glasom priznao svojeg Boga i nije oklijevao umrijeti za njega; imao je siromaštvo kad je išao uokolo i molio milostinju i prehranjivao se od rada svojih ruku. Ipak je bio bogat duhovnim dobrima što je veće kao kad je na primjer hromome kojem nije mogao dati ni zlata ni srebra učinio da može hodati što nijedan od vladara nije mogao. Nije li Petar koji je uskrisio jednog mrtvog mogao postići i novac da je htio? Naravno; ali odbacio je teret bogatstva da bi lako ušao u nebo i da bi kao gospodar ovaca ovcama dao primjer poniznosti jer su poniznosti i siromaštvo, duhovni kao i tjelesni, ulaz u nebo. Treće, imao je moć činiti čuda jer, odvojeno od njegovih većih čuda, Petrovom sjenom su bili izliječeni bolesni. Budući da je posjedovao savršenstvo vrlina koje se sastoji u tome da se zadovolji nužnim, tako je i njegov jezik postao ključ za nebo i njegovo je ime blagoslovljeno na nebu i na zemlji. Oni pak koji su svoje ime učinili slavnim i voljeli gnoj, to jest ono što je zemaljsko, na zemlji su prezreni i na strašan način su zapisani u knjizi božanske pravednosti. Bog je ipak htio dati prepoznati da siromaštvo Petra i drugih svetih nije bilo prisilno, već dobrovoljno. Zato je potaknuo srca mnogih da im bogato udjeljuju. Više su se hvalili siromaštvom nego trnjem bogatstva. Zato se što su više imali u izobilju siromaštva to bogatije umnožila i njihova pobožnost. Čemu čudo? Jer kako da Bog bude daleko onima koji su ga postavili za svoj dio svoju radost? Kako pak može onima koji žude za uživanjem svijeta Bog biti sladak? On je bio stranac u njihovim očima. U međuvremenu su s protekom vremena da bi Božji prijatelji mogli biti revniji i spremniji propovijedati Božju riječ i da bi se moglo znati kako nisu zla bogatstva, već njihova zloporaba, za Silvestra i ostalih Crkvi dana vremenita dobra koja su sveti muškarci dugo vremena koristili samo za uzdržavanje Crkve i Božju radost i siromahe. Znaj, Božji prijatelji su takvi koji se raduju Božjem određivanju. Ako ti i nisu poznati, poznati su mojem Sinu. Jer u krutom metalu se često nalazi zlato i iz krutog kremena se često izdvaja vatrena iskra. Zato idi sigurna; jer prvo treba vikati, a tek onda djelovati jer ni moj Sin dok je prebivao u tijelu nije istodobno obratio cijelu Judeju niti apostoli odjednom pogane, već se mora imati više vremena za dovršiti Božja djela.“ Sedamdeset i sedmo poglavlje Zaručničine riječi Kristu koje veličaju milosrđe koje joj je iskazao. Kristove riječi zaručnici koji potvrđuju to slatko milosrđe prema zaručnici i kako ju je odabrao za svoju posudu koju treba ispuniti vinom da bi se Božjim slugama po njezinu vinu dalo piti i o ljupkom i poniznom zaručničinom pitanju Kristu. „Čast bila svemogućem Bogu za sve što je stvorio. Ukras i služba bili mu naplaćeni za svu njegovu ljubav. Ja, nedostojna osoba koja sam od svoje mladosti na mnoge načine griješila protiv Tebe, svoga Boga, zahvaljujem Ti, moj najslađi Bože, najviše na tome što nitko nije tako pokvaren da bi mu Ti odbio svoje milosrđe ako ga od Tebe traži s ljubavlju i istinskom poniznošću i pritom odluči popraviti se. O, najdraži, najslađi Bože, svima koji čuju što si mu učinio je čudesno. Jer ako Ti se svidi, uspavljuješ moje tijelo, ali en tjelesnim snom, već duhovnim mirom. Kao da budiš moju dušu od sna da bi na duhovan način vidjela, čula i osjećala. O, Gospodine Bože, kako su slatke riječi Tvojih usta! Čini mi se da kad god čujem riječi Tvoga Duha, moja ih duša ih guta u sebe određenim osjećajem neizrecive slatkoće kao najdraže jelo koje kao da pada u srce moga tijela na veliku radost i neizrecivu utjehu. Izgleda čudesno da kad čujem Tvoje riječi postajem sita, ali i gladna; sita zato jer mi se onda ništa ne sviđa kao one riječi, a gladna jer se moja želja za Tobom stalno umnaža. Zato budi blagoslovljen moj Bože Isuse Kriste i daj mi, o Gospodine, svoju pomoć da mogu sve dane svoga života ispuniti kako se Tebi sviđa.“ Krist odgovori i reče: „Ja sam bez početka i kraja i sve je stvoreno po mojoj moći i uređeno po mojoj mudrosti; sve se također upravlja prema mojoj odluci, ništa mi nije nemoguće i zaista, sva moja djela uređena su s ljubavlju. Zato je vrlo tvrdo ono srce koje me želi voljeti niti me se bojati budući da sam oboje, naime hranitelj i sudac svih ljudi. Oni vrše volju đavla koji je moj krvnik i izdajica jer je svijetu ponudio tako poguban otrov da duša koja od toga kuša uz uživanje ne može živjeti, već mrtva tone u pakao da bi vječno živjela u jadu. Taj otrov je grijeh; on naravno mnogima dobro prija, ali na kraju na strašan način postaje gorak. Zaista, taj otrov iz đavolje ruke se svakim satom pije uz uživanje. Tko je ikad čuo nešto tako čudno ili još čudnije? Jer ljudima se pruža život, a oni pak biraju i slobodno prihvaćaju smrt. Ja pak, koji sam moćniji od svega, imam samilost prema njima u njihovoj bijedi i velikoj nevolji. Učinio sam kao bogat i ljubazan kralj koji je svojim pouzdanim slugama u posudi poslao dragocjeno vino i rekao: 'Ponudite vino i drugima osim sebi za piti jer je ljekovito; bolesnima opet vraća njihovo zdravlje, tužnima pruža utjehu, a zdravim ljudima hrabro srce.' Tako sam i ja svojim slugama poslao svoje riječi koje se uspoređuju s vrlo dobrim vinom i trebaju ih dati drugima jer su ljekovite. Pod posudom pak mislim na tebe koja čuješ moje riječi jer si učinila oboje, čula si riječi i navijestila ih dalje; ti si moja vlastita posuda koju punim kad mi se svidi i iz koje uzimam dok mi se sviđa. Zato će ti moj Duh pokazati kamo trebaš ići i što trebaš govoriti, kao i da se ne trebaš bojati nikoga osim mene. Moraš radosno ići kamo te budem poslao i odvažno reći što ti budem naložio jer mi se nitko ne može oduprijeti i bit ću kraj tebe.“ Na to reče zaručnica: „Ja“, reče, „koja sam čula ovaj glas sa suzama sam ovako odgovorila: O, moj Gospodine Bože, ja koja sam kao najmanji crv u Tvojoj vlasti Te molim da mi daš dopuštenje da Ti odgovorim.“ Glas odgovori i reče: „Znao sam tvoj odgovor prije nego što si pomislila na njega pa ipak ti dajem dopuštenje da govoriš.“ Na to zaručnica reče: „Pitam Te zašto Ti, o kralju sve slave i koji ulijevaš svu mudrost i izazivaš sve vrline i sam si vrlina, zašto želiš mene primiti za tu službu budući da sam svoje tijelo istrošila u grijehu, koja sam po mudrosti slična magarcu i nedostatna sam u vršenju vrlina? Najslađi Bože Isuse Kriste, ne srdi se što sam Te to pitala; jer Tebi se ne treba čuditi jer možeš sve što želiš; ali čudim se sebi jer sam Te u mnogome uvrijedila, a vrlo sam se malo popravila.“ Glas odgovori i reče: „Odgovorit ću ti kroz usporedbu. Bogatom i moćnom kralju su dali različite novčiće; kralj ih je nakon toga dao rastaliti i iz toga načiniti što mu se svidi, na primjer krune i prstenje iz zlatnih novčića, ključeve i posude za piće iz srebrnih novčića, kotao i tave iz bakrenih novčića i time se služio prema svojoj udobnosti i časti. Kao što se ne čudiš tome, jednako se tako manje trebaš čuditi da rado primam srca svojih prijatelja koja mi sami daju i iz njih činim što mi se sviđa. I ako poneki imaju veći, drugi pak manji razum, jedne koristim tako što mi poklanjanju svoje srce za jedno, a druge za drugo, ali sve na moju slavu i čast jer je srce pravednika novčić koji mi se veoma sviđa; i zato mogu nad onim što je moje raspolagati kako želim i budući da si moja, ne trebaš se čuditi tome što želim poduzeti s tobom. Samo budi postojana i nepokolebljiva u podnošenju i voljna učiniti sve što ću ti zapovjediti. Jer posvuda sam moćan da ti dam ono što trebaš.“ Sedamdeset i osmo poglavlje Sedamdeset i deveto poglavlje Osamdeseto poglavlje Osamdeset i prvo poglavlje Osamdeset i drugo poglavlje Osamdeset i treće poglavlje Osamdeset i četvrto poglavlje Krist razgovara sa zaručnicom i govori o tri muškarca koje je prevarila žena, jedan od njih se može usporediti s okrunjenim magarcem, drugi ima zečje srce, a treći sličnost s baziliskom. Zato žena uvijek treba biti podčinjena muškarcu. Sin reče: „Čita se o trojici koje je prevarila žena. Prvi je bio kralj kojeg je ljubavnica udarila u lice kad joj se nije nasmijao jer je bio toliko budalast da je nije obuzdao, niti se brinuo za svoju čast. Bio je za usporediti okrunjenom magarcu; magarcu zbog svoga budalaštva, okrunjenom zbog njegove časti. Drugi je bio Samson koji je, iako najjači, bio svladan od žene; imao je zečje srce jer nije mogao svladati jednu ženu. Treći je bio Salomon koji je bio sličan bazilisku čiji pogled ubija, ali je sam ubijen zrcalom. Tako je Salomon sve nadmašivao u mudrosti, ali lice žene ga je ubilo. Zato je nužno da žena bude podčinjena mužu.“ Osamdeset i peto poglavlje Krist razgovara s zaručnicom i govori su pred njim dva lista jedne knjige; na jednom je napisano trostruko milosrđe, na drugom pravednost; opominje je da se dok još ima vremena okrene milosrđu da poslije ne bi bila kažnjena pravednošću. Sin reče zaručnici: „Ja sam stvoritelj svih stvari. Pred sobom kao da imam dva lista. Na jednom je napisano milosrđe, na drugom pravednost. Tko se od grijeha okrene kajanju i odluči ih više ne počiniti, za njega milosrđe govori da će ga moj Duh zapaliti da čini dobra djela; tko se rado odvraća od ovih ispraznosti svijeta, njega moj Duh čini još gorljivijim; tko je štoviše spreman za mene umrijeti, njega će moj Duh tako daleko zapamtiti da će biti sav u meni i ja u njemu. Na drugom pak je listu napisana pravednost koja govori: 'Tko se sve dok ima vremena ne popravi i svjesno se odvrati od Boga, njega Otac neće braniti, niti će ga Sin pomilovati, niti Duh Sveti zapaliti.' Zato dok ima vremena marljivo razmotri list pravednosti jer svatko tko se spasi mora se očistiti vodom ili vatrom, to jest ili vodom male pokore u sadašnjem vremenu ili vatrom čistilišta u budućem sve dok se potpuno ne pročisti. Znaj i da ću jednom čovjeku kojeg poznaješ pokazao ova dva lista knjige milosrđa i pravednosti; ali on sad ismijava list mojeg milosrđa i ono što je lijevo, on smatra za desno i kao što se čaplja uzdiže nad ptice, on se želi uzdići nad ostale i zato se, ne bude li pazio, mora bojati da ne umre u podsmijehu i ne bude oduzet iz svijeta zajedno s pijancima i igračima.“ Tako se poslije i dogodilo; jer veselo je ustao od stola, ali su ga u noći ubili njegovi neprijatelji. Osamdeset i šesto poglavlje Majka Božja je govorila i rekla kako sliči cvijetu iz kojeg pčele izvlače slatkoću. Pčele su Božji sluge i izabranici koji iz nje dnevno izvlače slatkoću milosrđa i imaju duhovna krila i noge. Majka reče: „Ja sam Kraljica i Majka Milosrđa. Moj Sin, stvoritelj svih stvari, obuzet je tako slatkim osjećajem prema meni da mi je dao duhovni razum o svemu što je stvoreno. Zato sam vrlo slična cvijetu iz kojeg pčele prije svega izvlače slatkoću. Koliko god mnogo se iz njega skupi, u njemu ne ostaje ništa manje mnogo slatkoće. Tako svima mogu posredovati milosti i zadržavam još dovoljno. No i moji odabrani su slični pčelama kad su svom pobožnošću obuzeti za moju čast. Kao pčele imaju dvije noge, naime postojanu želju umnožiti moju čast; drugo, brižno rade i djelatni su koliko god mogu. Imaju i dva krila tako što se drže nedostojnima hvaliti me i poslušni su mi u svemu što se tiče moje časti. Imaju i žalac i umiru ukoliko ga izgube; to su nevolje svijeta koje im prije kraja života neće biti oduzete radi čuvanja vrlina; ali ja koja imam utjehe u izobilju ću ih tješiti.“ Osamdeset i sedmo poglavlje Osamdeset i osmo poglavlje Osamdeset i deveto poglavlje Devedeseto poglavlje Devedeset i prvo poglavlje Krist opominje zaručnicu da se treba četverostruko poniziti: pred moćnima svijeta, pred grešnicima, pred duhovnim Božjim prijateljima i pred siromasima svijeta. Sin reče zaručnici: „Trebaš se poniziti na četiri načina. Prvo pred moćnima svijeta jer je čovjek, otkad je prezreo pokoravati se Bogu, zavrijedio da se mora pokoravati ljudima. I budući da čovjek ne može biti bez vladara, mora se prigibati pred moćnima. Drugo, pred duhovnim siromasima, to jest pred grešnicima tako da moliš za njih i zahvaljuješ Bogu što možda nisi bila niti si sad kao oni. Treće, pred duhovnim bogatašima, to jest pred Božjim prijateljima tako da se smatraš nedostojnom služiti im i biti s njima u društvu. Četvrto, pred siromasima svijeta tako da im pomažeš, odijevaš ih i pereš im noge.“ Devedeset i drugo poglavlje Krist opominje zaručnicu da napreduje i ustraje u vrlinama tako da slijedi život svetih te tako postane njegova ruka; jer dokazuje da sveti postaju Kristova ruka. Sin reče: „Rekao sam ti prije da su moji prijatelji moja ruka. To je zaista istina jer u njima su Otac, Sin i Duh Sveti i moja majka zajedno s cijelom nebeskom vojskom. Božanstvo je kao srž bez koje nitko ne živi, kosti su moje čovještvo koje bilo jako da bi patilo; Duh Sveti je kao krv koja sve ispunja i obraduje; moja Majka je nasuprot tome kao meso u kojem su bili božanstvo i čovještvo i Duh Sveti; koža je cijela nebeska vojska. Kao što koža pokriva meso, tako moja majka premašuje sve svete u vrlinama. Jer koliko god anđeli bili čisti, ona je još čišća i koliko god ispunjeni Božjim Duhom proroci bili i koliko god mučenici bili mogli podnijeti, u mojoj je Majci Duh bio potpuniji i vatreniji i bila je više od mučenika; ako su se ispovjednici i suzdržavali od svega, moja Majka ipak ima savršenu suzdržljivost jer je u njoj bilo moje božanstvo zajedno s mojim čovještvom. Ako me dakle moji prijatelji imaju, u njima je moje božanstvo od kojeg duša živi; u njima je snaga mojeg čovještva po čemu postaju jaki sve do smrti i krv moga Duha po čemu je njihova volja pokretana prema svemu dobrom. Odmah nakon toga se njihovo meso ispuni mojoj krvlju i mesom ukoliko se ne žele zamrljati i uz pomoć moje milosti žele očuvati čistoću. Moja se koža povezala s njihovom ako oponašaju život i ponašanje mojih svetih. Zato se moji sveti s pravom nazivaju mojom rukom; i ti moraš s voljom koračati u dobru i nakon što ih budeš slijedila koliko možeš, postati njihov ud. Jer kao što ih povežem sa sobom vezom moga tijela, tako i ti moraš biti povezana s njima i sa mnom po tom mojem tijelu.“ Devedeset i treće poglavlje Krist razgovara s zaručnicom i nalaže joj tri stvari, naime: neka ne zahtjeva ništa osim hrane i odjeće; neka čezne za duhovnim samo prema Božjoj volji i neka se ne žalosti zbog ničega osim zbog svojih i tuđih grijeha. Također joj kazuje kako će oni koji u ovom životu svoje grijehe ne žele očistiti i popraviti strogošću pokore pred Božjim sudom biti vrlo oštro kažnjeni. Sin reče: „Nalažem ti tri stvari, naime: ne zahtijevaj ništa osim hrane i odjeće; drugo, čezni za duhovnim samo prema mojoj volji; treće, ne žalosti se zbog ničega osim zbog svojih i tuđih grijeha. Jer kad te dohvati bol, razmatraj strogoću mog suda. Možeš je razmotriti i naučiti je se bojati na onom čovjeku koji je već suđen. Kad je stupio u samostan, imao ne tri stvari na pameti, kako želi biti bez posla i imati svoje uzdržavanje bez brige i treće, mislio je: 'Ukoliko me zahvati tjelesna kušnja, nekom ću je se prilikom riješiti bez da se tjelesno miješam.' Zato je trostruko mučen; jer upravo jer je htio biti bez posla, riječima i udarcima je prisiljen na posao, drugo, podnosio je manjak tjelesne hrane i ogoljenost; treće, od svih je prezren i to tako jako da u požudi nije mogao imati prijatelje. Kad se približilo vrijeme da odabere poziv, mislio je ovako: 'Budući da u svijetu ipak neću moći živjeti bez rada, bolje je za mene biti u samostanu i raditi za Boga.' Zato je uz sudjelovanje takve volje k njemu došlo moje milosrđe zajedno s pravednošću da bi očišćen mogao dospjeti u vječnu slavu; jer nakon što je položio zavjet, odmah ga je pogodila teška bolest i bio je kušan takvom bolju da su mu oči izišle od boli, uši nisu ništa čule i svi su mu udovi zakazali jer je htio biti bez pritužbe i posla. Patio je i od veće ogoljenosti nego u svijetu i kad je imao ukusniju hranu, nije je mogao uživati, a kad je priroda zahtijevala, nije je imao. Tako se njegova priroda istrošila još prije smrti tako da je postao kao neprilična papuča. Nakon što je umro, došao je pred sud kao lopov jer je u redu htio biti po svojoj volji, a ne da bi pobožnije živio; ipak nije trebao biti osuđen kao lopov jer je ipak, iako je bio dijete i luđak u razumu i savjesti, svoju vjeru i nadu položio na mene, svoga Boga i zato je bio suđen prema milosrđu. No budući da njegov grijeh nije mogao potpuno biti očišćen tjelesnom mukom, njegova je duša još teško kažnjena u čistilištu kao kad bi se skinula koža i kosti stavilo pod prešu da i se srž mogla bolje istisnuti. Koliko će morati patiti oni čini se cijeli tok života provlači u grijehu, kojima se ne događa ništa neugodno niti to žele? Jao njima jer mi govore: 'Zašto je Bog umro ili čemu koristi njegova smrt?' Tako mi vraćaju što sam ih otkupio, što ih čuvam, dajem zdravlje i uzdržavanje. I zato ću od njih tražiti sud jer su slomili vjeru kojoj su se kod krštenja obvezali i jer dnevno griješe i preziru moje zapovijedi. Niti najmanje za što su u redu zaduženi neću ostaviti nekažnjeno.“ Objašnjenje Ovaj je brat imao jedan tajni grijeh koji nikad nije htio ispovjediti. Na Kristovu zapovijed mu je došla sveta Brigita i rekla: „Čini pažljivu pokoru; imaš nešto tajno u srcu i nećeš moći umrijeti sve dok to budeš držao zatvorenim.“ Onaj joj odgovori da nema ništa što nije priopćio pri svojoj pokori. A ona reče: „Ispitaj u kojoj si namjeri stupio u samostan i u kojoj si namjeri dosad živio u njemu i pronaći ćeš istinu u svojem srcu.“ Otvoren u suzama reče: „Blagoslovljen Bog koji mi te poslao. Kad si sad govorila o mojoj tajni, želim onima koji slušaju reći istinu. Imam nešto tajno u srcu što se nikad nisam usudio odati niti sam mogao jer kad god sam ispovijedao druge grijehe, moj je jezik bio kao vezan kad je došlo do ovog grijeha i spopao me preveliki strah tako da nisam priznao skrivenu muku moga srca. Kad god sam ispovjedio srce, uvijek sam našao novi završetak za svoje riječi tako što sam rekao: 'O, oče, priznajem vam krivnju za sve što sam rekao i za ono što nisam rekao.' pri čemu sam mislio da će tim završetkom svi moji tajni grijesi biti oprošteni. A sad bih, ženo, ukoliko se Bogu sviđa, cijelom svijetu rado rekao što sam u svome srcu tako dugo tajio.“ Kad je pozvan ispovjednik, pod suzama je potpuni iznio sve one grijehe i umro je još te iste noći. Devedeset i četvrto poglavlje Krist podučava zaručnicu lijepe molitve koje treba reći kad se oblači, kad ide k stolu i spavati. Također je opominje u svoj odjeći treba biti ponizna, a u svojim udovima časna i jednostavna. Sin Božji je razgovarao s zaručnicom i reče: „Vanjska ljepota predstavlja unutarnju koju čovjek treba imati. Zato kad stavljaš kapu ili veo kojim obuhvaćaš kosu, trebaš govoriti: O, Gospodine Bože, hvala Ti što si me nosio u mojem grijehu i budući da Te zbog svoje neumjerenosti nisam dostojna vidjeti, pokrivam svoju kosu.“ I Gospodin k tome doda: „Bludnost mi se tako gnuša da po meni djevica koja ima samo volju zastraniti nije čista djevica osim ako tu volju ne popravi pokorom. –Kad pokrivaš čelo, trebaš govoriti: O, Gospodine Bože, koji si stvorio sve i učinio čovjeka divnijeg od svega na svoju sliku, smiluj mi se! I budući da nisam čuvala ljepotu svoga lica na Tvoju čast, prekrivam svoje čelo. –Kad obuvaš cipele, govori ovako: Blagoslovljen Ti, Bože moj, koji mi zapovijedaš da imam cipele da bih bila jaka i da ne bih bila mlitava u Tvojoj službi; utješi me dakle da bih mogla putovati u Tvojim zapovijedima. Neka i u preostaloj tvojoj odjeći vlada poniznost i u svim tvojim udovima skromna čestitost. –Kad ideš za stol, govori ovako: O, Gospodine Bože, kad bi Ti, kao što možeš, htio da opstajem bez hrane, rado bih molila za to; ali budući da mi zapovijedaš skromno si uzimati hranu, molim Te, daj mi umjerenost u hrani da bih po Tvojoj milosti mogla jesti prema potrebi prirode, a ne kao što zahtijeva požuda mog mesa. –Kad kreneš spavati, trebaš reći: Blagoslovljen Ti, Bože, koji uređuješ izmjenu vremena nama za olakšanje i za utjehu tijela i duše; molim Te, daj mojem tijelu mir u ovoj noći i sačuvaj me neozlijeđenu od neprijateljeve moći i prevare.“ Devedeset i peto poglavlje Krist razgovara sa zaručnicom i objašnjava joj kako nepravedni vode svoje oružje i od čega se sastoji; kad se hvale grijehom s voljom da ustraju u njemu, bit će uklonjeni mačem strogoće božanske pravednosti. Sin Božji reče: „Ja sam kao kralj koji je izazvan na borbu. Đavao sa svojom vojskom stoji protiv mene. No ja sam u svojim namjerama i nakanama tako nepromjenjiv da bi se nebo i zemlja zajedno sa svim što je na njima i ispod njih srušili prije nego bih obrisao samo jednu točku pravednosti, dok je đavao tako jako obuzet ponosom da bi više volio da postoji toliko paklova kao i sunčevih zrnaca nego se poniziti. Neki od neprijatelja se već približavaju sudu i među nama udaljenost nije veća od dvije stope. Njihova zastava je podignuta, štit već na ruci, ruka za mačem iako još nije povučen. Ali moja strpljivost je tako velika da ne udaram ukoliko oni ne udare prvi. Na njihovoj zastavi piše: proždrljivost, pohlepa i požuda. Njihova kaciga je tvrdoća njihova srca jer se ne obaziru na kaznu pakla i ne promišljaju kako mi je grijeh odvratan. Otvori kacige su požuda tijela i volja da se svide svijetu; tako trče uokolo i vide što se ne smije vidjeti. Njihov štit je lažna vjera kojoj opravdavaju grijehe koje pripisuju slabosti tijela; zato preziru zbog grijeha moliti za oproštenje. Njihov mač je volja da ustraju u grijehu; još nije povučen jer njihova zloba još nije ispunjena; no bit će povučen kad budu imali volju griješiti tako dugo koliko žive i udaraju njime kad se hvale grijehom i žele ostati u stanju grijeha. Kad se tako njihova zloba ispuni, jedan glas u mojoj vojsci će povikati i reći: 'Sad udarite!' I onda će ih mač moje strogoće razoriti i svaki koji je tako naoružan će podlijeći kazni. Njihove duše će prigrabiti đavoli koji kao ptice grabljivice traže duše da ih bez prestanka rastrgavaju.“ Devedeset i šesto poglavlje Zaručnik objašnjava zaručnici što znači međuprostor od dvije stope i izvlačenje mača o čemu je govorio prethodnom poglavlju. Sin reče: „Prije sam ti rekao kako je između mene i neprijatelja udaljenost od samo dvije stope. Jedna od dviju stopa je nagrada za ona dobra djela koja su učinili za mene. Zato će se od ovog dana nadalje sramota umnažati, njihovo uživanje će postati gorkije, njihova radost će se oduzeti, a nevolje i boli će rasti. Druga stopa je njihova zloba koja još nije ispunjena, već kako se njeguje kazati da kad se nešto napuni, pukne, tako će i njih, kad im se tijelo i duša odvoje, sudac prokleti. Mač je pak volja griješiti. Zato je napola izvučen; jer kad se čast smanji i slijede odurnosti, jače se uplaši i zapali za grijeh. Sreća i čast im ne daju da mnogo razmišljaju o grijehu. No da bi ostvarili svoju požudu, sad žele živjeti dulje i još lakše griješe. Jao njima jer ako se ne poprave, već im se približava njihova propast.“ Devedeset i sedmo poglavlje Krist razgovara sa zaručnicom o određenom prelatu i poručuje mu da ako po oholosti, po požudi i po svjetovnom zapletima izgubi toplinu pobožnosti i svetog razmatranja, ali se pred Bogom i bližnjim savršeno ponizi, opet će primiti božansku toplinu i božansko svijetlo tako da osjeti božansku slatkoću. Sin je po zaručnici razgovarao s određenim prelatom i reče mu: „Ti si sličan mlinskom kolu koje je nepokretno; dok čvrsto stoji i ne miče se, zrna u mlinu se ne mrve. Kolo predstavlja tvoju volju koja treba biti pokretna, ali ne prema tvojim željama i zahtjevima, već prema mojim; također se potpuno trebaš prepustiti u moje ruke. No ovo kolo je previše prema mojoj volji jer voda zemaljskog razmišljanja previše obuzima. Razmatranje mojih djela i mojih patnji je kao mrtvo u tvojem srcu, zato ti duševna hrana ne prija i nije po tvojem ukusu. Zato silom otvori začepljeni vodotok da bi voda otjecala i njezinim otjecanjem kolo došlo u pokret i zrna se lako mrvila. Prepreka koja zaustavlja vodu je oholost srca i ambicija čime se milost Duha Svetoga začepljuje i sve dobro čime duša treba donijeti plod se sprječava. Dohvati zato istinsku poniznost u svojem srcu; jer s njome će se slatkoća moga Duha uliti u tvoju dušu, a zemaljsko razmišljanje će isteći. Po njoj će se i tvoja volja pokrenuti i biti savršena prema mojoj volji. I onda ćeš početi svoja djela odvajati kao zrnje i smatrati moja za velika. Istinska poniznost je ne brinuti se za naklonost ljudi i njihove prigovore, doputovati na moj put koji je zaboravljen i zanemaren, ne tražiti izobilje i ravnati se prema jednostavnome. Voliš li taj put, onda ti je duhovno ukusno, onda će moje patnje i put mojih sveti postati sladak tvojem srcu. Onda ćeš spoznati koliko si dužnik duša koje si preuzeo upravljati. Budući da si se popeo na visinu kola dvjema nogama, to jest moći i čašću, tako je iz moći došla pohlepa, a iz časti oholost. Zato se spusti, ponizi se u srcu i moli ponizne da mole za tebe. Jer poslat ću ti svoju pravednost kao vrlo divlju rijeku i od tebe zahtijevati od tebe zadnji novčić , naime: račun o tvojoj sklonosti, o tvojim mislima, o tvojim govorima i djelima kao i dušama koje sam povjerio tvojoj brizi i koje sam sam otkupio svojoj krvlju.“ Devedeset i osmo poglavlje Krist razgovara sa zaručnicom i govori da grešnici i mlitavci moraju biti pogođeni s četiri strijele, to jest četiri kazne da bi ponizno bili privedeni natrag na kajanje i popravljanje života. Sin reče: „Želim svojim prijateljima dati četiri strijele. Njima prvo moraju gađati onoga koji je slijep na jedno oko; drugo, na onoga koji je hrom na jednu nogu; treće, na onoga koji je gluh na jedno uho; četvrto, na onoga koji leži oboren na zemlji. Slijep na jedno oko je onaj koji vidi, ali ne uvažava Božje zapovijedi i djela mojih svetih, a jedno oko ima na radostima svijeta i želi ih. Takav mora biti pogođen na način da mu se kaže: ‘Sličiš Luciferu koji je gledao najvišu Božju ljepotu, ali je budući da je bez prava želio što nije smio, pao u pakao kamo ćeš i ti ići ako se ne urazumiš po tome da spoznaš Božje propise i uvidiš kako je sve u svijetu prolazno. Zato je najbolje da se čvrsto držiš onoga što je sigurno i da pustiš prolazno da ne bi išao u pakao.’ Hrom na jednu nogu je onaj koji osjeća kajanje i žao mu je zbog počinjenih grijeha, ali se ipak trudi postići zemaljsku korist i dobitak koji pripadaju svijetu. Njega se treba gađati tako da mu se kaže: 'Trudiš se za korist tijela koje će uskoro jesti crvi; zato na plodan način radi za svoju dušu koja treba vječno živjeti.' Gluh na jedno uho je onaj koji želi čuti moje i riječi mojih svetih, ali drugo uho ima otvoreno za lakoumno brbljanje i za ono što se tiče svijeta. Zato mu se treba reći: 'Sličan si Judi koji je jednim uhom slušao Božje riječi koje su na drugo opet izašle. Što mu je dakle koristio govor koji je čuo? Zato zatvori svoje uši za nepromišljeno slušanje da bi mogao dospjeti do pjesme anđela.' Onaj koji potpuno leži oboren na zemlji je onaj koji se zapleo u zemaljsko, ali ipak želi misli na to i želi znati put na kojem se može popraviti. Tom čovjeku treba ovako reći: 'Tvoje vrijeme je kratko kao trenutak; no kazna pakla i slava svetih je vječna. Da bi mogao doći k pravom životu, neka ti ne bude mučno na sebe uzeti nešto teško i gorko; jer kao što je Bog ljubazan, tako je i pravedan.' Tko je pogođen tako da strijela krvavo izlazi iz srca, to jest tko osjeća iskreno kajanje i tko uhvati nakanu popravka, njemu ću uliti ulje svoje milosti pomoću koje će svi njegovi udovi ozdraviti.“ Devedeset i deveto poglavlje Krist razgovara sa zaručnicom i žali se zbog Židova koji su ga razapeli kao i zbog kršćana koji su prezreli njega i njegovu pravednost i ljubav tako što namjerno i svjesno griješe protiv njegovih zapovijedi i preziru osude Crkve o ekskomunikaciji pod izlikom da je Bog milosrdan; zato im prijeti gnjevom i bijesom svoje pravednosti. Majka reče: „Kako li je mnogo moj Sin patio one noći kad mu se približio i poljubio ga izdajica Juda kojem se sagnuo, jer Juda je bio malen rastom, i rekao: 'Prijatelju, zašto si došao?' I odmah su ga neki ščepali, drugi su ga vukli za kosu, drugi su ga uprljali pljuvačkom.“ Potom je govorio Sin i reče: „Smatraju me za crva koji kao mrtav leži u zimi, na kojeg prolaznici pljuju po čijim leđima gaze. Taj su me dan Židovi sa mnom postupali kao s crvom jer su me smatrali najpokvarenijim, najnevrjednijim. Tako me preziru i kršćani jer sve što sam iz ljubavi za njih učinio i podnio smatraju ispraznim. Kao da gaze po mojim leđima kad se više boje i časte ljude nego mene, svoga Boga, kad se ne uopće ne obaziru na moju pravednost i u svojoj samovolji propisuju vrijeme i mjeru mojem milosrđu. Također, kao da me udaraju po zubima kad, nakon što su čuli moje zapovijedi i patnje, govore: 'Činimo u sadašnjosti što nam se sviđa; zbog toga nećemo ništa manje imati nebo; jer da nas je Bog upropastiti ili kazniti za vječnost, ne bi nas otkupio na tako gorak način.' No oni će osjetiti moju pravednost; jer kao što ni najmanje dobro ne ostaje neuzvraćeno, tako niti najmanje zlo neće ostati nekažnjeno. Preziru me i gaze po meni kad ne uvažavaju osudu Crkve, naime ekskomunikaciju. Kao što se ekskomunicirane javno izbjegava, tako će oni biti odvojeni od mene jer kazna ekskomunikacije ako je se poznaje i prezire teže škodi od tjelesnog mača. Zato ću ja, koji izgledam kao crv, sad po svojoj strašnoj pravednosti opet postati živ i doći ću tako strašno da će oni koji će vidjeti govoriti brdima: 'Padnite na nas pred Božjim gnjevom.'“ Stoto poglavlje Krist razgovara sa zaručnicom i kaže joj da je ona kao svirala Duha Svetoga kroz koju on stvara ljupku glazbu na svoju čast i na korist narodima. Zato je izvana želi posrebriti dobrim ponašanjem i mudrošću, a iznutra posrebriti istinskom poniznošću i čistoćom srca. Sin reče zaručnici: „Trebaš biti kao svirala na kojoj svirač stvara ljupku glazbu. Vlasnik svirale je posrebruje izvana da bi se činila dragocjenom, a iznutra je pozlaćuje dugotrajnim zlatom. Tako i ti trebaš biti posrebrena dobrim ponašanjem i ljudskom mudrošću da bi mogla uvidjeti što si dužna Bogu i svojem bližnjem i što koristi tvojem tijelu za vječni spas. Iznutra pak trebaš biti pozlaćena poniznošću tako da se ne želiš svidjeti nikome doli meni i da se ne bojiš zbog mene biti neugodna ljudima. Svirač dalje čini tri stvari na svojoj svirali: prvo je ovija u fino platno da se ne uprlja; drugo, radi kutiju u kojoj je može čuvati; treće, na kutiju stavlja bravu tako da je lopov ne može ukrasti. Tako se i ti trebaš uviti u čistoću tako da se ne uprljaš osjetilnom požudom i veseljem. Umjesto toga rado radi i brini se da budeš sama druženje sa zlim ljudima kvari dobre običaje. Brava je marljivi nadzor tvojih osjetila i svega unutrašnjeg tako da kod svih svojih radnji vodiš računa da te đavlova zloba ne opčini. Ključ pak je Duh Sveti; on treba otvoriti tvoje srce prema tome kako mi se sviđa na moju čast i na korist ljudima.“ Sto i prvo poglavlje Majka Božja govori i kaže kako je srce njezina Sina vrlo ljupko, čisto i slatko i tako preplavljeno ljubavlju da kad bi grešnik stajao na vratima, ali bi ga pozvao s voljom da se popravi, odmah bi bio oslobođen. K srcu Boga se dospijeva poniznošću istinskog kajanja i pobožnim i čestim razmatranjem njegovih muka. Majka Božja reče: „Srce mojeg Sina je nadasve ljupko kao med i vrlo čisto kao najčišći izvor iz kojeg proizlazi sve što je kreposno i dobro. On je i najslađi. Jer što je za razumnog čovjeka slađe od toga da razmatra ljubav mojeg Sina pri stvaranju i otkupljenju, pri njegovu radu, podučavanju, u njegovoj ljubaznosti i njegovoj strpljivosti? Njegova ljubav ne otječe kao voda, već je postojano trajna jer njegova ljubav ostaje kod ljudi sve do posljednjeg trenutka tako da kad bi grešnik već stajao na vratima propasti, ali bi mu još od tamo povikao s voljom da se popravi, on bi ga oslobodio. Za dospjeti k Božjem srcu su dalje dva puta. Prvi je poniznost istinskog kajanja i ono uvodi čovjeka u Božje srce i duhovni razgovor; drugi je razmatranje muka mojeg Sina koje iz čovječjeg srca izvlači tvrdoću i čini da radosno ide prema Božjem srcu.“ Sto i drugo poglavlje Sto i treće poglavlje Dok je Kristova zaručnica molila, vidjela je u ukazanju kako se sveti Dionizije molio Djevici Mariji za Francusku. Dok sam molila, vidjela sam kako se sveti Dionizije molio Djevici Mariji i reče: „Kraljice Milosrđa, ti si ta kojoj je dano sve milosrđe i ti si postala Majka Božja na spas siromašnih; smiluj se zato Francuskoj, tvojem i mojem kraljevstvu, i to tvojem jer te njegovi stanovnici časte u svojoj mjeri, a mojem jer sam njihov zaštitnik i imaju povjerenje u mene. Ti vidiš kako mnoge duše svakog sata stoje u opasnosti, kako su ljudska tijela obarana kao životinje i kako, što je gore, duše kao snijeg padaju u pakao. Tješi ih zato i moli za njih jer si njihova gospođa i pomoćnica sviju.“ Majka Božja odgovori: „Idi mojem Sinu i daj da radi ove koja ovdje stoji čujemo što će odgovoriti.“ Sto i četvrto poglavlje Sto i peto poglavlje Krist razgovara sa zaručnicom i kaže joj način na koji treba uspostaviti mir između kraljeva Francuske i Engleske. Ne budu li se kraljevi obazreli, bit će vrlo teško kažnjeni. Sin reče: „Ja sam kralj kojeg se treba bojati i častiti ga. Zato ću im zbog molitava moje Majke postavi svoje riječi. Ja sam pravi mir i gdje je mir, ja sam sigurno tamo. Žele li oba kralja Francuske i Engleske imati mir, dat ću im trajan mir. No ne može se imati pravi mir ukoliko se ne voli istinu i pravednost. Budući da jedan od kraljeva ima pravo, sviđa mi se da se mir sklopi ženidbom i da kraljevstvo tako dospije zakonitim baštinicima. Drugo, želim da budu jedno srce i jedna duša u širenju kršćanske vjere gdje se to u prikladno vrijeme može dogoditi na moju čast. Treće, trebaju dokinuti nepodnošljive poreze i odustati od svojih varljivih ideja i voljeti duše svojih podređenih. Ukoliko kralj koji sad ima pravo ne želi poslušati, neka vrlo sigurno zna da u svojim djelima neće imati sreće, već će svoj život završiti u bolima i svoje kraljevstvo ostaviti u mukama. Njegov sin i generacija nalazit će se u gnjevu, sramoti i zbrci tako da će se svi čuditi. Ali bude li kralj koji je u pravu htio slijediti, pomoći ću mu i boriti se za njega. No ne posluša li, neće postići svoju želju nego još i izgubiti što je već primio. Jer radostan početak će zamračiti bolan svršetak. Žele li ljudi u kraljevstvu Francuske dohvatiti istinsku poniznost, kraljevstvo će dospjeti zakonitim baštinicima i dobru miru.“ Sto i šesto poglavlje Krist kaže zaručnici da se ne treba bojati u poslušnosti prema duhovnom ocu prekinuti post jer to nije grijeh. Također je opominje da bude postojana i kušnjama pruža neprestani otpor i da ima čvrstu volju da ustraje u dobru po uzoru na Djevicu Mariju, Davida i Abrahama. Sin reče: „Zašto se bojiš? Kad bijela i četiri puta dnevno, ne bi ti se uračunalo u grijeh kad bi ti učinila s dozvolom onoga koga si obvezna slušati. Zato budi postojana. Trebaš biti kao ratnik koji u ratu ranjen od mnogih rana neprijatelju vraća još mnogo gore rane i to je revniji za borbu što ga neprijatelji jače napadaju. Također trebaš udariti neprijatelja, biti postojana i imati razumnu volju ustrajati u dobru. Đavla obaraš onda kad ne prihvatiš kušnje, već se hrabro odupireš, to jest kad oholosti suprotstaviš poniznost, a proždrljivosti suzdržljivost. Postojana si kad u nevolji ne mrmljaš protiv Boga, već sve veselo podnosiš, sve pripisuješ svojim grijesima i zahvaljuješ Bogu. Tvoja volja je razumna onda kad ne želiš nagradu osim prema mojoj volji i kad se potpuno prepustiš mojim rukama. Prvo od ove tri stvari, udariti neprijatelja, Lucifer nije imao jer je odmah prihvatio svoju namjeru; zato je nepovratno pao i kako nije imao nikoga tko bi ga potaknuo na njegovo zlo, tako nema ni nikoga da mu vrati izgubljeno. Drugo, postojanost Juda nije imao, već je očajavao i objesio se; treće, dobru volju, Pilat nije imao jer je imao revnu želju svidjeti se Židovima i bio je zabrinut samo za svoju čast umjesto da me oslobodi. Ali prvo, udariti neprijatelja, imala je moja Majka koja koliko god je kušnji imala, toliko je pružala i suprotstavljala otpor; drugo je imao David koji je u protivnostima bio strpljiv i u svojem padu nije stupio u očaj; treće, savršenu volju, imao je Abraham koji nije samo napustio svoju domovinu, već je htio žrtvovati i svojeg jedinorođenog sina. Njih i ti slijedi prema svojim snagama.“ Sto i sedmo poglavlje Sto i osmo poglavlje Sto deveto poglavlje Marija kaže da duhovni čovjek, nakon što se kroz napor i rad pokore, ljubavi i strpljivosti obrati, mora do kraja iskupiti prijašnje izgubljeno vrijeme da Bogu ne bi ponudio prazan orah. Marija reče: „Kad se gospodaru prikazuju orasi, ponekad su neki od njih prazni. Da bi ih se gospodaru učinilo prijatnijima, moraju se ispuniti. Tako je i s duhovnim djelima. Mnogi ostvaruju više dobrih djela da bi radi njih umanjili svoj grijeh da ne bi išli u pakao. Ali prije i za vrijeme tih dobrih djela je bilo mnogih vremena koja su bila prazna dobrim djelima i koja se sva moraju ispuniti dok je vrijeme za raditi, a kad nije, kajanje i ljubav nadoknađuju sve. Tako je Marija Magdalena Gospodinu prikazala svoje orahe, to jest svoja dobra djela. Među tim orasima su poneki bili prazni budući da je mnogo vremena koristila za griješenje, ali ih je s vremenom opet nadoknadila strpljivošću i naporom. I Ivan Krstitelj je Bogu prikazao pune orahe budući da je Bogu služio od mladosti i prikazao mu sve svoje vrijeme. Apostoli kao da su Bogu prikazali napola pune orahe budući da su prije svojeg obraćenja imali mnogo nesavršena vremena. Ali ja koja sam Majka Božja sam prinijela pune orahe koji su bili slađi od meda jer sam od mladosti bila ispunjena milošću i ostala sam očuvana u milosti. Zato kažem da iako će čovjeku grijesi biti otpušteni, prijašnja neplodna vremena se ipak sve dok čovjek ima vremena iskupiti strpljivošću i radom ljubavi.“ Sto deseto poglavlje Krist podučava zaručnicu koja je razlika između dobrog duha i đavlove obmane i kako oboma treba odgovoriti. Sin reče: „Kako treba prepoznati moj duh kad postoje dva duha, jedan dobar i jedan zao? Reći ću ti. Moj duh je topao o čini dvije dobre stvari. Prvo, izaziva da se ne žudi za ničim osim na Bogom; drugo, daje najvišu poniznost i preziranje svijeta. Zao duh je nasuprot tome hladan i vruć. Hladan jer sve što ima veze s Bogom čini gorkim; vruć je zato jer čovjeku ulijeva sklonost prema požudi tijela i oholosti svijeta i potpiruje žudnju za vlastitu hvalu. Zato dolazi blago kao prijatelj, ali je kao zajedljiv pas. Dolazi kao sladak tješitelj, ali je najgori postavljač zamki. Zato dođe li, reci mu ovako: 'Ne želim te jer je tvoj kraj zao.' Dođe li dobar duh, trebaš mu reći: 'Dođi, Gospodine, kao vatra i zapali moje srce jer premda Te nisam vrijedan imati Te, ipak Te trebam radi svojeg dijela, dok Ti zbog mene nećeš biti bolji i ne trebaš moje, već ću po Tebi biti bolji i bez Tebe sam ništa.'“ Sto jedanaesto poglavlje Sto dvanaesto poglavlje Krist razgovara sa zaručnicom i govori da se brižno čuva od poroka oholosti da se ne bi uzvisila ljepotom svojih udova ili dobrima obitelji; oholi se uspoređuje s leptirom koji ima široka krila, ali nema tijelo. Sin reče zaručnici: „Ne daj se uznemiravati oholosti ljudi; jer ubrzo će proći. Postoji vrsta kukaca koji se zovu leptiri. Oni imaju široka krila, ali nemaju tijelo, nadalje raznolike boje, na kraju zbog lakoće svoga tijela lete visoko, ali kad se uzdignu u zrak, brzo padaju na prvi najbolji predmet koji je u blizini bio to kamen ili drvo jer u tijelu imaju samo malu snagu. Ta vrsta kukaca predstavlja ohole koji imaju široka krila i malo tijelo; njihovo se srce po oholosti napuhava kao koža po napuhanom vjetru; također vjeruju da sve imaju zbog svojih zasluga, stavljaju se ispred drugih, smatraju se vrjednijima od ostalih i kad bi mogli, proširili bi svoje ime po cijelom svijetu. No budući da je njihov život kratak kao trenutak, padaju kad na to ne misle. Drugo, oholi imaju različite boje kao leptir; jer ponosni su na ljepotu udova, dobra, obitelj i mijenjaju svoje stanje na svako nadahnuće oholosti, ali kad umru, nisu ništa drugo doli zemlja. Treće, kad se popnu na najviši stupanj ponosa, oholi na opasan način u jednom trenutku padaju u smrt. Zato se čuvaj oholosti jer odvraća lice Božje od ljudi i moja milost ne ulazi onome koga je obuzela oholost.“ Sto trinaesto poglavlje Sto četrnaesto poglavlje Sto petnaesto poglavlje Sto šesnaesto poglavlje Krist se žali zaručnici na podane i Židove, ali posebice na zle kršćane zato jer svete sakramente ne primaju pobožno i čisto kako priliči i jer zanemaruju stvaranje, otkupljenje i božansku utjehu. Sin reče: „Razgovaram s tobom kroz usporedbu o tri čovjeka. Prvi govori: 'Ne vjerujem niti da si čovjek, niti da si Bog.' Jedan takav je poganin. Drugi, to jest Židov, vjeruje da sam Bog, ali ne da sam čovjek. Treći, naime kršćanin, vjeruje da sam čovjek i Bog, ali ne vjeruje mojim riječima. No ja sam onaj o kojem se čuo Očev glas: 'Ovo je Sin moj ljubljeni i tako dalje.' Zato se žalim od strane svojeg božanstva da što me ljudi ne žele slušati. Ja sam povikao i rekao: 'Ja sam početak, vjerujete li u mene, imat ćete život vječni.' Ali prezreli su riječi. Vidjeli su moć moga božanstva kad sam probudio mrtve i mnogo drugog, no ipak nisu na to pazili. Žalim se i od strane svojeg čovještva jer se nitko ne brine za ono što sam odredio u svetoj Crkvi. U Crkvi sam naime postavio sedam posuda po kojima se svi trebaju očistiti. Odredio sam krštenje za čišćenje istočnog grijeha, potvrdu na znak božanske pomirbe, sveto ulje za jačanje protiv smrti, pokoru za oproštenje svih grijeha, svete riječi da bi njima posvetili i uspostavili sakramenti, svećeništvo za štovanje, spoznaju i sjećanje na božansku ljubav, brak za sjedinjenje srdaca. Njih se treba primati s poniznošću, zaštititi čistoćom i dijeliti bez pohlepe. Ali sad ih se prima s ohološću, čuva ih se u nečistim posudama i dijeli s pohlepom. Žalim se i na to da ako me čovjek nakon što sam se radi spasa ljudi rodio i umro ne voli zato što sam ga stvorio, barem ne voli zbog toga što sam ga otkupio. No sad me ljudi odbacuju iz svojeg srca kao gubavca i gnušaju me se kao nečisti dronjak. Žalim se i od strane svojeg božanstva što ljudi odbacuju utjehu tog božanstva i ne obaziru se na njegovu ljubav.“ Sto sedamnaesto poglavlje Zaručnica je čula kako Bog sam žuri ususret onima koji istinski žude za njim i tješi ih kao ljubazni otac i ono što je teško im čini lakim. Dok je netko moli Očenaš, zaručnica kako Duh govori: „Prijatelju, odgovaram od strane božanstva da ćeš sa svojim Ocem imati baštinu; od strane čovještva pak da ćeš biti moj hram; treće, od strane Duha Svetoga da nećeš imati kušnji nego što možeš nositi. Jer Otac će te štititi, čovještvo će ti pomagati, a Duh te zapaliti. Kao što majka kad čuje sinov glas mu radosno žuri u susret i kao što otac kad svojeg sina kako radi mu priskače usred puta priskače i olakšava mu teret, tako i ja trčim svojim prijateljima ususret, činim im sve što je teško lakim i dajem im da mogu veselo nositi. I kao što netko tko vidi nešto prijatno ne nalazi utjehu ako tome ne dođe bliže, tako se ja približavam onima koji žude za mnom.“ Dodatak Ovaj redovnik je u svećenikovim rukama u trenutku podizanja tijela Kristova vidio našeg Gospodina Isusa Krista u obličju djeteta kako mu govori: „Ja sam Sin Božji i Sin Djevice.“ Predvidio je način i vrijeme svoje smrti u godinu o čemu se može čitati u mnogo poglavlja u legendi svete Brigite. Redovnikovo se zvao Gerekinus. Sto osamnaesto poglavlje Krist razgovara sa zaručnicom i govori da Otac k sebi vuče one i usavršava njihovu dobru volju na dobro kod kojih vidi da zlu volju radosno i sa željom da se poprave pretvaraju u dobru. Sin reče: „Tko mi se želi pridružiti, mora svoju volju okrenuti prema meni i pokajati se za ono što je počinio. Onda će ga moj Otac povući k savršenstvu. Jer Otac vuče onoga koji svoju zlu volju pretvara u dobru i želi popraviti ono što je počinio. Ali kako Otac vuče? Sigurno tako što dobru volju usavršava u dobro. Jer kad sklonost ne bi bila dobra, Otac ne bi imao ništa za vući. No za neke sam tako hladan da im se moj put nikako ne bi svidio. Za druge pak sam tako vruć da kad moraju učiniti nešto dobro, izgledaju kao da su u vatri. Drugima sam tako sladak da ne žele ništa osim mene. Njima ću dati radost koja nikad neće prestati.“ Sto devetnaesto poglavlje Majka nabraja sedam dobara koja su u Kristu i sedam suprotnosti kojima mu ljudi uzvraćaju. Majka reče: „Moj sin ima sedmerostruku slavu. On je najmoćniji i kao vatra koja razara sve; drugo, najmudriji čiju mudrost nitko ne može obuhvatiti ništa više kao ni iscrpiti more; treće, najjači kao nepomičan brijeg; četvrto, ima najveću vrlinu kao pčelinjak; peto, najljepši je i sjaji kao sunce; šesto, najpravedniji kao kralj koji protiv svoje pravednosti ne štedi nijednog čovjeka; sedmo, najljubazniji kao gospodar koji se sam predaje za život svojih slugu. Nasuprot tome, podnio je sedam teških stvari; jer zbog moći je postao kao crv; zbog mudrosti je smatran najbudalastijeg; zbog snage je povezan kao dijete u pelene; zbog ljepote je smatran gubavcem; zbog vrline je stajao gol i vezan; zbog pravednosti je smatran lažljivcem; zbog svoje dobrote je umro.“ Sto dvadeseto poglavlje Krist govori zaručnici da postoje dvije vrste uživanja, duhovno i tjelesno. Duhovno uživanje postoji kad se duša raduje Božjim dobročinstvima; tjelesna kad se kod željenih potreba uzme okrjepa. Sin govori: „Između mene i njega se nalazi nešto kao membrana koja ga sprječava uživati u mojoj duši jer mu nešto drugo pravi radost.“ A zaručnica koja je to čula reče Gospodinu: „Hoće li ikad imati uživanje?“ Gospodin odgovori: „Postoje dva uživanja, jedno duhovno i jedno tjelesno. Tjelesno ili prirodno uživanje se događa kad se nakon željenih potreba uzme okrjepa pri čemu čovjek treba misliti ovako: 'O, Gospodine, budući da si zapovjedio da se okrijepimo samo za nuždu, bila Ti hvala; daj mi milost da mi se pod užitak ne ušulja grijeh.' Ali kad se uspne radost nad vremenitim dobrima, čovjek treba misliti ovako: 'O, Gospodine, sve zemaljsko je samo zemlja i prolazno, zato mi daj da to tako koristim da ti o svemu mogu znati položiti račun.' Duhovna radost se događa kad se duša raduje Božjim dobročinstvima i vremenito koristi protiv volje i time se bavi samo radi nužde. Membrana se raskida kad je Bog duši sladak i kad je njegov strah stalno u srcu.“ Sto dvadeset i prvo poglavlje Kako što redovnika ne čini odijelo, već vrlina poslušnosti i slijeđenja pravila i kako istinsko kajanje srca s namjerom popravljanja otima dušu iz đavolje ruke. Đavao se pojavio i reče: „Gledaj, redovnik mi je pobjegao i ostala je samo njegova slika.“ A Gospodin mu reče: „Objasni što misliš.“ Đavao reče: „Iako neradno, učinit ću to. Istinski redovnik je sam svoj čuvar; njegova odijelo je poslušnost i promatranje svojih zavjeta jer kao što se tijelo pokriva haljinom, tako duša vrlinama. Vanjsko odijelo tako ne koristi ništa ako se ne čuva unutarnje jer redovnika ne čini odijelo, već vrlina. Ovaj redovnik mi je pobjegao jer je mislio ovako: 'Prepoznajem svoj grijeh i od sad ću se popraviti i s Božjom milošću neću nikad više griješiti.' Po toj volji je razdvojen od mene i sad je Tvoj.“ Njemu odvrati Gospodin: „Kako sad još preostaje slika?“ A đavao reče: „Ako ne dovede u sjećanje počinjene grijehe i ako nad njima ne osjeti kako bi trebalo savršeno kajanje.“ Objašnjenje Ovaj redovnik je u svećenikovim rukama u trenutku podizanja tijela Kristova vidio našeg Gospodina Isusa Krista u obličju djeteta kako mu govori: „Ja sam Sin Božji i Sin Djevice.“ Predvidio je način i vrijeme svoje smrti u godinu o čemu se može čitati u mnogim poglavlja u legendi svete Brigite. Redovnikovo se zvao Gerekinus. Vodio je i vrlo suzdržan život. Kad je trebao umrijeti, ugledao je zlatno pismo koje je sadržavalo tri slova P, O i T od zlata. To je ispričao svojoj braći i reče: „Dođi, Petre, požurite. Olaf i Thordo.“ Nakon što ih je pozvao, preminuo je.Tri pozvana su umrli u jednom tjednu i slijedili su ga. O istom bratu je govor i u pedeset i petom poglavlju dodanim objavama gdje se govori: „Jedan redovnik sveta žitova ovog samostana Alvastre i tako dalje.“ Sto dvadeset i drugo poglavlje Kako život jednog raspuštenog i mlačnog čovjeka sliči uskom i opasnom mostu s kojeg će ga neprijatelj đavao, ukoliko se brzo ne obrati i ne skoči u brod pokore i vrlina, strovaliti u dubinu ponora. „Ono je moj smrtni neprijatelj jer me ismijava i izruguje. Ispunjava svu svoju volju i svu svoju žudnju kako može. On je kao onaj koji se nalazi na uskom mostu na čijoj lijevoj strani vrlo veliki ponor iz kojeg se nitko tko u njega upadne ne vraća. Na njegovoj desnoj strani stoji brod na kojem će, ukoliko uskoči na njega, mučno uteći, ali imati nadu života. Taj most je njegov tužan i kratak život u kojem ne stoji kao muževan čovjek koji se bori, niti kao putnik koji dan za danom kroči i napreduje na putu, već leži lijenčina i želi piti iz vode požude. Predstoje mu dvije sudbine. Ako ustane s mosta, ili će pasti u ponor, to jest u dubinu pakla ukoliko se okrene lijevo, to jest djelima tijela, ili će, ako skoči u brod, mučno uteći ukoliko usvoji strogost svete Crkve i njezinu poduku; iako mu je teško, time će se spasiti. Zato neka se što prije okrene da ga neprijatelj ne bi strovalio s mosta jer će onda zvati, ali neće biti uslišan već će biti kažnjen za vječnost.“ Dodatak Kad je ovaj vidio da se kralj promijenio i da ne može više na uobičajen način kod njega biti saslušan, razvio je zlu volju prema gospođi Brigiti i izlio je na nju visoko s jednog prozora dok je išla jednom uskom ulicom vodu. Ona je rekla onima koji su tamo stajali: „Neka ga Bog poštedi i ne naplati mu na budućem svijetu.“ Na to se Krist pojavio gospođi Brigiti pod misom i reče: „Onaj čovjek koji je iz zlobe s prozora nad tebe izlio vodu žeđa za krvlju. Prolio je krv; on želi zemlju, a ne mene; govori smiono protiv mene; časti svoje tijelo, umjesto tijelo mene njegova Boga i isključio me iz svojeg srca. Neka se čuva da ne umre u svojoj krvi.“ Nakon toga je ovaj čovjek živio još kratko vrijeme i umro je od isteka krvi iz nosa kao što mu je bilo prorečeno. Sto dvadeset i treće poglavlje Krist brani svoju zaručnicu Brigitu to jest dušu obraćenu od svijeta duhovnom životu koju su otac i majka, sestra i brat pokušali odvratiti od ljubavi prema njemu i od djevičanskog braka. Sin reče zaručnici: „Ja sam kao zaručnik koji se zaručio sa zaručnicom koju otac i majka, sestra i brat traže natrag. Otac govori: 'Vrati natrag mi moju kćer; rođena je od moje krvi.' Majka govori: 'Vrati mi natrag moju kćer; ona je hranjena mojim mlijekom.' Sestra govori: 'Vrati mi natrag moju sestru jer je odgojena sa mnom.' Brat govori: 'Vrati mi opet moju sestru jer je moram voditi.' Zaručnik im odgovara: 'O, oče, ako je rođena od tvoje krvi, sad mora biti ispunjena mojoj krvlju. O, majko, ako si je hranila svojim mlijekom, sad je želim hraniti svojom nasladom. O, sestro, ako je othranjena na tvoj način, sad će slijediti moj način. O, brate, ako je do sad upravljao, sad je moja dužnost da je upravljam.' Tako je bilo s tobom; jer kad te otac, to jest požuda tijela zahtijeva natrag, moja je dužnost ispuniti te svojom ljubavlju; ako te majka, to jest briga za svijet želi zadržati, pripada mi te nahraniti mlijekom svoje utjehe; ako te sestra, to jest navika svjetovnog ophođenja zahtjeva natrag, dužna si naprotiv njegovati moje ophođenje; ako te brat opet zahtjeva, to jest vlastita volja, obvezana si činiti moju.“ Sto dvadeset i četvrto poglavlje Kako blažena Agneza Kristovoj zaručnici stavlja krunu sa sedam dragulja, naime strpljivost u muci i tako dalje. Agneza je razgovarala s zaručnicom i reče: „Dođi ovamo, kćeri moja i stavi si krunu koja je izrađena od sedam dragocjenih kamena. Što je drugo ta kruna doli dokaz strpljivosti koja je taljena u muci i koju je Bog ukrasio? Prvi kamen te krune je jaspis; njega ti je stavio onaj koji ti je podrugljivo govorio i rekao da ne zna po kojem duhu govoriš i da bi ti bolje koristilo da predeš kao i ostale žene umjesto da raspravljaš o pismima. Kao što jaspis oštri lice i zapaljuje radost srca, tako i Bog iz muke zapaljuje radost u srcu, rasvjetljuje razum za duhovno i ubija u duši neuredne pokrete. Drugi kamen je safir. Njega ti je stavio onaj koji ti je u lice govorio prijateljski, a iza leđa ti je sjekao čast. Kao što je safir nebeske boje i udove drži u zdravlju, tako zloba ljudi kuša pravednika tako da postaje nebeski i čuva udove duše da se ne bi uzdigla u oholosti. Treći kamen je smaragd. Toga ti je unio onaj koji je rekao: 'Pričala si stvari koje nisi niti mislila, niti zaista rekla.' Kao što je smaragd po sebi slomljiv, ali ipak lijep i po boji zelen, tako će i laž ubrzo postati ništavnom, ali čini dušu pomoću nagrade lijepom. Četvrti kamen je biser. Njega ti je stavio onaj koji je u tvojoj prisutnosti ogovarao Božjeg prijatelja ogovaranjem zbog kojeg ti je bilo više žao nego da je bilo o tebi. Kao što je biser bijel i lijep i blaži patnje srca, tako bol ljubavi uvodi Boga u srce i smiruje strasti gnjeva i nestrpljivosti. Peti kamen je topaz. Njega je unio onaj koji ti je rekao gorke stvari zbog čega si ga blagoslovila. Kao što je topaz žute boje i čuva čistoću i ljepotu, tako Bogu ništa nije ljepše i prijatnije kad ljubimo onoga koji nas je ozlijedio i kad molimo za svoje progonitelje. Šesti kamen je dijamant. Njega ti je unio onaj koji te tjelesno oštetio što si strpljivo podnijela i zbog čega ga nisi htjela obeščastiti. Kao što se dijamant ne da slomiti udarcima, već samo jarčevom krvi, tako se Bogu sviđa kad čovjek zaboravi tjelesnu štetu i radi Boga uvijek razmišlja o tome što je Bog učinio za čovjeka. Sedmi kamen je prozirac (krizolit? carbuncle). Njega ti je unio onaj koji ti je donio lažne vijesti da ti je sin Karlo umro što si strpljivo prihvatila tako što si svoju volju povjerila Bogu. Kao što prozirac svijetli u kući i vrlo je lijep na prstenu, tako i čovjek koji pri gubitku vrlo dragocjene stvari ostane strpljiv privlači Boga da ga voli; svijetli pred licem svetih i lijep je kao vrlo dragocjen kamen. Zato ostani postojana, kćeri moja, jer su za proširenje tvoje krune potrebni još poneki kameni. I Abraham i Job su postali bolje i više poznati ili slavniji po kušnjama, a Ivan svetiji po svjedočenju istine.“ Sto dvadeset i peto poglavlje Sto dvadeset i šesto poglavlje Sto dvadeest i sedmo poglavlje Sto dvadeset i osmo poglavlje Odgovor djevičanske Majke Sinovoj zaručnici koja je molila za jednog starog pustinjaka koji je bio u dvojbi je li Bogu prijatnije da uživa slatkoću duhovne utjehe tako da nikad ne izađe iz pustinje ili treba li povremeno izlaziti da bi izgrađivao duše bližnjih. Majka reče: „Razgovaraj s onim svećenikom, starim pustinjakom, mojim prijateljem koji kao protiv svoje volje i mira svoje duše prisiljen vjerom i pobožnošću svojih bližnjih ponekad napušta ćeliju samoće i mir razmatranja i pokrenut ljubavlju izlazi iz svoje samoće ljudima da bi im pružio duhovnu utjehu i po njegovu su se uzoru i spasonosnu savjetu mnoge duše obratile Bogu, a već obraćeni su napredovali k višim stupnjevima u vrlinama. Pri đavlovu lukavstvu i obmani te u poniznoj dvojbi u poniznosti pitao za savjet i molio da moliš za njega, naime: sviđa li se Bogu više da sam uživa u slatkoći razmatranja ili je Bogu prijatnija spomenuta ljubav prema svojem bližnjem. Reci mu od moje strane kako se Bogu svakako više sviđa kad kao što je spomenuto povremeno odlazi vršiti bližnjima takva djela ljubavi, kad s njima dijeli snage i milosti koje od Boga ima za sebe da bi se po tome sami obratili da revnije pristaju uz Boga i imaju udjela u njegovoj slavi nego da samo uživa u svojoj unutarnjoj utjesi i ćeliji svoje samoće. Reci mu i da će iz takve ljubavi imati veću nagradu na nebu ukoliko samo da bi vršio takvu ljubav, uvijek ide u skladu sa savjetom i voljom svog starijeg duhovnog oca. Reci mu dalje kako želim da svojoj duhovnoj djeci primi sve pustinjake i sve redovnice i osamljenike koji su bili sinovi mojeg prijatelja, onog već preminulog pustinjaka, da ih upravlja pod svojim savjetom. Treba ih sve voditi na duhovan i krepostan način svojim ljubaznim savjetom kao što ih je onaj u svojem dugom životu vodio i upravljao; jer tako se sviđa Bogu. I ako ga prihvate za duhovnog oca i budu li u poslušni u duhovnom i pustinjačkom životu, on će im biti otac, a ja majka. No ako ga netko ne bi primio za duhovna oca niti mu htio biti poslušan, onda će za takvog jednog neposlušnog biti bolje da odmah napusti njihovo društvo nego da dulje prebiva među njima. Ipak, moj spomenuti prijatelj treba ići k njima i vratiti se u svoju ćeliju onoliko često koliko mu se čini da je dobro, ali ipak uvijek po savjetu i volji svojeg starijeg oca.“ Sto dvadeset i deveto poglavlje Sto trideseto poglavlje Sedam godina nakon što je zaručnica imala viđenje o sedam životinja o kojima je riječ u sto dvadeset i petom poglavlju ove knjige, pojavio joj se Krist i objasnio joj kako slijedi nešto što je još nedostajalo objasniti u spomenutom viđenju. Sin reče: „Prije sam ti rekao za sedam životinja od kojih je jedna bila kao slon koji je još stoji prislonjen na stablo i ne vidi niti trulež stabla, niti se obazire na kratkoću vremena zbog čega će se srušiti sa stablom ako vjeruje da čvrsto stoji. Zidovi njegove crkve će uništiti vatra i voda tako da neće biti nikoga da ih ponovno sagradi jer su ih izgradili bezbožnici; zemlja će biti opustošena; stanovnici će si željeti smrt; ali ona će bježati od njih i zli će vladati nad pravednima. To se sve tako i ispunilo. Znaj i kako je druga životinja koja je bila ohola zbog kamena čistoće sad primila rogove jednog janjeta; zato je želim podučiti kako treba skakati preko zidova i kako stajati u časti. Jer sviđa mi se poniznost te životinje i zato mu reci da se njegova crkva već popela na najvišu stepenicu i dugo je stajala u oholosti. Zato sam treba raditi na tome da svećenstvo živi u većoj suzdržljivosti, smanji neumjerenost u piću, odloži pohlepu i primi strah, inače će nevoljama biti poniženo i njegov pad će biti tako težak i velik će se za njega čuti i u drugim zemljama.“ Nakon smrti spomenutog biskupa i izbora njegova nasljednika, Gospodin je razgovarao sa mnom i reče: „Znaj da je ovaj biskup, nasljednik prvog spomenutog biskupa, koji se sad uzdigao na biskupsku čast bio jedan od pet slugu koje kralj nije htio slušati ako ne bi primili jasnije oči. Taj se biskup sad uzdigao, ali treba dobro pripaziti i pri mojem će sudu vidjeti kako se uzdigao. Upozoravam ga o Joabovu padu. Taj je bio pun mržnje prema onima koji su bili bolji od njega; oslanjao se na svoje vlastite savjete; njegova odvažnost je bila velika i zato se uobrazio iznad svojih snaga i davao je prednost svojem odabraniku umjesto onome kojeg je odabrao Bog. Jedan savjet je koristan za tog biskupa, naime da svojoj pameti postavi mjeru i uvijek pazi ne na ono što može, već što priliči.“ Kad je bio u dvojbi je li korisno u svrhu oprosta svojih grijeha ići u Rim, pitao me i dok sam molila, odgovori mi Majka Božja i reče: „Ako ovaj biskup u svojem srcu misli da mu je potrebna pomoć svetih, onda može doći u Rim na oprost; jer doći će vrijeme kad će mu to biti korisno. Također treba paziti da se pticama grabljivicama koje su već prodrle odrežu kandže da ne bi mogle nastanjivati najviše vrhove stijena jer će onda više štetiti zajednici naroda, a ni on sam neće ostati slobodan od nevolja. Zato trebaš znati da životinja o kojoj sam ti govorila da se boji kad vidi svoju sjenu i svoju korist vidi u bijegu označava onoga koji ima revnost za spas duša, koji ne gubi hrabrost zbog govorenja suparnika, niti se govorima ulizica daju zavesti na oholost, koji je također spreman umirući izaći iz svijeta, ali i spreman ako mi se svidi živjeti radi moje časti. Zato ću mu požuriti ususret usred puta kao otac svojem sinu i izvući ću ga iz njegova zatvora kao milosrdni sudac da ne bi vidio buduće zlo. Onaj pak koji ustraje u svojoj gubi, umrijet će s onima koji su si napunili trbuh i bit će pokopan suđen s gubavima i neće sjediti kod onih koji sude svijet.“ Sto trideset i prvo poglavlje Još jedna objava o slavi anđela koja se dogodila na brdu Gargano. Gospođa Brigita je na brdu Gargano vidjela mnoštvo anđela koji su pjevali i govorili: „Blagoslovljen Ti, naš Bože, koji jesi, bit ćeš i bio si bez početka i bez kraja. Ti si nas duhove stvorio na Tvoju službu kao i na utjehu i zaštitu ljudi. Ali tako smo poslani koristiti ljudima da nam nikad ne nedostaje Tvoja slatkoća, Tvoja utjeha i Tvoj pogled. No budući da ljudima činimo kao nepoznati, na ovom si mjestu htio pokazati svoj blagoslov i naše dostojanstvo koje si nam dao i da bi čovjek mogao naučiti voljeti Te i željeti našu pomoć. Ali sad ovo mjesto koje je dugo bilo držano u častima mnogi preziru i stanovnici zemlje se više približavaju nečistim dusima nego nama jer s većom revnosti slijede njihova nadahnuća.“ Gospođa odgovori: „O, Gospodine, moj stvoritelju i otkupitelju, pomogni im da odustanu od grijeha i cijelim srcem zahtijevaju Tebe.“ Na to joj Gospodin reče: „Naviknuti su na prljavštinu i daju se odgojiti samo udarcima. Kad bi se bar prepoznali u stezi i došli k prisebnosti!“ Ovdje počinju objave svete Brigite svećenicima i papama. Sto trideset i drugo poglavlje Krist govori o pet dobrih darova koje je dao svećenicima i o pet suprotstavljenih stvari koje čine zli svećenici. „Ja sam kao čovjek koji želi napustiti svijet i najbolje što ima predati svojem najdražem prijatelju. Tako sam ja svećenicima koje sam izabrao ispred svih anđela i ljudi povjerio ono što mi je najdragocjenije kad sam otišao sa svijeta i dao sam im pet darova. Prvo, svoju vjeru; drugi, oba ključa za nebo i pakao; treće, iz neprijatelja učiniti anđela; četvrto, da mogu posvetiti moje tijelo što ne može nijedan od anđela; peto, da svojim rukama doticati moje najčišće tijelo. Ali sad sa mnom postupaju kao Židovi koji su poricali da sam uskrisio Lazara, već su proširili glasinu da namjeravam biti kralj, odbijam porez i želim opet podići hram u tri dana. Tako i svećenici ne govore o mojem čudesnu životu niti podučavaju moj nauk, već ljubav svijeta, propovijedaju svoju požudu i ono što sam učinio za njih smatraju ničim. Drugo, izgubili su ključ kojim bi bijednima trebali otvoriti nebo; ali onaj kojim se otvara pakao vole i drže ga spremljenog u finom platnu. Treće, čine nepravednika iz pravednika, đavla iz jednostavnoga, ranjena iz zdrava jer svatko tko im pristupi s tri rane, od njih će primiti četvrtu; dođe li k njima s četiri, napušta ih s petom; jer nakon što grešnik vidi loš primjer svećenika, ohrabruje se griješiti i počinje hvaliti grijehom koji je prije smatrao sramotnim. Zato će biti prokleti više nego ostali jer svojim životom jer se svojim životom upropaštavaju i svojim primjerom ozljeđuju druge. Četvrto, svojim me ustima prodaju umjesto da me svetkuju. Gori su od Jude. Juda je prepoznao svoj grijeh i pokajao se zbog njega iako na neplodan način; nazivaju se pravednima i prave se kao da jesu. Juda je grešnički novac donio natrag kupcima; ovi pak ga koriste za svoje potrebe. Juda me prodao prije nego što sam otkupio svijet; ovi nakon što sam otkupio svijet ne suosjećaju s mojom krvi koje više vrišti za osvetom nego Abelova. Juda me prodao samo zbog novca; ovi to čine za svaku nagradu jer k meni dolaze samo onda kad se nadaju nekoj koristi. Peto, postupaju sa mnom kao Židovi. Što su ovi učinili? Položili su me na drvo; ovi me pak polažu na prešu i pritišću me svom silom. Možeš pitati kako kad moje božanstvo ne može patiti i kad na Boga ne može pasti nikakva protivnost i nikakva bol. Svećenici mi zbog volje koju imaju da ustraju u grijehu ne čine ništa manje tako jako gorku muku i protivnost nego kao kad bi me kad bi bilo moguće položili pod prešu; jer imaju dva grijeha: razvratnost i pohlepu i polažu me između njih; jer izvrše li pokoru zbog toga, jedva da su izvršili svoju službu opet imaju volju griješiti čime me pritišću kao preša. Uzdržavaju proklete žene i dovode ih na sigurna mjesta da zadovolje svoju požudu i odbiju me. Dodvoravaju im se i uživaju u tome; mene pak, od kojeg jesu, ne žele vidjeti. Gledajte, moji prijatelji, kakvi su svećenici; gledajte, moji anđeli, kakvi su oni kojima vi služite. Da ležim pred vama kao što na oltaru ležim pred njima, nitko od vas me se ne bi usudio dotaknuti, već biste se prestrašili. No oni me izdaju kao kradljivci i izdajice, dotiču me kao bludnice, prljaviji su od pakline, ne srame se približiti se meni koji sam Bog i Gospodar slave. Zato će se dogoditi ono što se reklo Izraelu: sedmerostruko ću umnožit vašu kaznu i isto tako će zaista tih sedam muka doći nad svećenike.“ Sto trideset i treće poglavlje Sto trideset i četvrto poglavlje Krist kaže kako je svećenike poštovao ispred svih ljudi i anđela, a oni ga srde prije ostalih; njihovo prokletstvo je otkriveno na vječno prokletoj duši jednog svećenika. Marija govori: „Sjeti se muke moga Sina; on upravo dolazi ovamo.“ I gledaj, pojavio se sveti Ivan Krstitelj i reče blaženoj Djevici Mariji: „U tisuću godina Božji gnjev nad svijetom nije bio tako velik.“ I dok je Sin bio došao, reče zaručnici: „Kod mene je jedan sad od početka i koliko god vremena bilo kod vas, ona su meni samo kao jedan sat. Prije sam ti govorio o svećenicima kako sam ih odabrao između svih anđela i ljudi; ali sad su mi prije drugih prvenstveno nepodnošljivi.“ I gledaj, pojavili su se đavoli; imao su dušu u rukama i međusobno su govorili: „Gledajte, tamo je borac!“ Sudac odgovori: „Iako oni koji su tjelesni ne čuju ono što je duhovno i tjelesne oči ne mogu vidjeti ono što duhovno, ipak radi ove koja je ovdje prisutna i kojoj otvaram oči razuma trebate reći s kojim pravom imate ovu dušu.“ Ono odgovore: „Naše pravo i njezin prekršaj su deveterostruki. Trostruko je bila pod nama, trostruko jednaka nama i trostruko iznad nas. Prvo pravo je što je izvana bila dobra, a iznutra zla, drugo što je ponekad bila napunjena pohlepom i proždrljivošću, ali se ponekad suzdržavala radi koristi tijela ili njegove slabosti i treće što je ponekad bila stroga u riječima i djelima dok je njezina zloba u toj strogoći gledala samo svoj dobitak. Mi to ipak nemamo jer smo izvana isto kao i iznutra, uvijek strogi u zlobi, uvijek željni zla. Trostruko je bila jednaka nama koji smo trostruko pali: ohološću, pohlepom i zavisti; to troje je i ona imala. Trostruko je bila iznad nas i veća u zlobi nego mi, ona koja je bila svećenik i koja je ophodila Tvojim tijelom. Prvo jer nije čuvala svoja usta kojima je trebala govoriti Tvoje riječi, već je Tvoje riječi iznosila kao da pas laje. I kad je govorila Tvoje riječi, bojali smo se kao onaj koji čuje neki strašni zvuk; odjednom uplašeni, povukli smo se od nje. Ali ona je ostala stajati bez straha i srama. Drugo, nije čuvala svoje ruke kojima je doticala Tvoje najčišće tijelo, već ih je prljala svakim uživanjem. I kad je svojim rukama doticala Tvoje tijelo koje je nakon izgovaranja riječi bilo isto ono koje se nalazilo u Djevičinu tijelu i koje je razapeto, bojali smo se kao čovjek koji se od straha trese po cijelom tijelu, ali ne iz unutarnje ljubavi, već iz straha od Tvoje moći i veličine Tvoje snage. Ona pak je stajala nepreplašena i nije se brinula ni zbog čega. I kad Te prinijela na svoja usta koja su bila kao posuda uprljana svakom prljavštinom, bili smo kao ljudi čije snage su se izgubile i kao onaj kojem nedostaje svaka snaga i kao mrtvi od straha, iako smo besmrtni; no ona se nije bojala i nije se zaprepastila od doticanja Tebe. Budući da gospodaru slave ipak ne priliči ući u tako sramotnu posudu, Ti si odstupio svojim božanstvom i čovještvom i dok je ostala sama, mi koji smo dugo vremena bili otišli smo se vratili. U svemu tome nas nadilazi u zlobi i zato je posjedujemo s pravom. Budući da si Ti pravedan sudac, izraci nam osudu nad njom.“ Sudac odgovori: „Čujem što tražite; ti pak, bijedna dušo, govori tako da ova čuje kakvu si volju imala pri svojem kraju dok si još bila u užitku svojeg razuma i snage svoga tijela?“ Ona odgovori: „Moja je volja bila neprestano griješiti i nikad od toga ne odustati; no budući da sam znala da neću stalno živjeti, namjeravala sam griješiti sve do zadnjeg časa i u takvoj namjeri se dogodilo moje odvajanje od tijela.“ Na to sudac reče: „Tvoja savjest je tvoj sudac. Zato u svojoj savjesti reci kakvu osudu zaslužuješ?“ Duša odgovori: „Moja osuda je najgorkija i najgora muka koja će trajati bez kraja i bez sveg milosrđa.“ Potom su đavoli nakon što su čuli njezinu presudu pošli s njom. Na to Gospodin reče: „Gledaj, zaručnice, što moji svećenici rade; izabrao sam ih ispred svih anđela i ljudi i poštovao iznad svih; ali oni me srde ispred svih Židova i pogana i ispred svih đavola najviše.“ Sto trideset i peto poglavlje Krist pokazuje kakvu je ljubav iskazao svećenicima. No oni su nezahvalni i kao preljubnica preziru Krista tako da vole tri druga ljubavnika, svijet, tijelo i đavla. To objašnjava na duši nedavno umrlog svećenika koji je vječno proklet. „Ja sam kao zaručnik koji svoju zaručnicu svom ljubavlju uvodi u svoju kuću. Tako sam svećenike sjedinio sa svojim tijelom da bi oni mogli biti u meni i ja u njima. Ali oni mi čine kao preljubnica koja svojem suprugu govori: 'Tvoje riječi mi se ne sviđaju, tvoje bogatstvo je isprazno, tvoje radovanje kao otrov.' Njoj muž blago odgovori: 'Moja zaručnice, poslušaj me radije čekaj; jer tvoje riječi trebaju biti moje i moja volja tvoja, moje bogatstvo tvoje i tvoje radovanje moje.' Ali ona uopće ne želi slušati i ide onoj trojici. I nakon što je otišla toliko daleko da se zaručnika više nije vidjelo, reče prvi od njih, svijet: 'Ovdje se putovi razilaze; ja je ne mogu dalje slijediti, zato želim imati cijelo njezino bogatstvo.' Drugi, naime tijelo, reče: 'Ja sam smrtno i bit ću hrana crvi, a ona je besmrtna, zato ću je ovdje napustiti.' Treći, to jest đavao, reče: 'Ja sam besmrtan i bit ću bez kraja; budući da je htjela biti bez svojeg muža, slijedit će me bez prestanka.' Jednako tako mi čine oni prokleti svećenici. Trebaju biti moj ud i tako se isticati od ostalih kao prst na ruci; ali oni su zlobniji od đavla i zato će dublje potonuti u paklu ako se ne poprave. Zovem ih kao zaručnik. Sve što mogu činim za njih; ali što više ih zovem, to se više udaljuju. Moje riječi im se ne sviđaju, moje bogatstvo im je na teret, gnušaju se mojih slatkih riječi kao otrova. Slijedim ih i opominjem kao otac koji voli, nosim ih kao dobar gospodar, ugađam im poklonima kao dobar zaručnik; ali što više zovem, to se više odvraćaju. Tri prijatelja vole više od mene, to jest svijet i tijelo; zato će ih treći, đavao, primiti i nikad više pustiti. Zato jao njima što su ikad postali svećenici i moji udovi. Svećenik koji je upravo umro je trostruko griješio: prvo, ohološću jer se odijevao kao biskup; drugo, dao je da ga hvale zbog njegove mudrosti; treće, okretao je svoju volju svemu što je htio i sviđalo tijelu. Suzdržavao se radi zdravlja tijela i činio je što mu se sviđalo, samo ne moju volju. Ali što mu je to sad koristilo? Zato je za svoju oholost preda mnom kao napola raspadnut i smrdljiv čovjek, pun čireva i raspadnuta mesa. Umjesto hvale će od mene i ljudi biti zaboravljen. Umjesto njegove vlastite volje crvi obuzimaju njegovo tijelo, a dušu đavoli koji je neprestano muče. Gledaj što ti bijednici vole i što čine! Gdje su sad njegovi prijatelji, gdje njegova dobra, gdje čast i slava? Umjesto svega toga imat će samo vječnu sramotu. Kupuju nešto malo, naime svjetovnu čast i odustaju od velikog, naime vječne radosti. Jao takvima što su se ikad rodili jer padaju dublje u pakao nego bilo tko drugi.“ Pobožna službenica Kristova gospođa Brigita svetog pamćenja je slijedeće objave imala u božanski nadahnutom viđenju dok je bila u molitvi. One su poslane papama Klementu VI., Inocentu VI., Urbanu V. i Grguru XI. Bave se povratkom apostolske stolice i rimske kurije u Rimi reformacijom Crkve po zapovijedi svemogućeg Boga. Sto trideset i šesto poglavlje Dvije godine prije jubileja Krist daje zaručnici riječi sadržane ovdje i zapovijeda joj da ih pošalje papi Klementu da bi uspostavio mir između kraljeva Francuske i Engleske i došao u Italiju proglasiti godinu jubileja. Uvaženi gospodin Hemming, biskup Åboa i brat Petar, nadstojnik cistercitskog samostana u Alvastri u kraljevini Švedskoj. Sin Božji je razgovarao sa zaručnicom i reče: „Napiši ove riječi od mene papi Klementu: 'Uzvisio sam te i dao da se uzdigneš kroz sve položaje časti. Podigni se uspostavi mir između kraljeva Francuske i Engleske koji su kao opasne zvijeri, izdajice duša. Zatim dođi u Italiju i propovijedaj riječ ondje i proglasi godinu spasenja i božanske ljubavi! Pogledaj ulice popločene krvlju mojih svetih i dat ću ti vječnu nagradu. Sjeti se prošlih vremena kad si imao drskost izazvati me na gnjev, a ja sam šutio, kad si činio što si htio i nisi smio, a ja sam bio strpljiv kao da ne čujem. Zaista, moje vrijeme se približava i od tebe ću zahtijevati račun za nemar i drskost. Na isti način kao što sam dopustio da se uzdigneš kroz položaje, sići ćeš kroz druge položaje što ćeš istinski iskusiti u duši i tijelu ako ne poslušaš moju riječ. Tvoj razmetljiv jezik bit će tih. Ime kojim si zvan na zemlji bit će držano u zaboravu i sramoti preda mnom i mojim svetima. Zahtijevat ću od tebe i račun o tome kako si se nevrijedno dizao kroz položaje, iako je bilo s mojom dozvolom što ja, Bog, znam bolje nego što se tvoja nemarna savjest može sjetiti. Zahtijevat ću od tebe račun s obzirom na tvoju ravnodušnost i ponovnom uspostavljanju mira između kraljeva i tvom povlaštenom postupku s jednom od dvije strane. Nadalje, neće se zaboraviti kako su pohlepa i častohleplje cvjetali i povećali se u Crkvi u tvoje vrijeme ili kako si mogao reformirati i ispravno postaviti mnogo stvari, ali si ti, ljubitelj tijela, bio nevoljan. Ustani zato prije nego što dođe tvoj brzo dolazeći zadnji čas i ugasi nemarnost svoje prošlosti time da budeš revan u svojem gotovo zadnjem času! Ukoliko si u dvojbi kojem duhu pripadaju ove riječi, to kraljevstvo i ta osoba u kojima su učinjeni zapanjenost i čuda su dobro poznati. Pravednost i milosrđe o kojima govorim se približavaju svugdje na zemlji. Tvoja savjest ti govori da je moje uvjeravanje razumno i moj prijedlog dobrotvoran. Da te nije spasilo moje strpljenje, bio bi se trebao spustiti niže nego svi tvoji prethodnici. Ispitaj onda knjigu svoje savjesti i pogledaj govorim li istinu!'“ Kristove riječi zaručnici u kojima spominje papu Inocenta VI. koji je bio papa nakon Klementa. Sin je razgovarao sa zaručnicom i reče: „Ovaj papa Inocent je od bolje rude nego njegov prethodnik i materijal koji je podoban primiti najbolje boje. Ali zloba ljudi traži da uskoro bude uzet iz njihove sredine; njegova dobra volja bit će mu uračunata u krunu i povećanje slave. No kad bi poslušao moje riječi knjige koje su ti dane, postao bi još bolji i oni koji bi mu prenijeli riječi bi bili okrunjeni na još uzvišeniji način.“ Sto trideset i sedmo poglavlje Objava koja dotiče papu Urbana i koju je zaručnici imala u Rimu po pitanju potvrde pravila Reda Otkupitelja, kao i o oprostima svetog Petra u lancima koje je Krist dao samostanu svete Djevice u Vadsteni. Sin Božji reče zaručnici: „Onaj tko ima klupko od konca u kojem se nalazi najbolje zlato, ne prestaje odmatati sve dok ne pronađe zlato. Nakon što ga je pronašao, njegov vlasnik se njime služi na svoju čast i potrebu. Tako je ovaj papa Urban zlato koje je oblikovano za dobro; ali okružen je brigama svijeta. Zato idi i reci mu od moje strane: 'Tvoje vrijeme je kratko, ustani i pazi kako se mogu spasiti duše koje su ti povjerene. Predao sam ti pravilo reda koji se treba osnovati i započeti u mjestu Vadstena u Švedskoj. Proizašlo je iz mojih usta. Sad ne želim samo da ga samo potvrdiš svojim autoritetom, već i svojim blagoslovom jer ti si moj namjernik na zemlji. Diktirao sam ga i opremio duhovnim mirazom tako odobrio oproste koje ima crkva svetog Petra u lancima. Zato ti pred ljudima potvrdi ono što je potvrđeno pred mojom nebeskom vojskom. Želiš li znak da ja ovo govorim, to sam ti već dao vidjeti jer kad si prvi put čuo moje riječi, tvoja se duša kod dolaska mojeg glasnika na duhovan način utješila. Želiš li ipak daljnji znak, bit će ti dan, ali ne kao Joni, proroku.' Tebi pak će, moja zaručnice, kojoj sam iskazao spomenutu milost, ukoliko¸bez prethodnog davanja novca nećeš moći postići bulu i papinu milost, niti pečat potvrde za spomenuti oprost, moja milost biti dovoljna. Jer čuvat ću i potvrditi svoju riječ i svi moji sveti bit će ti svjedoci, moja Majka bit će pečat, moj Otac jamac, a moj Duh tješitelj onih koji dođu u tvoj samostan.“ Sto trideset i osmo poglavlje Ovo je objava koju je Kristova zaručnica imala o istom papi Urbanu u Rimu prije nego što se on godine Gospodnje 1370. vratio u Avignon. Sama mu ju je predala u Montefiasconeu. Dok je spomenuta osoba noću bdjela u molitvi, učinilo joj se kao da govori glas koji izlazi iz sjajnog kruga kao iz sunca. Taj joj je glas rekao slijedeće riječi: „Ja sam Majka Boga jer mu se tako svidjelo; ja sam i Majka sviju koji su gore u sreći. Iako djeca po svojoj volji imaju ono što im treba, ipak im se na umnažanje njihove radosti poveća veselje ako vide lice svoje majke radosno. Tako se Bogu sviđa sve na nebeskom dvoru ispuniti radošću i klicanjem nad čistoćom mojeg djevičanstva, nad ljepotom mojih vrlina, iako po moći istog božanstva na neshvatljiv način imaju sve dobro. Ja sam i majka sviju koji se nalaze u čistilištu jer sve kazne koje im pripadaju i koje moraju podnositi da bi se očistili od svojih grijeha se zbog moje molitve do neke mjere smanjuju; jer Bogu se tako sviđa da se neke od kazna koje im po strogosti božanske pravednosti pripadaju smanje. Ja sam Majka sve pravednosti koja je u svijetu. Tu pravednost je moj Sin najsavršenije volio. Kao što je majčina ruka uvijek spremna suprotstaviti se opasnostima srca svoga sina ako ga netko želi ozlijediti, tako sam i ja neprestano spremna pravednike koji su u svijetu braniti i osloboditi od svake duhovne opasnosti. Ja kao da sam i Majka svih grešnika koji se žele popraviti i koji imaju volju da ne griješe dalje protiv Boga; također sam voljna i grešnika uzeti pod zaštitu kao ljubazna majka kad vidi kako neprijatelji prodiru na njezina sina najoštrijim mačevima. Ne bi li se ona u takvom slučaju hrabro suprotstavila opasnostima da istrgne svog sina iz ruku neprijatelja i da ga s radošću čuva u svojem krilu? Tako činim i ja i činit ću svim grešnicima koji mojeg Sina s iskrenim kajanjem i božanskom ljubavlju mole za milosrđe. Čuj ti i dobro pazi na ono što ću reći o svoja dva sina koja ću ti imenovati. Prvi kojeg imenujem je moj Sin Isus Krist koji je rođen od mojeg djevičanskog tijela da bi objavio svoju ljubav i otkupio duše. Zato se nije plašio tjelesnih bolova niti prolijevanja svoje krvi. Također nije prezirao slušati uvrede i pretrpjeti muku svoje smrti. On je sam Bog i svemoguć u vječnom radosti. Drugi kojeg smatram svojim sinom je onaj koji svoje mjesto ima na papinskom stolici, naime na Božjoj stolici u svijetu ukoliko je poslušan njegovim zapovijedima i voli ga savršenom ljubavlju. Zbog moje molitve je primio prosvjetljenje Duha Svetoga da kroz Italiju do Rima ne treba ići s nikojim drugim razlogom nego da vrši milosrđe, jača katoličku vjeru, učvrsti mir i tako obnovi svetu Crkvu. Kao što majka vodi svoje dijete kamo želi kad mu pokazuje svoja prsa, tako sam i ja papu Urbana po svojoj molitvi i djelu Duha Svetoga vodila od Avignona do Rima bez da mu se dogodila bilo kakva tjelesna opasnost. Što mi je on učinio? Sad mi okreće leđa i odvraća od mene svoje lice i kani odstupiti od mene na što ga navodi zao duh svojom obmanom; jer božanski posao mu je zamoran i sviđa mu se tjelesna korist. Vuče ga i đavao svjetovnom radovanjem jer prema svjetovnoj navici mu je njegova domovina previše draga. Vuče ga i savjet svjetovnih prijatelja koji u oku više imaju svoju ljubav i svoju volju nego Božju čast i volju ili poticanje i spas svojih duša. Uspije li mu vratiti se u zemlju u kojoj je izabran za papu, u kratkom će vremenu primiti udarac ili pljusku tako da će mu se zubi razbiti i zveckati, lice će mu postati tmurno i zamračit će se i po cijelom tijelu će mu udovi drhtati, žar Duha Svetoga će se u njemu postupno ohladiti i povući se, molitve svih Božjih prijatelja koji su pod uzdasima i suzama za njega naumili moliti će otvrdnuti i srca će postati hladna u njegovoj ljubavi i za dvije stvari će Bogu morati položiti račun. Prvo za ono što je učinio na papinskoj stolici; drugo, za ono što je propustio od stvari koje je mogao učiniti na Božju čast svojim velikim veličanstvom.“ Sto trideset i deveto poglavlje Slijedeća objava je prva koja je po gospodinu Latinu Orsiniju poslana gospodinu papi Grguru XI. Jedna osoba koja je bdjela i nije spavala, već je ustrajala u molitvi bila je zanesena u duhu. I izgledalo je da sve snage njezina tijela slabe; no njezino srce je bilo zapaljeno i klicalo je u žaru ljubavi; njezina duša je bila utješena, a njezin duh ojačan određenom božanskom snagom, cijela njezina svijest je bila ispunjena duhovnim razumom. Toj se osobi onda pokazala slijedeće viđenje. Čula je slatki glas koji joj se ovako obratio: „Ja sam ona koja je rodila Božjeg Sina, pravog Boga Isusa Krista. Nakon što sam ti drugi put bila priopćila neke riječi koje je trebalo javiti papi Urbanu, sad ti opet govorim takve koje treba poslati papi Grguru. Da bi se bolje razumjele, reći ću ti ih pod usporedbom. Kao što se ljubazna majka, koja vidi svoje ljubljeno dijete kako golo i promrzlo leži na podu i nema snage da se podigne, već iz želje za majčinim milovanjem i mlijekom plače žalosnim tonom i vikom, nježnom ljubavlju smiluje, žurno pritrči sinu i podiže ga ljubaznom majčinskom rukom da ne onemoća od hladnoće i uskoro nježno miluje, blago grije majčinskom toplinom njezinih prsa i slatko ga napaja mlijekom svojih prsa, tako ću ja, Majka Milosrđa, postupiti s papom Grgurom dođe li u Rim i Italiju s namjerom da ostane i bude li imao volju kao ljubazan pastir oplakivati uzdasima i suzama milosrđa vječno prokletstvo povjerenih mu ovaca i njihove ozlijede i bolne gubitke, poduzme li dalje s poniznošću i dužnom pastirskom ljubavlju pomaknuti Crkvu u bolje stanje. Onda ću ja, Majka koja ljubi, podignuti njega sa zemlje kao golog, promrzla dječaka, to njega i njegovo srce potpuno rastaviti od svih zemaljskih radosti i sve svjetovne ljubavi koje su protiv Boga i blago ga ugrijati majčinskom toplinom moje ljubavi koja je u mojim prsima. Također ću ga nasitit svojim mlijekom, to jest svojom molitvom koja je slična mlijeku. Ah, kako su bezbrojni oni su mlijekom moje molitve uzdržavani i primaju! Nasitit ću ga tim mlijekom, to jest svojom molitvom koju ću za njega upraviti Gospodinu, mojem Bogu koji je moj Sin, da mu se svidi smilovati se i sjediniti svoga Svetog Duha s najunutarnjijom krvi srca tog pape Grgura. Onda će se tako nasititi istinskim savršenim zasićenjem da neće htjeti dalje živjeti za ništa drugo u ovom svijetu doli da može proširiti Božju čast. Gledaj, već sam mu pokazala majčinsku ljubav koju ću mu iskazati ako se pokori jer Božja je volja da u poniznosti svoju stolicu preseli u Rim. Da se kasnije ne bi mogao ispričati neznanjem, u majčinskoj ljubavi mu upozoravajuće najavljujem što će slijediti, naime da će ako ne bude slijedio ono što je prije rečeno, nesumnjivo osjetiti šibu pravednosti, to jest gnjev mojeg Sina jer će mu se onda skratiti život i bit će pozvan pred Božji sud. Onda mu neće pomoći nikakva moć svjetovnih gospodara. Ni mudrost ni znanje liječnika neće mu koristiti, niti će mu zrak zemlje njegova rođenja koristiti da mu imalo produlji život. Ako i dođe u Rim, ali ne učini spomenuto, život će mu se skratiti i liječnici mu neće pomoći, niti će se vratiti u Avignon da mu zrak očevinske zemlje može biti koristan, već će naprotiv umrijeti.“ Sto četrdeseto poglavlje Primijeti slijedeće četiri upute za papu: da se s poniznošću vrati u Rim, da ima naum ostati, da oplakuje pripast duša, da pokuša obnoviti Crkvu i tako dalje. Ukoliko ne učini sve te stvari, njegov će se život skratiti kao što je rečeno nakon riječi: „Sad opet.“ Zato nije dovoljno da papa jednostavno dođe u Rim, već mora provesti sve četiri upute gore. Slijedi drugo viđenje koje je istom Papi Grguru XI prenio gospodin grof de Nola. Hvala i služba Bogu za svu njegovu ljubav i čast presvetoj Mariji, njegovoj dragoj djevičanskoj Majci radi smilovanja koje ima prema svima koje je njezin Sin otkupio svojom dragocjenom krvlju. Sveti oče, dogodilo se da jednoj određenoj osobi koja vam je dobro poznata za vrijeme bdijenja kad se nalazila u molitvi da je osjećala kako joj je cijelo srce zapaljeno žarom božanske ljubavi i posjetom Duha Svetoga. Osoba je potom čula glas koji reče: „Slušaj ti koja vidiš što je duhovno, reci ono što će ti se sad zapovjediti i napiši papi Grguru riječi koje ćeš sad čuti: ja koji razgovaram s tobom sam ona za koju je Bog imao milosti izabrati je za svoju Majku i iz čijeg tijela je primio svoje ljudsko tijelo. On, moj Sin, na papi Grguru je učinio veliko djelo milosrđa kad mu je po meni dao navijestiti svoju presvetu volju koju sam mu u prijašnjim njemu poslanim objavama dala detaljnije za prepoznati. To se više dogodilo zbog molitava i suza Božjih prijatelja nego zbog nekih njegovih prethodnih zasluga. Zato smo ja i đavao, njegov neprijatelj, vodili tešku bitku za njega. Jer u drugom pismu sam istog papu Grgura opomenula da u poniznosti i božanskoj ljubavi žurno krene prema Rimu i tamo podigne svoju stolicu i ostane sve do smrti. Đavao pak i drugi savjetnici koje je imao savjetovali su mu da zategne i prebiva u kraju gdje se sad nalazi i to zbog zemaljske ljubavi i svjetovne utjehe rođaka i tjelesnih prijateljima. Zato đavao sad ima veće pravo i više prilika kušati ga jer je više bio poslušan savjetu đavla i tjelesnih prijatelja nego savjetu Boga i mojoj volji. No budući da papa sam želi primiti još detaljniju izvjesnost o Božjoj volji, pravilno je da mu se takva želja ispuni. Tako na najnedvojbeniji način treba znati da je ovo što nakon toga slijedi Božja volja, naime da bez ikakvog kašnjenja dođe u Italiju ili Rim, da to učini nepogrešivo i da ubrza svoj put kako bi brzo došao tako da u mjesecu ožujku ili najkasnije početkom dolazećeg travnja mora osobno doći u spomenuti grad ili neku provinciju Italije ako me želi imati za Majku. No bude li u spomenutome neposlušan, neka se na istinski način smatra uvjerenim da u ovom svijetu nikad više nikad neće biti posjećen takvom utjehom, to jest drugim posjetom ili drugom objavom, a nakon smrti će morati stajati pred govor božanske pravednosti zašto se nije htio pokoriti Božjoj zapovijedi. No pokori li se na spomenuti način, onda ću mu i ispuniti što sam mu u onoj prvoj od mene za njega određenoj objavi obećala. Činim ovom papi poznato i kako nikad u Francuskoj neće biti tako čvrst i miran mir da bi se njezini stanovnici mogli puni sigurnosti i sloge donekle radovati prije nego što narod u tom kraljevstvu kroz velika djela ljubavi i poniznosti ne ublaži Boga, mojeg Sina, nakon što su ga svojim mnogim djelima i svojim uvredama dosad izazvao na ogorčenje i gnjev. Zato neka zna kako se putovanje onih naoružanih muškaraca koji pripadaju pokvarenim društvima do svetog groba mojeg Sina tom mojem Sinu, istinskom Bogu, jednako malo sviđa kao i zlato koje je Izraelov narod bacao u vatru i iz kojeg je đavao načinio lijevano tele; jer u njima se nalazi oholost i pohlepa i ako i imaju neku volju ići do spomenuta groba, to je više iz oholosti i pohlepe za novcem nego radi Božje ljubavi i časti.“ Nakon ovih riječi je viđenje nestalo. Nakon toga je međutim Majka Božja dodala ove riječi: „Također reci biskupu, mojem pustinjaku, da zatvori i zapečati ovo pismo i nakon toga na drugi papir napravi prijepis toga koji neka otvoreno pokaže onom opatu, papinom nunciju i grofu de Noli tako da to mogu čitati i znati što je u tome sadržano. Nakon pročitaju prijepis, neka im prepusti spomenuto zatvoreno i zapečaćeno pismo koje bez kašnjenja trebaju poslati papi Grguru. Nakon što su ga pročitali, neka im ne ostavi otvoreni prijepis, već neka ga uništi i pred njihovim očima rastrga u komade. Jer kao što će pismo tako kako je sad cijelo biti rastrgano u mnoge komade, tako će, ukoliko papa u unaprijed određeno vrijeme i godinu ne dođe u Italiju, crkve zemlje koje ga sad poslušno i pokorno slijede biti pod rukama neprijatelja rascjepkane na vrlo mnogo dijelova. Znaj i vrlo sigurno da papa na povećanje svojih nevolja neće samo čuti, već i vlastitim očima vidjeti da je ono što kažem istinito i cijelom rukom svoje moći neće moći spomenute crkvene zemlje dovesti u prijašnje stanje njihove poslušnosti i mira. Riječi pak koji ti sad govorim još se onom opatu ne smiju reći ni napisati jer se sjeme skriva u zemlji sve dok ne naraste do plodonosnog klasa.“ Sto četrdeset i prvo poglavlje Slijedeća objava je spomenutoj Kristovoj zaručnici dana u Napulju za istog papu na blagdan svetog Polikarpa kad se vraćala iz Jeruzalema. Ovu objavu nije poslala papi jer joj nije bilo naređeno od Boga. Krist se ukazao svojoj zaručnici gospođi Brigiti kad je molila za papu Grgura XI. i reče joj: „Pazi na riječi koje govorim, moja kćeri! Znaj da taj papa Grgur sliči paralitičaru koji svoje ruke ne može pokrenuti na posao, a svoje noge na hodanje; kao što bolest paralize nastaje iz krvi i pokvarenih sokova i hladnoće, tako ovog papu neumjerena ljubav njegove krvi i hladnoća i mlakost njegova uma drže spriječenog za mene. No trebaš znati kako će uz pomoć molitve moje Majke već i ruke i noge dovesti u pokret tako što će u ispunjenju moje volje i moje časti doći u Rim. Prema tome najsigurnije znaj da će doći u Rim i doduše započeti put prema nečem budućem dobrom, ali ga neće završiti.“ Na to odgovori gospođa Brigita: „O, Gospodine, moj Bože, napuljska kraljica i mnogi drugi mi govore da je nemoguće da dođe u Rim jer mu francuski kralj, kardinali i mnogi drugi ljudi stavljaju prepreke na put. Također sam čula kako se protiv njega dižu mnogi koji kažu da imaju Duh Božji i božanske objave i viđenja i dolaze i pod tom izlikom ga odgovaraju od dolaska. Zato se veoma bojim da će njegov dolazak biti spriječen.“ Bog odgovori: „Čula si kako se čita kako je Jeremija onih dana bio u Izraelu i imao Božjeg Duha za prorokovanje, ali kako je onda bilo mnogih koji su imali duha snova i laži. Nepravedni kralj je vjerovao njima i zato je on zajedno sa svojim narodom došao u zarobljeništvo. Da je kralj vjerovao samo Jeremiji, moj gnjev bi se od njega odvratio. Tako je i sad jer ako se sad uzdižu mudri ili sanjari ili prijatelji ne duha, već tijela pape Grgura i savjetuju ga ili nagovaraju protiv, ja, Gospodin, ipak nisam ništa manje moćniji i vodit ću papu u Rim protiv njihove utjehe. No hoćeš li ga ti vidjeti kako dolazi ili ne, nije ti dopušteno znati.“ Sto četrdeset i drugo poglavlje Slijedeća objava je spomenutoj Kristovoj zaručnici pokazana u mjesecu veljači za istog papu Grgura. Prenio mu ju je izvjesni pustinjak koji se odrekao biskupije. „Sveti oče! Osoba koja je Vašoj svetosti dobro poznata bdjela je u molitvi; pala je u duhovni zanos i u duhu je vidjela sliku prijestolja. Na njemu je sjedila slika čovjeka neprocjenjive ljepote, jedan gospodin nepojmljive moći. I u dohvatu prijestolja je stajala veliko mnoštvo svetih i nebrojena vojska anđela. Pred onim koji je sjedio na prijestolju je na nekoj udaljenosti stajao biskup odjeven biskupskom odjećom i ukrasom. Gospodin pak koji je sjedio na prijestolju mi se obratio i reče: 'Meni je od mog Oca dana sva vlast na nebu i na zemlji i iako izgleda kao da s tobom razgovaram jednim ustima, ne govorim sam; jer Otac i Duh Sveti razgovaraju s tobom i iako tri osobe, ipak smo jedno u biti božanstva.' Potom je razgovarao s onim biskupom i reče: 'Čuj, papo Grgure XI., jedanaest riječi koje ti govorim i dobro pazi što ti kažem. Zašto me tako mrziš? Zašto su tvoja umišljenost i odvažnost protiv mene tako veliki? Tvoj svjetovni dvor pljačka moj nebeski. Ti mi na oholi način otimaš moje ovce i nepravedno iznuđuješ dobra Crkve koja pripadaju meni i dobra podređenih moje Crkve, uzimaš ih i poklanjaš svojim vremenitim prijateljima. Ti uzimaš i prisvajaš bez prava dobra mojih siromaha i nedolično ih razdjeljuješ svojim bogatašima zbog čega su tvoja odvažnost i drskost tako preveliki jer drsko ulaziš u moj dvor i ne štediš ono što je moje. Što sam ti učinio, Grgure? Strpljivo sam dopustio da se uzdigneš do najviše papinske časti, kroz pisma koja sam ti zbog božanskim objava poslao u Rim sam ti prorekao svoju volju tako da sam te u njima opomenuo na spas tvoje duše i upozorio sam te na tvoj veliki gubitak. Kako mi uzvraćaš za tako mnoga dobročinstva i zašto dopuštaš da na tvom dvoru vladaju najviša oholost, nezasitna pohlepa, rasipnost koja mi je strašna i najgnusnija, beskrajna, najogavnija simonija? Osim toga mi otimaš i uzimaš bezbrojne duše kao plijen; jer skoro svi koji dođu na tvoj dvor dovodiš u paklenu vatru jer ne paziš marljivo na ono što se tiče tvog dvora dok si predstojnik i pastir mojih ovaca. I zato je tvoja krivnja ako savjesno ne promisliš što treba učiniti i popraviti za njihovo duhovno dobro. I premda sam te zbog spomenutog mogao osuditi po mjeri moje pravednosti, još te jednom u svojem milosrđu opominjem na spas tvoje duše, naime da što je brže moguće dođeš u Rim na svoju stolicu. Vrijeme prepuštam tvojoj volji; znaj ipak da što više oklijevaš, to će se više smanjiti napredak tvoje duše u svim vrlinama. Ali što prije dođeš u Rim, to će brže tvoje vrline i darovi Duha Svetoga rasti i zapalit će te božanska vatra moje ljubavi. Dođi zato i ne oklijevaj. Nemoj doći s uobičajenom ohološću i svjetovnom raskoši, već s poniznošću i vrućom ljubavi. I kad tako dođeš, zatri, iščupaj i uništi sve poroke na svojem dvoru. Udalji od sebe savjete svojih svjetovnih i tjelesnih prijatelja i slijedi duhovne savjete mojih prijatelja. Zato pristupi i ne boj se; podigni se muževno i s povjerenjem se obuci snagom; počni obnavljati moju Crkvu koju sam otkupio svojom vlastitom krvlju; mora biti obnovljena i na duhovan način dovedena svojem prijašnjem, svetom stanju; jer sad se javna kuća više drži u časti nego sveta majka Crkva. Ne budeš li slijedio moju spomenutu volju, sigurno znaj da ćeš pred cijelim nebeskim dvorom biti osuđen kao prelat kojeg se degradira, javno mu se uz sramotu i prokletstvo uzima njegova posvećena, duhovna časna odjeća i obasipa sramotom i poniženjem, proklinje i vremenito kažnjava. Tako ću učiniti tebi. Odbacit ću te od nebeskog dvora i sve što ti sad daje tvoj mir i tvoju čast će ti služiti na prokletstvo i vječnu sramotu. I svaki đavao u paklu će primiti zalogaj tvoje duše koliko god besmrtna i neuništiva bila i umjesto blagoslovom, bit ćeš ispunjen vječnim prokletstvom. Sve dok budem progledavao kroz tvoj neposluh, imat ćeš sreću. Pa ipak, moj sine Grgure, još te jednom opominjem da mi se ponizno vratiš, pokori se savjetu mene, tvog oca i stvoritelja. Budeš li me slijedio na spomenuti način, primit ću te kao ljubazan otac. Zato muževno pristupi putu pravednosti i imat ćeš sreću. Ne preziri onoga koji te voli; jer budeš li poslušan, izvršit ću nad tobom milosrđe i blagosloviti te i odjenuti i ukrasiti dragocjenom biskupskom odorom istinskog pape, odjenut ću te samim sobom tako da ćeš biti u meni i ja u tebi i vječno ćeš biti hvaljen. '“ Nakon što se ovo bilo vidjelo i čulo, ovo viđenje je nestalo. Sto četrdeset i treće poglavlje Četvrta objava koju je blažena Brigita poslala gospodinu papi u mjesecu srpnju godine Gospodnje 1373. Pisala je i pustinjaku koji je bio biskup i koji se onda u toj prilici nalazio kod gospodina pape u Avignonu. „Naš Gospodin Isus Krist, gospodine biskupe, rekao mi je da vam napišem slijedeće riječi da bi ih mogli predočiti papi. Papa želi znak; recite mu: i farizeji su željeli znak. Njima sam odgovorio: kao što je Jona bio tri dana i tri noći u trbuhu kita, tako sam ja, Sin Djevice, bio tri dana i tri noći mrtav u zemlji. Nakon obećana znaka sam ja, Sin Božji, trpio, umro, bio pokopan i opet sam uskrsnuo i uzašao u svoju slavu. Tako će ovaj papa Grgur primiti znak mojeg opomene da spašava duše. Zato treba činiti djela koja se tiču moje časti i nastojati oko toga kako sačuvati duše i da moja Crkva opet dođe u prijašnje stanje i bolji red i onda će iskusiti znak i plod vječne utjehe. Drugi znak će primiti tako da ak one bude poslušan mojim riječima i ne dođe u Italiju, neće izgubiti samo vremenito, nego i duhovno i osjetiti nevolju srca sve dok živi. I ako će se ponekad činiti da njegovo srce ima olakšanje, ostat će mu grižnja savjesti i unutarnja nevolja. Treći znak je da ja, Bog, razgovaram čudesnim riječima sa ženom. I zbog čega i radi koje koristi ako ne za plod i spas i korist duša i da bi se zli popravili, a zli postali još bolji? Što se tiče prepirke između pape i Barnabe, odgovaram preko mjere mrska jer su time bezbrojne duše dospjele u opasnost. Zato mi se sviđa da bude sloga jer ako bi papa i bio protjeran od svoje stolice, bilo bi bolje kad bi se ponizio i stvorio slogu na koji god način nego da tako mnoge duše stupaju u vječno prokletstvo. O popravljanju kraljevstva Francuske neće iskusiti sve dok osobno ne dođe u Italiju. Zato, kad bi stajala vješalo i na njemu visjelo uže koje bi s jedne strane vukli bezbrojni ljudi, a s druge strane samo jedan, tako je i s prokletstvom duša i mnogi na tome rade. Prema tome neka papa gleda samo u mene i ako ga i svi odvraćaju da dođe u Rim i opiru se koliko mogu, ipak se treba pouzdati u mene i pomoći ću mu i nitko ga neće nadvladati. Kao što se mlade ptice u gnijezdu uzdižu pri dolasku majke i vrište i raduju se, tako ću mu i ja radosno požuriti u susret, uzdići ga i častiti u tijelu i duši.“ Gospodin još reče: „Budući da papa zdvaja treba li doći u Rim kako bi ponovno uspostavio mir i moju Crkvu, želim da dođe slijedeće jeseni. Treba također znati da mi ne može iskazati ništa prijatnije od toga da dođe u Italiju.“ Sto četrdeset i četvrto poglavlje Viđenje koje je Kristova zaručnica imala o sudu duše jednog umrlog pape. Zaručnica je vidjela kao osobu biskupa odjevenu škapularom. Stajala je u jednoj kući pošpricana uličnom blatom. Krov te kuće je stajao kao pritisnut na mozak spomenute osobe. Crni Etiopljani s kukama i drugim alatima za nanošenje štete su okruživali kuću, ali nisu mogli dotaknuti osobu iako su je ispunili vrlo velikim strahom. Onda sam čula glas koji mi je govorio: „Ovo je duša pape kojeg poznaješ. Ova kuća je njegova duhovna naplata. Jer bavio se različitim svjetovnim stvarima i zato njegova nagrada još nije svjetleće jasna sve dok se ne očisti u čistilištu i duhovnim molitvama i Božjom ljubavlju opet ne postane čist. Krov koji kao da mu pritišće mozak je znak jedne tajne; jer krov predstavlja ljubav prema Bogu i što je ona veća, to je duša šira i viša za duhovne stvari i revnost prema Bogu. Budući da je ljubav ove duše gorjela u nekim svjetovnim stvarima i više slijedila vlastitu volju, tako je krov, koji je za Božje izabrane svjetleći i visok, uzak sve dok se ne proširi krvlju Sina Božjeg i molitvom nebeskog dvora. To što izgleda da duša nosi škapular je znak da se trudila živjeti prema pravilima redovničkog reda i svog poziva; ipak, nije se trudila dovoljno da bi mogla biti primjer napredujućima i uzor savršenima. Sad ti je dozvoljeno znati o tri djela koje je ovaj ostvario u svom životu i zbog kojih sad trpi kaznu. Prvo je da je bio neposlušan prema Bogu i svojoj savjesti pri čemu je osjećaju kajanje i grižnju savjesti; drugo je da je u nekim slučajevima dijelio radi ljudske ljubavi i u tome je slijedio svoju volju; treće je da je zanemario neke stvari da ne bi uvrijedio one koje je volio, iako ih je mogao popraviti. Ipak, trebaš znati kako ova duša ne pripada onima koji idu u pakao, a niti onima koji dolaze u teže kazne čistilišta, već onima koji se svaki dan žurno približavaju milosti i licu veličanstva svemoćnoga Boga.“ PETA KNJIGA Kupite Objavama Svete Brigite Švedske na Lulu (488 Stranice) Predgovor Ovdje počinje peta knjiga Kristovih božanskih objava blaženoj Brigiti iz kraljevstva Švedske. Ona je s pravom naslovljena Knjiga pitanja jer uzima tijek po pitanjima na koja Krist daje čudesna rješenja. Gospođi je objavljeno na čudesan način kao što su ona sama i njezini ispovjednici često usmeno potvrdili. Jer dogodilo se jednom da se, kad je jednog dana dok je na konju jahala prema svom dvorcu Vadsteni u društvu više prijatelja, koji su s njom jahali, dok je dakle jahala, počela moliti Bogu i u svojoj poniznosti se podizati Bogu. Odjednom je bila uzeta u duhu i jahala je prema tamo kao otuđena od sebe, podignuta iz osjetila tijela u ekstazu duhovnog razmatranja. U duhu je tad ugledala ljestve koje su čvrsto stajale na zemlji i čija je visina doticala nebo. I na njihovom najvišem vrhu vidjela je u nebu Gospodina Isusa Krista kako sjedi na čudesnom prijestolju kao suca u tijeku suđenja. Do njegovih nogu vidjela je Djevicu Mariju. A oko prijestolja se nalazila bezbrojna vojska anđela. Na sredini ljestava gospođa Brigita je ugledala jednog određenog njoj poznatog redovnika koji je onda još živio u tijelu i bio je velikog teološkog obrazovanja, no ipak put lukavstva i đavolske zlobe. Njegovi pokreti su izražavali vrlo veliki nemir i nestrpljivost; prije je izgledao da je đavao nego redovnik. Jer spomenuta gospođa je tad ugledala misli i sve unutarnje osjećaje srca i kako ih je on neurednim i vrlo nemirnim pokretima na pitajući način, kao što dolje slijedi, otkrio sucu Kristu koji je sjedio na prijestolju. Gospođa Brigita je vidjela i čula kako sudac na ta pitanja vrlo blagim i pristojnim pokretima na svako posebno odgovorio ukratko vrlo mudro i kako je povremeno naša Gospođa, Djevica Marija, razgovarala s istom gospođom Brigitom poneke riječi kao što će to ova knjiga dalje dolje iskreno objasniti. No kad je spomenuta gospođa u istom trenutku cijelu tu knjigu u glavi imala u jednoj i istoj objavi i u međuvremenu bila došla do spomenutog dvorca, njezini prijatelji su uzeli uzde njezina konja i počeli su je tresti kako bi je probudili iz one ekstaze. Nakon što je opet bila došla k sebi, vrlo se žalila da joj je sad oduzeta tako velika božanska slatkoća. Ova knjiga pitanja je onda bila tako djelotvorno ostala utisnuta u njezinu srcu i na taj način u njezinom pamćenju kao da je potpuno urezana u mramornu ploču. Ona pak je to odmah na zapisala na svojem jeziku što je njezin ispovjednik riječima prenio na latinski jezik kao što je njegovao prevoditi i druge knjige. Ova knjiga pitanja je podijeljena na ispitivanja podijeljena na pitanja. Jer sadržava šesnaest ispitivanja i u svakom je sudac Krist upitan za izvjesne, sumnjive stvari. Na to odgovara oštro i čudesno tako da svako ispitivanje sadrži određen broj pitanja. Nakon toga slijede rješenja i odgovori na to kao što je u nastavku knjige opsežnije sadržano. Gledala sam prijestolje u nebu na kojem je Gospodin Isus Krist sjedio kao sudac. Do njegovih nogu je sjedila Djevica Marija, a oko prijestolja se nalazila vojske anđela i bezbrojno mnoštvo svetih. S tim je sucem razgovarao jedan redovnik, veliki učenjak u teologiji, koji je stajao na visokoj stepenici ljestava koje su se oslanjale na zemlju i čiji je gornji kraj doticao nebo, pod vrlo nemirnim i nestrpljivim pokretima kao punima zlobe i lukavstva na pitajući način ovako: Prvo ispitivanje Prvo pitanje: Suče, pitam te. Dao si mi usta; zar ne trebam govoriti što mi se sviđa? Drugo pitanje: Dao si mi oči; zar time ne trebam gledati ono što me raduje? Treće pitanje: Dao si mi uši; zašto njima ne bih slušao što mi se sviđa? Četvrto pitanje: Dao si mi ruke; zašto njima ne bih činio što mi je prijatno? Peto pitanje: Dao si mi noge; zašto njima ne bih hodao prema svojim željama? Kristov dgovor na prvo pitanje. Sudac koji je sjedio na prijestolju i čiji su pokreti bili blagi i pristojni odgovori i reče: „Prijatelju, dao sam ti usta da bi na razuman način govorio što je korisno tvojoj duši i tvojem tijelu kao i da bi govorio ono što služi meni na čast.“ Odgovor na drugo pitanje: „Drugo, dao sam ti oči da bi vidio zlo od kojeg treba bježati i spasonosno koje treba sačuvati.“ Odgovor na treće pitanje: „Treće, dao sam ti uši da bi čuo što je istinito i pristojno.“ Odgovor na četvrto pitanje: „Četvrto, dao sam ti ruke da bi njima radio što je nužno za tijelo i nije štetno za dušu.“ Odgovor na peto pitanje: „Peto, dao sam ti noge da bi se udaljio od ljubavi prema svijetu i da bi došao miru i ljubavi svoje duše kao i meni, svojem spasitelju i otkupitelju.“ Drugo ispitivanje Opet se pojavio redovnik kao prije na svojoj stepenici i reče: „O, Kriste, suče, ti si dobrovoljno na sebe uzeo najgorkiju muku; zašto se zbog toga ne bih trebao predati častohleplju i oholosti u svijetu?“ Drugo pitanje: „Dalje si mi dao vremenita dobra; zašto onda ne smijem posjedovati što želim?“ Treće pitanje: „Zašto si dalje mom tijelu dao udove ako ih ne smijem micati i koristiti prema svojoj volji?“ Četvrto pitanje: „Dalje, zašto si inače dao zakon i pravednost, ako ne da se čini osveta?“ Peto pitanje: „Dalje si dopustio držati mir i odmor; zašto si onda uredio umor i nevolje da ih osjećamo?“ Odgovor na prvo pitanje. Sudac odgovori: „Prijatelju, moja strpljivost dugo podnosi oholost ljudi da bi poniznost bila uzdignuta i moja snaga otkrivena. I budući da oholost nije stvorena od mene, već je izumljena od đavla, čovjek zato mora bježati od nje; jer vodi u pakao. No poniznost treba biti sačuvana jer vodi u nebo i ja, Bog, svojim sam je riječima i primjerom učio.“ Odgovor na drugo pitanje: „Dalje, vremenita dobra su dana ljudima od mene i dozvoljena da bi čovjek od toga učinio razumnu upotrebu i da bi ono što je stvoreno bilo pretvoreno u nestvoreno, naime u mene, stvoritelja, tako što me se zbog mojih dobara hvali i časti, a ne da se živi prema želji tijela.“ Odgovor na treće pitanje: „Jednako su udovi tijela čovjeku dani zato da duši pokažu sliku vrlina i da mogu biti duši na službu i na snagu kao njezini alati.“ Odgovor na četvrto pitanje: „Dalje su zakon i pravednost postavljeni od mene da bi bili ispunjeni višom ljubavlju i milosrđem i da bi među ljudima bili učvršćeni božansko jedinstvo i sloga.“ Odgovor na peto pitanje: „Kad sam čovjeku konačno dao da može njegovati tjelesni mir i odmor, to sam učinio da bi slabost mesa bila ojačana i da bi duša primila jakost i snagu. Budući da meso povremeno odjednom postane bahato, sa zahvalnošću se mora podnositi kako nevolje, tako i sve čime se može popraviti.“ Treće ispitivanje Prvo pitanje. Opet se pokazao redovnik na svojoj prečki i reče: „O, suče, pitam te, zašto si nam dao tjelesna osjetila ako se ne trebamo micati i živjeti prema osjetilima mesa?“ Drugo pitanje: „Zašto si dao živežne namirnice i namirnice za uzdržavanje tijela, naime hranu i druge prijatnosti ako ne trebamo živjeti prema žudnjama mesa za zasićenje?“ Treće pitanje: „Čemu si nam dalje dao slobodnu volju ako ne da slijedimo svoju volju?“ Četvrto pitanje: „Zašto si dalje muškarcima i ženama dao sjeme miješanja i nagon prirode ako ne smije biti proliveno prema želji mesa?“ Peto pitanje: „Čemu drume si na kraju srcu dao volju ako ne da se voli ono što je najslađe prija i što je najslasnije za uživanje?“ Odgovor na prvo pitanje. Sudac odgovori: „Prijatelju, dao sam ljudima osjetila i razum da bi razmišljali o putovima života i slijedili ih te da bi bježali od putova smrti.“ Odgovor na drugo pitanje: „Jednako sam dao hranu i nužno mesu za umjerenu prehranu tijela da bi ono moglo s više snage razviti vrline duše, a ne da bi bilo oslabljeno obiljem.“ Odgovor na treće pitanje: „Dalje sam ljudima dao slobodnu volju s uvjetom da se zbog mene, koji sam njegov Bog, odrekne vlastite volje i time postigne to veću zaslugu.“ Odgovor na četvrto pitanje: „Isto tako sam dao sjeme miješanja zato da na doličnom mjestu i na doličan način nikne i iz ispravnog i razumnog razloga bude plodno.“ Odgovor na peto pitanje: „Konačno, dao sam čovjeku srce zato da bi u njega mogao zatvoriti mene, svoga Boga koji sam svugdje i bezgraničan i da bi mu radost bila misliti na mene.“ Prva objava u knjizi pitanja Djevica Marija razgovara s blaženom Brigitom i podučava je o pet vrlina koje treba imati iznutra i pet koje treba imati izvana. Majka reče: „Kćeri, iznutra i izvana moraš imati pet stvari. Prvo izvana usta koja su čista od zlog klevetanja drugih; uši zatvorene za isprazno brbljanje; stidljive oči; ruke djelatne u dobru koje te također odvlače od ophođenja sa svijetom, noge brze za dobro. Isto tako iznutra: žarku ljubav prema Bogu; mudru želju za njim; raspodjelu vremenitih dobara s pravednom i ispravnom namjerom i na razuman način; ponizan bijeg od svijeta; obzirno i strpljivo čekanje mojeg obećanja.“ Četvrto ispitivanje Prvo pitanje. Opet se na svojoj stepenici pojavio redovnik kao gore i reče: „O, suče, zašto trebam tragati za Božjom mudrošću kad imam mudrost svijeta?“ Drugo pitanje: „Zašto trebam tugovati i plakati kad imam radost i slavu svijeta u izobilju?“ Treće pitanje: „Reci dalje zašto i kako se trebam radovati u žalosti tijela?“ Četvrto pitanje: „Isto tako zašto se trebam bojati kad imam jakost vlastite snage?“ Peto pitanje: „Zašto trebam biti poslušan drugima ako je moja volja u njezinoj vlastitoj vlasti?“ Odgovor na prvo pitanje. Sudac odgovori: „Prijatelju, svaki onaj koji je mudar prema svijetu, slijep je u odnosu na mene, svoga Boga. Da bi se zato postigla moja božanska mudrost, nužno je se brižno i marljivo traži.“ Odgovor na drugo pitanje: „Svaki koji ima čast svijeta i njegovu radost, tjeran je uokolo različitim brigama i zapleten je u gorčine koje vode u pakao. Da dakle netko ne bi odstupio od puta za nebo, nužno je da se pobožno brine i moli i plače.“ Odgovor na treće pitanje: „Dalje je vrlo korisno radovati se u žalosti i slabosti mesa; jer tko ima žalost mesa, njemu se približava moje milosrđe i pomoću njega se taj lakše približava vječnom životu.“ Odgovor na četvrto pitanje: „Dalje, svaki onaj tko je jak, jak je po meni, ali ja sam jači od njega. Zato se svugdje treba bojati da jakost ne bude oduzeta.“ Odgovor na peto pitanje: „Tko dalje u svojoj ruci ima slobodnu volju, mora se bojati i istinski prepoznati da ništa ne vodi vječnoj kazni tako lako kao vlastita volja bez vođe. Tko zato meni, svojem Bogu, prepusti vlastitu volju tako što mi je poslušan, imat će nebo bez kazne.“ Peto ispitivanje Prvo pitanje. Opet se pojavio redovnik kao gore i reče: „O, suče, zašto si stvorio crve koji štete, ali ne mogu koristiti?“ Drugo pitanje: „Zašto si dalje stvorio životinje koje mogu štetiti i ljudima?“ Treće pitanje: „Zašto tijelima šalješ bolesti i slabosti?“ Četvrto pitanje: „Zašto trpiš nepravdu nepravednih sudaca koji svoje podređene muče i bičuju kao kupljene robove?“ Peto pitanje: „Naposljetku, zašto je čovjekovo tijelo mučeno još i u trenutku smrti?“ Odgovor na prvo pitanje. „Prijatelju, ja, Bog i sudac, stvorio sam nebo i zemlju i sve što je u njima, ništa bez razloga i bez sličnosti s duhovnim. Jer kao što duše svetih sliče anđelima koji su u životu i blaženstvu, tako su duše nepravednih slične zlim duhovima koje leže u vječnoj smrti. Budući da si sad pitao zašto sam stvorio crve, odgovaram ti da sam ih stvorio da pokažem višestruku moć moje mudrosti i dobrote. Jer iako mogu naštetiti, štete samo kad ja dozvolim i kad grijeh zahtijeva da bi čovjek, koji prezire podrediti se svojem najvišem nadređenom, mogao uzdahnuti što može biti mučen i od najnižeg i znati da čovjek nije ništa bez mene kojemu i ono što je nerazumno služi, kako sve čeka moj znak.“ Odgovor na drugo pitanje: „Zašto sam stvorio divlje životinje, na to ti odgovaram: Sve što sam stvorio nije bilo samo dobro, već i vrlo dobro i stvoreno je ili za čovjekovu korist i za njegovo ili ispitivanje preostalih stvorenja ili da bi čovjek služio samo svojem Bogu to poniznije što je sretniji od svih stvorenja. Divlje životinje štete u vremenitim stvarima iz dvostrukog razloga. Prvo, za kaznu i spoznaju zla da bi zli ljudi iz bičeva mogli prepoznati kako trebaju biti poslušni meni, svojem nadređenom; drugo, štete i pobožnima za napredovanje u vrlinama i čišćenje i budući da se čovjek po griješenju podigao protiv mene, svoga Boga, tako se i sve što mu je bilo podređeno podiglo protiv njega.“ Odgovor na treće pitanje: „Zašto nad tijelo dolazi bolest, na to odgovaram da se to događa za veći oprez od grijeha i zbog poroka neumjerenosti i žderanja da bi čovjek kroz zauzdavanje tijela naučio duhovnu umjerenost i strpljivost.“ Odgovor na četvrto pitanje: „Zašto se dalje podnosi nepravedne suce? To se događa za čišćenje drugih i zbog moje strpljivosti da kao što se zlato čisti vatrom, zlobom pakosnih duše budu očišćene i odgojene i zadržane od svega nedozvoljenog. Zato i zle ljude strpljivo podnosim da bi đavlovi klasovi mogli biti odvojeni od žita dobrih i da bi se po mojoj skrivenoj pravednosti ispunila njihova pohlepa.“ Odgovor na peto pitanje: „Naposljetku, zašto tijelo pati u smrti? Pravedno je da čovjek kroz ono što griješi bude kažnjen pomoću sličnog i budući da griješi kroz neuredno uživanje, ispravno je da bude kažnjen gorčinom i primjerenom kaznom. Zato kod ponekih smrt počinje ovdje da bi u paklu trajala bez kraja; kod drugih smrt završava u čistilištu i počinje vječna radost.“ Druga objava Djevica Marija govori blaženoj Brigiti da tko želi kušati božansku slatkoću, prvo mora kušati gorčinu. Marija reče: „Tko je među svetima imao slatkoću duha bez da je prije okusio gorčinu? Tko dakle želi slatkoću, neće bježati od gorčine.“ Šesto ispitivanje Prvo pitanje. Opet se pojavio isti na stepenici koji je prije bio tamo i reče: „O, suče, pitam te, zašto jedno dijete dolazi živo iz tijela svoje majke i postiže krštenje i zašto drugo umire u majčinu tijelu nakon što je primilo dušu?“ Drugo pitanje: „Zašto se dalje pravednom čovjeku događa mnogo protivnog, a nepravednom pak sve prema želji?“ Treće pitanje: „Zašto nastaju pošasti, glad i nedaće koje muče tijelu?“ Četvrto pitanje: „Zašto dalje smrt dolazi iznenada tako da se vrlo rijetko može predvidjeti?“ Peto pitanje: „Zašto podnosiš ljude koji se s umišljajem srde i zavidni su i idu u rat s namjerom da se osvete?“ Odgovor na prvo pitanje. Sudac odgovori: „Prijatelju, tvoje pitanje ne dolazi iz ljubavi, već iz mojeg dopuštenja, zato ću ti dati odgovor kroz usporedbu riječi. Pitaš: zašto jedno dijete umire u tijelu svoje majke, a drugo živo dolazi na svijet? Razlog je slijedeći. Sva jakost dječjeg tijela je uzeta iz sjemena oca i majke; no ako začeti plod zbog bilo koje slabosti oca ili majke nema nužnu jakost, umire zbog toga brže. Mnogo toga proizlazi i iz nemarnosti i nebrige roditelja kao što je mnogo toga posljedica moje božanske pravednosti što su duša i tijelo nakon njihova sjedinjenja ranije razdijeljeni. Ipak, dušu, ako za oživljenje tijela i nije primila dulje vrijeme, ne čekaju one najteže muke, već se više približava mojem, meni poznatom milosrđu. Jer kao što se sunce kad sjaji u kuću ne vidi u svojoj ljepoti, već se vide samo zrake, tako ove duše dolaze, iako zbog nedostatka krštenja ne vide moje lice, bliže mojem milosrđu nego muci, no ipak ne kao moji izabrani.“ Odgovor na drugo pitanje: „Zašto se pravednim ljudima događaju protivnosti? Odgovaram: Moja pravednost zahtijeva da svaki pravednik postigne što želi. No nije pravednik onaj koji primjereno svojoj poslušnosti i za usavršavanje pravednosti ne želi podnositi protivnosti i koji svojem bližnjem iz Božje ljubavi ne iskazuje dobro. Ako zato moji prijatelji razmatraju što sam ja, njihov Bog i otkupitelj, učinio za njih i obećao im i istovremeno se obaziru na to kakva je zloba u svijetu, tako mole na moju čast i za vlastiti spas, kao i da ublaže grijeh, radi opreza radije za protivnosti nego za radosti svijeta zbog čega i dopuštam da nad njih dođu nevolje. Ako ih sad neki među njima podnose i manje strpljivo, ne dopuštam da se događa bez razloga i pomažem im u nevolji; jer kao što sin, kad je u djetinjstvu kažnjen od svoje ljubazne majke, zna malo zahvale majci jer ne shvaća zašto je kažnjen, ali kasnije, kad dođe u godine razlikovanja, zahvaljuje joj jer je kroz njezin odgoj zadržan od zla i navikao se na dobro ponašanje i odgoj, na isti način ja činim sa svojim odabranima; jer budući da mi oni predaju svoju volju i iznad svega me vole, jedno ih vrijeme opsjedaju nevolje i iako u sadašnjosti ne prepoznaju savršeno moja dobročinstva, iskazujem im što će im koristi u budućnosti. No bezbožnici, budući da se ne brinu o pravednosti i ne boje se drugima nanijeti nepravdu i koji žele prolazno i vole prijatno zemaljsko, zbog moje pravednosti imaju jedno vrijeme sreću i slobodni su od bičeva da ne bi griješili više ako bi ih dotakle protivnosti. Ipak, zlima nije dano sve što žele da bi znali da kod mene stoji ako nešto želim dati budući da i nezahvalnima činim dobro, iako ne zaslužuju.“ Odgovor na treće pitanje: „Zašto dalje dolaze pošasti i glad? Odgovaram: u zakonu je pisano da tko počini krađu, mora dati više nego što je uzeo; ako prema tome nezahvalni ljudi ne prime moje darove i zloporabe ih i od mi nije iskazana dužna čast, u sadašnjem vremenu opsjedam tijelo većom nevoljom da bi u budućnosti duša bila pošteđena. Ponekad pošteđujem i tijelo i kažnjavam čovjeka na onome i kroz ono što voli da me onaj, tko me nije htio prepoznati, budući da se radovao, kroz nevolju razumije i upozna.“ Odgovor na četvrto pitanje: „Zašto dalje dolazi iznenadna smrt? Odgovaram: kad bi čovjek znao vrijeme svoje smrti, služio bi mi iz straha ili bi od boli ostao bez snage. Da bi mi čovjek mogao služiti iz ljubavi i uvijek bio zabrinut za sebe, ali osiguran za mene, zato je sat izlaska svih neizvjestan i to s pravom. Jer kad je čovjek napustio što je bilo istinsko i izvjesno, bilo je nužno i pravedno da bude mučen od nesigurnosti.“ Odgovor na peto pitanje: „Zašto dopuštam se da ljudi, kad se njihova osvetljivost prepuni, otvore ratu? Odgovaram: svaki koji ima savršenu volju naštetiti svojem bližnjem, sličan je đavlu i njegov je ud i alat i đavlu bih nepravedno učinio kad bih mu, bez da imam pravo, uzeo njegovog slugu. Kao što me moj alat služi u svemu što mi se sviđa, tako pravednost zahtijeva da đavao u onome, tko je više njegov nego moj ud, djeluje i čini što je njegovo, bilo za čišćenje drugih ili za okončanje svoje zlobe budući da tako dopuštam i grijeh to zahtijeva.“ Sedmo ispitivanje Prvo pitanje. Opet se pojavio redovnik na svojoj stepenici i reče: „O, suče, pitam te u kojem smislu se govori o prezirnom i lijepom u svijetu?“ Drugo pitanje: „Zašto trebam mrziti lijepo svijeta kad sam lijep i od plemenitog roda?“ Treće pitanje: „Zašto se ne trebam podići iznad ostalih kad sam bogat?“ Četvrto pitanje: „Zašto se ne trebam staviti ispred drugih kad sam dostojniji časti nego drugi?“ Peto pitanje: „Zašto ne trebam težiti vlastitoj hvali kad sam dobar i dostojan hvale?“ Šesto pitanje: „Ako drugima iskažem dobro, zašto ne trebam zahtijevati nagradu?“ Odgovor na prvo pitanje. Sudac odgovori: „Prijatelju, što je u smislu svijeta prijezirno i lijepo, to kao da je gorko i slatko. Za nešto prijezirno u svijetu drži se biti prezren od njega i trpjeti; to je gorko za pravedne i korisno za njihovo zdravlje; za lijepo u svijetu se drži biti sretan i to je zavodljiva slatkoća i kao laskajuće i varljivo zdravlje. Tko dakle bježi od ljepote svijeta i odbacuje njegovu slatkoću, neće vidjeti niti odvratno mjesto pakla, niti kušati njegovu gorčinu, već će se uzdići k mojoj radosti. Da se ne bi kušala gorčina pakla i postigla se nebeska slatkoća, nužno je više težiti za onim što je u svijetu prijezirno nego za onim što je u njemu lijepo jer od mene je sve dobro stvoreno i sve vrlo dobro, no ipak se poglavito treba čuvati onoga što bi onima, koji moje darove nerazumno koriste, moglo dati povod za štetu duše.“ Odgovor na drugo pitanje: „Zašto se dalje ne treba hvaliti rodom? Odgovaram: ono što si primio od svoga oca je najprezrenija trulež i u tijelu svoje majke bio si kao mrtav i potpuno nečist. Također nije bilo u tvojoj moći da budeš rođen od plemenitih ili neplemenitih, već te moja dobrota donijela na to svjetlo. Ponizi se, dakle, ti, koji si nazvan plemenitim, poda mnom, svojim Bogom koji sam učinio da budeš rođen od plemenitog i smatraj se jednakim svojem bližnjem jer ste od istog materijala, iako si ti po mojoj providnosti došao iz visokog roda, a onaj iz niskog. Ti, plemiću, boj se više nego neplemić jer što si višeg plemstva i bogatstva, to će stroži račun biti tražen od tebe i isto tako će te čekati teži sud jer si primio više.“ Odgovor na treće pitanje: „Zašto se ne smije umisliti bogatstvom? Odgovaram: Bogatstva svijeta ti pripadaju samo za potrebe tvojeg uzdržavanja tijela i tvoga odijevanja. Jer svijet je napravljen zato da bi čovjek radom postigao uzdržavanje svoga tijela i vratio se u poniznosti meni, svojem Bogu kojeg je, postavši neposlušan, prezreo, kako me u svojoj oholosti zanemario. No kažeš li da su vremenita dobra tvoja, kažem ti izvjesno da kao da si nasilno prisvajaš ono što imaš iznad svoje potrebe. Jer vremenita dobra trebaju sva biti zajednička i iz ljubavi za potrebite jednaka. No ti prisvajaš u obilje ono što bi trebalo iz samilosti biti dano drugima, iako i mnogi na razuman način ispred drugih imaju mnogo toga što razumno posjeduju i pametno razdjeljuju. Da na sudu ne bi bio teško optužen da si primio veće nego drugi, za savjetovati ti je da se u oholijem uzdizanju i gomilanju bogatstva ne smatraš ispred drugih. Jer kao što je prijatno u svijetu posjedovati više vremenitog nego drugi i imati obilje, tako je na sudu strašno i preko mjere teško ako se dozvoljeno ne upotrijebi razumno.“ Odgovor na četvrto i peto pitanje: „Zašto se dalje ne treba tražiti vlastita hvala? Odgovaram: nitko nije od samog sebe dobar osim mene, Boga, i svaki koji je dobar, od mene je. Ako zato ti, koji si ništa, tražiš svoju vlastitu hvalu, ali ne moju, iako od mene dolazi svaki savršeni dar, tvoja je hvala isprazna i vrijeđaš mene, svoga stvoritelja. Kako zato sve dobro koje imaš dolazi od mene, tako samo meni pripada sva hvala i kako ti ja, tvoj Bog, dajem sve vremenito, snagu i zdravlje, savjest i oštroumnost izmisliti ono što ti je najkorisnije, kao i vremena i život, tako zbog svih tih dobara biti čašćen tako što sa dodijeljenim postupaš dobro i razumno. No ako to upotrebljavaš loše, tako je krivnja kao i nezahvalnost na tvojoj strani.“ Odgovor na šesto pitanje: „Zašto se dalje za dobra djela u sadašnjosti ne treba tražiti vremenito vraćanje? Na to ti odgovaram: svaki koji drugome iskaže dobro u namjeri da od ljudi ne očekuje vraćanje, već im želi dati kao ja, Bog, primit će najveće za najmanje, vječno za vremenito. No tko želi zemaljsko za vremenito, primit će što želi, no izgubit će vječno. Da bi se dakle željelo vječno umjesto prolaznog, korisno je ne kod ljudi, već kod mene tražiti svoju plaću.“ Osmo ispitivanje Dalje se pojavio redovnik na ljestvama i reče: „O, suče, pitam te zašto dopuštaš da u hramovima pogana budu postavljeni bogovi i uživaju čast jednako tebi samome kad je tvoje kraljevstvo plemenitije od njihova?“ Drugo pitanje: „Zašto dalje ne dopuštaš da ljudi u ovom životu ne vide tvoju slavu da bi je to žarkije željeli?“ Treće pitanje: „Ako su dalje tvoji sveti i anđeli plemeniti i sveti iznad svih stvorenja, zašto se ne daju vidjeti od ljudi u ovom životu?“ Četvrto pitanje: „Ako je dalje muka pakla tako strašna da se ništa s time ne može usporediti, zašto ne dopuštaš da ljudima u ovom životu postane vidljiva da bi se pobjeglo od nje?“ Peto pitanje: „Kad su na kraju đavoli tako unakaženi i bez usporedbe odvratni, zašto se ne pojave ljudima vidljivi kad ih onda nitko ne bi slijedio niti im dao svoje odobravanje?“ Odgovor na prvo pitanje. Sudac odgovori: „Prijatelju, ja sam stvoritelj svih stvari; zlome ne činim nikakvu veću nepravdu nego dobrom jer sam pravedan. Moja pravednost je da ulazak u nebo treba biti postignut postojanom vjerom i razumnom nadom i žarkom ljubavlju. Sve što se u srcu voli više i vrućije, na to se češće misli i to se češće moli; tako su i bogovi koje se izlaže u hramovima, iako nisu bogovi i stvoritelji jer samo je jedan stvoritelj, naime ja, Bog Otac, Sin i Duh Sveti, ipak od vlasnika hramova, ljudi, više voljeni od mene da bi im u svijetu išlo dobro, ali ne da bi živjeli sa mnom. Kad bih sad uništio ono što ljudi vole više od mene i kad bih dao da me mole protiv svoje volje, činio bih im nepravdu kad bih im uzeo ono što žele svojom slobodnom voljom. Budući da nemaju vjeru u mene i u srcu se nečemu raduju više nego meni, na razuman način dopuštam da ono što vole i srcem žele, također izvana ostvare djelom i budući da svoje vlastito stvorenje vole više od mene, njihova stvoritelja kojeg su iz njegovih znakova i djela mogli istinito prepoznati da su htjeli upotrijebiti svoj razum, tako je, budući da su zaslijepljeni, njihovo stvorenje prokleto i prokleti su njihovi idoli, a oni sami će na sramotu i zbog svojeg budalaštva biti suđeni jer nisu htjeli uvidjeti kako sladak sam ja, njihov Bog koji sam iz vruće ljubavi stvorio i otkupio ljude.“ Odgovor na drugo pitanje: „Zašto dalje moja slava nije vidljiva? Odgovaram: moja slava je neizreciva i u ljupkosti s ničim usporediva. Kad bi sad moja slava mogla vidjeti takva kakva jest, čovjekovo raspadljivo tijelo bi postalo nemoćno i slabo kao osjetila onih koji su gledali moju slavu na gori. Tijelo bi se također od radosti duše prestalo raditi i ne bi zadržalo postojanost za tjelesni rad. No budući da se bez rada ljubavi ne događa ni pristup nebu i da bi vjera imala svoju nagradu, a tijelo bilo sposobno raditi, moja je slava jedno vrijeme skrivena da bi iz želje i vjere u vječnosti mogla biti gledana to sretnije i bogatije.“ Odgovor na treće pitanje: „Zašto se dalje sveti ne vide kakvi jesu? Odgovaram: kad bi moji sveti javno postali vidljivi i na vidljivi način govorili, bila bi im iskazivana čast jednako kao i meni i vjera ne bi imala zaslugu, slabost mesa također ne bi izdržala pogled na njih. Zato se moji sveti niti ne čuju niti ne vide kakvi jesu da bi sva čast bila iskazana meni i da bi čovjek znao da se nikoga ne treba voljeti više od mene. No ako se moji sveti povremeno i ukažu, ipak se ne daju pokazati u obliku slave u kojoj se zaista nalaze, već u obliku sa sakrivenim obiljem snage u kojem mogu biti gledani bez pomutnje tjelesnog razuma.“ Odgovor na četvrto pitanje: „Zašto dalje muke pakla ne postaju vidljive? Odgovaram: kad bi se muke pakla kakve jesu pokazale vidljive, čovjek se bi od straha potpuno ukočio i nebesko tražio iz straha, ne iz ljubavi. No budući da nitko ne treba tražiti božansku radost iz straha od kazne, već iz božanske ljubavi, kazne se drže skrivenima. Jer kao što dobri i sveti ne mogu kušati onu neizrecivu radost kakva je prije odvajanja tijela i duše, tako i zli ne osjećaju muku, već nakon što je duša odijeljena od tijela, iskustvom osjećaju ono što razumom nisu htjeli provjeriti kad su mogli.“ Odgovor na peto pitanje: „Zašto se dalje đavoli ne ukazuju vidljivi? Odgovaram: kad bi njihova odvratna ružnoća bila gledana, duša gledaoca bi od samog pogleda postala nerazumna; cijelo tijelo bi treslo kao ono drhtećeg čovjeka, srce također kao da bi od straha umrlo obezdušeno; i noge bi bile izvan stanja da nose preostale udove. Da bi duša postojano ostala u svojem razumu i srce bilo budno u mojoj ljubavi i tijelo ostalo dovoljno jako da radi u mojoj službi, ružnoća đavola se drži skrivenom da bi istovremeno njihova zloba i drskost bili zauzdani.“ Treća objava Krist razgovara sa svojom zaručnicom, blaženom Brigitom, i daje joj poduku kroz usporedbu o jednom liječniku koji zaista liječi i jednom lažnom koji ubija i o jednom čovjeku koji postupa prema procjeni i govori: „Od ruke čovjeka koji prima grešnike, koji, kada im pruža pomoć ili prigodu za griješenje, umiru u svojem grijehu, Bog će zahtijevati duhovnu smrt tih duša; no ako ih primi da bi prestali griješiti, da bi se od njega dali podučiti u vrlinama i poprave se, on i oni će imati veliku zaslugu od Boga.“ Sin Božji reče: „Ako je u kući bolesnik i k njemu uđe valjan liječnik, on odmah po vanjskim znakovima rasuđuje kakvu bolest onaj ima. Kad sad liječnik zna patnikovu bolest i da mu lijek nakon kojeg uslijedi smrt, optužen je da je ubojica i nije pravi liječnik. Vrši li netko tko ima znanje liječenja medicinu za plaću svijeta, od mene neće primiti nikakvu nagradu. Ipak, bavi li se netko medicinom iz ljubavi prema meni i radi moje časti, dužan sam ga nagraditi. No kad netko nije majstor medicine, već prema svojoj procjeni vjeruje da je bolesnome ovo ili ono korisno i da mu to u dobroj namjeri, on ne smije biti okrivljen za ubojstvo ako bolesnik umre, ali mora biti smatran kao budalast i drzak čovjek, a bude li od njegova lijeka bolesnik zdrav, onda on ne smije primiti plaću majstora, već čovjeka koji lijek nije dao prema znanju, već po procjeni. Reći ću ti što to znači: oni tebi poznati ljudi su duhovno bolesni, skloni oholosti i pohlepi i slijede vlastitu volju. Ako im jedan od njihovih prijatelja, kojeg uspoređujem s liječnikom, pruži pomoć i savjet nakon čega se prekorače u oholosti i častohleplju i duhovno umru, od njegove ću ruke zaista zahtijevati njihovu smrt; jer iako umiru kroz vlastitu nepravednost, on ipak, budući da je po svojoj pruženoj usluzi uzrok njihove smrti, neće biti slobodan od kazne. No ako je, vođen prirodnom ljubavlju, prijateljski prema njima i podiže ih u svijetu radi svoje utjehe i časti svijeta, od mene mu neće biti pružena plaća. Ako pak kao dobar liječnik razmišlja o njima i govori si: 'Bolesni su i potreban im je lijek i zato ću im, koliko god im on bio gorak, budući da je ljekovit, pružiti svoj lijek da ne bi umrli preoštrom smrću; zato ću ih kratko zaustaviti, ali im dati hranu da ne umru od gladi; pružit ću im odjeću da mogu uvaženo nastupati primjereno njihovu staležu; zadržat ću ih i pod svojim vodstvom da ne bi postali ponosni; opskrbit ću ih i drugim nužnostima da se ne podignu u oholosti i kroz drskost ne postanu neobuzdani, niti da imaju razlog drugima naštetiti.', takav liječnik će od mene primiti veliku plaću jer mi je takvo ponašanje prijatno. No misli li si njihov prijatelj i govori: 'Pružit ću im nužno, ali ne znam je li im korisni ili ne, no vjerujem da se Bogu ne sviđa ili da je protivno njihovu spasenju.', i umru li onda nakon njegova dara, prijatelj neće biti optužen za ubojstvo, već zbog svoje dobre volje i pobožne namjere u kojoj više voli njihove duše, iako prijatelj neće primiti putu plaću, bolesni će ipak imati olakšanje i ojačati svoje zdravlje koje bi, da ljubav nije pripomogla, teško postigli. Ipak je ovdje potreban savjet; jer prema općoj poslovici divlja životinja ne šteti tako dugo dok je zatvorena i ako u svojoj zatvorenosti prima nužnu hranu, postaje jaka i jednako bodra kao životinja koja ima vlast svoje slobode. Budući da su oni, čija krv i srce traže što je visoko, te vrste i njihova volja to više žeđa što više prije, njihov prijatelj im ne treba dati priliku za takve žudnje; doduše, žude za tim, ali ne mogu zadovoljiti svoj apetit.“ Deveto ispitivanje Prvo pitanje. Nakon ovih riječi pojavio se redovnik na svojoj stepenici i reče: „Suče, pitam te zašto se pokazuješ tako nejednak u svojim darovima i milostima da si svoju Majku stavio ispred svih stvorenja i uzvisio je iznad anđela?“ Drugo pitanje: „Zašto si dalje anđelima dao duh bez tijela i da ostanu u nebeskoj radosti, a ljudima zemljanu posudu i duh kao i rođenje u plaču, život u teškoći, smrt s boli?“ Treće pitanje: „Zašto si dalje ljudima dao razumno razumijevanje i osjetila, a životinjama nikakav razum?“ Četvrto pitanje: „Zašto si životinjama dao život, a preostalim bezosjećajnim stvorenjima ne?“ Peto pitanje: „Zašto svjetlo ne vlada noću kao i danju?“ Odgovor na prvo pitanje. Sudac odgovori: „Prijatelju, u mojem božanstvu je sve buduće i ono što se treba dogoditi kao i ono što se dogodilo znano unaprijed i od početka je unaprijed poznato. Jer kao što je čovjekov pad, koji je dopušten od Božje pravednosti, ali nije učinjen od Boga, bio znan unaprijed, ipak nije nikako zbog tog predznanja morao nastupiti, tako je od vječnosti unaprijed znano kako se prema Božjem milosrđu treba dogoditi otkupljenje ljudi. Pitaš sad zašto sam Mariju, svoju Majku, stavio ispred svih i volio je ispred svih stvorenja. To se dogodilo jer se na njoj nalazio poseban znak vrlina. Jer kao što kod zapaljene vatre od drva koja leže okolo najbrže hvata plamen i izgara ono koje najlakše i najdjelotvornije lovi vatru, tako je bilo i kod Marije. Kad je vatra božanske ljubavi, koja se po sebi nepromjenjiva i vječna, počela gorjeti i pojavljivati se i božanstvo je htjelo postati mesom, ni jedan stvor nije bio pogodniji i snažniji primiti tu vatru od Djevice Marije jer ni jedno stvorenje nije plamtjelo u takvoj ljubavi kao ona. I iako njezina ljubav na kraju vremena treba postati otvorena i vidljiva, već je od početka svijeta bila predviđena i tako je u božanstvu od vječnosti predodređeno da kao što joj u ljubavi nije nađen nitko sličan, tako joj niti u milosti i blagoslovu nitko ne treba biti jednak.“ Odgovor na drugo pitanje: „Zašto sam dalje anđelima dao duh bez mesa? Na to odgovaram: U početku i prije vremena i prije svijeta, stvorio sam duhove da bi oni, obdareni slobodnom voljom, prema mojoj volji mogli radovati mojoj dobroti i slavi. Poneki od njih su postali oholi i učinili su si zlo od dobrog tako što su svoju slobodnu volju izokrenuli neurednim pokretom. I budući da u prirodi i stvaranju nije bilo ništa zlo osim nereda vlastite volje, pali su. Ali drugi duhovi su odlučili ostati poda mnom, svojim Bogom, u poniznosti; zato su zaslužili vječnu postojanost jer je dostojno i pravedno da ja, Bog, koji sam nestvoreni duh, stvoritelj i gospodar svih stvari, također imam duhove u svojoj poslušnosti koji su finiji i pokretljiviji od ostalih stvorenja. No budući da nije priličilo da u svojoj vojsci iskusim smanjenje, stvorio sam drugo stvorenje, to jest čovjeka, na mjesto palih koji bi slobodnom i dobrom voljom trebao zaslužiti isto dostojanstvo kojeg su se anđeli odrekli. Kad bi tako čovjek imao dušu bez mesa, ne bi mogao za tako visoko dobro i zaslužiti ga, zato je, da bi se postigla vječna čast, duša spojena s tijelom. Zato su mu umnožene i nevolje da bi čovjek isprobao slobodu volju u svojim slabostima da ne bi postao ohol; dalje, da bi želio slavu za koju je stvoren i odbacio neposluh u koji je dragovoljno stupio. Zato mu je iz božanske pravednosti dodan tužan ulazak i izlazak i mučan život.“ Odgovor na treće pitanje: „Zašto onda životinje nemaju razumni razum jednako ljudima? Odgovaram ti: sve što je stvoreno, na čovjekovu je korist ili za njegov zov prirode i uzdržavanje ili za poduku, kaznu, utjehu i za ponižavanje. Kad bi nerazumne životinje imale razum jednako čovjeku, služile bi čovjeku na nevolju i više na štetu nego na korist. Da bi sve bilo podređeno čovjeku zbog kojeg je sve napravljeno i da bi se sve moglo bojati njega, a on sam nikoga osim mene, svoga Boga, zato im nije dana razumna spoznaja.“ Odgovor na četvrto pitanje: „Zašto dalje bezosjećajne stvari nemaju život? Odgovaram: sve što živi, umrijet će i sve živo se pokreće ako nije zaustavljeno od prepreke. Kad bi bezosjećajne stvari imale život, prije bi se pokrenule protiv nego za čovjeka. Da bi čovjeku sve služilo na utjehu, za zaštitu mu je dano što je više, to jest anđeli, i on s njima ima razum i besmrtnost duše; što je nasuprot tome nisko, naime osjećajne i bezosjećajne stvari, dane su mu na korist, uzdržavanje, poduku i vježbanje.“ Odgovor na peto pitanje: „Zašto cijelo vrijeme nije dan? Na to odgovaram kroz primjer. Pod svakim su prijevozom, naime kolima, kotači da bi se natovareni teret lakše kretao naprijed i stražnji kotači slijede prednje. Slično je u duhovnom. Jer svijet je jedan veliki teret koji čovjeka opterećuje brigama i nevoljama i to nije čudo; jer budući da je čovjek prezreo mjesto mira, ispravno je da isproba mjesto teškoće. Da bi taj teret svijeta mogao biti što lakše nošen od ljudi, milosrdno su stupili izmjena i promjena vremena, naime dan i noć, vrućina i hladnoća da bi čovjek vježbao i imao mir. Jer razumno je da se gdje se sastaju suprotnosti, naime jako i slabo, popušta slabome da bi moglo postojati s jakim, inače je slabo uništeno. Tako je i s čovjekom; jer iako po snazi svoje besmrtne duše može ostati u razmišljanju i radu, zbog slabosti tijela bi podlegao i zato je stvoreno svjetlo da bi čovjek, koji ima zajednicu s višim i nižim, mogao postojati tako što preko dana radi i razmišlja o slatkoći vječnog svjetla koje je izgubio. Noć je dalje napravljena radi mira tijela ako ima želju doći na mjesto gdje niti noći, niti dana, već stalni dan i vječna slava.“ Četvrta objava kojoj Sin Božji vrlo lijepo hvali sve udove Djevice, svoje majke i tumači ih na duhovan način tako što ih uspoređuje s vrlinama i proglašava je vrlo dostojnom kraljevske krune. Sin Božji reče: „U svojem božanstvu sam okrunjeni kralj bez početka i kraja; niti moja kruna nema početka i kraja; ona predstavlja moju moć koja nije imala poček i neće imati kraj. No u samome sebi sam čuvao jednu drugu krunu i ta kruna sam ja, sam Bog. Ta je kruna ipak bila pripravljena onome tko će imati najveću ljubav prema meni i tu si krunu dobila ti, moja najslađa majko, i s pravednošću i ljubavlju si je primila na sebe. Jer anđeli i drugi sveti daju svjedočanstvo o tome da je u tebi ljubav prema meni bila žarkija i tvoja kreposnost čišća od svih i sviđala mi se iznad svih. Jer tvoja glava je bila kao sjajno zlato i tvoje vlasi su bile kao zrake sunca jer tvoje vrlo čisto djevičanstvo, koje kao da je u tebi glava svih vrlina, i suzdržljivost od svih nedozvoljenih pokreta pred mojim su očima svijetlili u svoj poniznosti i svidjeli su mi se. Zato si s pravom iznad svega što je stvoreno nazvana okrunjenom kraljicom, kraljica zbog čistoće i okrunjena zbog izvrsnog dostojanstva. Tvoje čelo je bilo od takve neusporedive bjeline i predstavljalo je poštovanja dostojnu stidljivost tvoje savjesti u kojoj je sadržano obilje ljudskog znanja i slatkoća božanske mudrosti svijetli nad svima. Tvoje oči su pred licem moga Oca bile tako svjetleće da se u njima odražavao; jer u tvojem duhovnom licu i razumu tvoje duše Otac je gledao tvoju cijelu volju i da nisi htjela ništa osim Njega niti čeznula za nečim osim njim. Tvoje uši su bile vrlo čiste i otvorene kao prekrasni prozori kad ti je Gabrijel objavio moju volju i ja, Bog, postao sam u tebi tijelo. Tvoji obrazi su bili najbolje boje, naime bijeli i crveni, jer su mi se glas tvojih djela i ljepota tvojih običaja u kojima si dnevno bila zapaljena sviđali. Zaista, Bog Otac se obradovao ljepotom tvoga obraza i nikad svoje oko nije odvraćao od tebe i kroz tvoju ljubav su svi postigli ljubav. Tvoja usta su bila kao svjetiljka koja je iznutra gorjela i izvana svjetlila jer su riječi i pokreti tvoje duše bile iznutra goruće od božanskog razuma i izvana su svijetlile od pohvalnog reda tvojih pokreta i prekrasnog sklada tvojih vrlina. Zaista, moja najdraža majko, riječ tvojih usta je u određenoj mjeri povukla moje božanstvo na tebe i žarkost tvoje božanske slatkoće nikad nije dopustila razdvajanje između tebe i mene jer su tvoje riječi slađe od meda i saća. Tvoj vrat je usklađen na plemenit način i vrlo lijepo uzdignut jer je tvoja pravednost bila savršeno uspravljena prema meni i pokreta prema mojoj volji i nikad se nije nagnula nekoj kažnjivoj oholosti; jer kao što se vrat naginje na glavi, tako se cijelo tvoje razmišljanje i djelovanje naginjalo prema mojoj volji. Tvoja prsa su bila napunjena svakom ljupkosti tako da u meni nije ni jedno dobro koje ne bi bilo u tebi; jer pomoću slatkoće tvojih običaja navukla si na sebe sve dobro kad se mojem božanstvu svidjelo ući u tebe i mojem čovještvu stanovati kod tebe i piti mlijeko tvojih prsa. Tvoje ruke su bile lijepe kroz istinsku poslušnost i podnošenje radova. Zato su tvoje ljupke ruke dotakle moje čovještvo i na tvojim rukama sam u svojem božanstvu mirno ležao. Tvoje tijelo je bilo veoma čisto kao bjelokost i kroz drago kamenje kao ispunjena najvišim sjajem; jer postojanost tvoje savjesti i vjere nije nikad bila mlitava i niti u nevoljama nije mogla biti ozlijeđena; površine tvoga tijela, to jest tvoje vjere, bile su kao najsvjetlije zlato; kroz njih je predstavljena jakost tvojih vrlina, tvoja pamet, tvoja pravednost i umjerenost zajedno sa savršenom postojanošću jer su baš sve tvoje vrline bile dovršene kroz božansku ljubav. Tvoje noge su bile iznimno čiste i oprane i kao u obilju prekrivene mirisnim biljem jer su tvoja nada i sklonosti tvoje duše bile upravljene prema meni, tvojem Bogu, i mirisale su drugima za uzor i oponašanje. To mjesto stanovanja tvojeg tijela, duhovnog kao i tjelesnog, bilo mi je tako poželjno i tvoja duša tako prema mojem sviđanju da se nisam bojao sići s najvišeg neba k tebi i u tebi uzeti svoje prebivalište, da, u tome mi je bila najslađa radost. Zato, moja najdraža majko, onu krunu, koja je bila čuvana u meni (i koja kruna sam doduše ja, Bog, koji sam morao postati meso), nitko nije smio staviti osim tebe jer si istinski majka i djevica i carica svih kraljica.“ Deseto ispitivanje Prvo pitanje. Opet se pojavio redovnik kao gore na svojoj stepenici i reče: „O, suče, pitam te zašto si, budući da si najmoćniji, najljepši i najkreposniji, na svoje božanstvo, koje je tako neusporedivo svjetlije od sunca, navukao takvu vreću, naime tvoje čovještvo?“ Drugo pitanje: „Kako dalje Tvoje božanstvo u sebi sve zatvara i od ničega nije zatvoreno, obuhvaća sve i od ničega nije obuhvaćeno?“ Treće pitanje: „Zašto si dalje htio tako dugo ležati u Djevičinoj maternici i nisi izašao odmah nakon što si začet?“ Četvrto pitanje: „Budući da dalje sve možeš i posvuda si prisutan, zašto se odmah nisi pojavio u onom obličju kad si navršio trideset godina?“ Peto pitanje: „Zašto si, kad po ocu nisi rođen iz Abrahamova sjemena, htio biti obrezan?“ Šesto pitanje: „Ako si bio začet i rođen bez grijeha, zašto si onda htio biti kršten?“ Odgovor na prvo pitanje. Sudac mu odgovori: „Prijatelju, odgovaram ti kroz primjer. Postoji vrsta grožđa čije je vino tako jako da bez djelovanja ljudi teče iz grožđa. Ako vlasnik primijeti vrijeme zrelosti, stavlja posudu ispod; ali vino ne čeka posudu, već posuda čeka vino; ako se ipak podmetne više posuda, vino se izlijeva u onu koja mu je najbliža. To grožđe je moje božanstvo koje je tako ispunjeno vinom božanske ljubavi da su svi korovi anđela time puni i sve što je jest sudjeluje u tome; no čovjek se neposluhom učinio nedostojnim njega. Kad je onda Bog, moj Otac, u od vječnosti predviđeno vrijeme htio pokazati svoju ljubav, poslao je svoje vino, to jest mene, svoga Sina, u posudu koja mu je najbliže postavljena čekala dolazak vina, naime u maternicu djevice koja je ispred svih stvorenja imala najžarkiju ljubav prema meni. Ta me djevica toliko voljela i toliko čeznula za mnom da nije bilo sata kad me nije tražila i željela postati mojom sluškinjom; zato je primila izabrano vino. To je vino imalo tri svojstva. Prvo, jakost jer sam izašao bez čovjekova doticanja; drugo, vrlo lijepu boju jer sam vrlo lijepa izgleda sišao s najviših nebesa da bih se borio; treće, najbolju slatkoću koja opija najvišim blagoslovom. To dakle vino koje sam ja sam otišlo je zato u djevičansko tijelo da bih ja, koji sam nevidljivi Bog, postao vidljiv da bih oslobodio izgubljenog čovjeka. Sigurno sam bio mogao primiti drugo obličje, no ne bi bila pravednost u Bogu ako ne bi bilo dano obličje za obličje, priroda za prirodu i mjera zadovoljštine prema mjeri krivnje. Tko među mudrima bi mogao vjerovati i držati se toga da bih se ja, svemoćni Bog, htio toliko poniziti, primiti vreću čovještva da nije bilo one moje nezamislive ljubavi pomoću koje sam na vidljiv način htio razgovarati s ljudima? I budući da sam vidio djevicu kako gori u tako vatrenoj ljubavi, strogost mojeg božanstva je svladana i ljubav se dala vidjeti da bi čovjek opet bio pomiren sa mnom. Što se čudiš? Ja, Bog, koji sam sam ljubav i koji ne mrzim ništa od onoga što sam stvorio, nisam odredio samo da ljudima dam najbolje darove, već i samog sebe za dragocjenu nagradu da bi oholi đavoli svi bili posramljeni.“ Odgovor na drugo pitanje: „Kako dalje moje božanstvo sve zatvara u sebi? Odgovaram: Ja, Bog, duh sam; kažem i dogodi se; zapovijedam i sve mi se pokorava; ja sam istinski onaj koji je svim stvorenjima dao postojanje i život, koji je, prije nego što sam stvorio nebo, brda i zemlju, sam u sebi, koji sam nad svim i izvan svega i u svemu kao što je u meni sve i bez mene nije ništa. I budući da moj duh puše svugdje gdje želi i može sve što želi i zna sve i brži i pokretljiviji je od svih duhova tako što ima svu snagu i predviđa sve sadašnje, prošlo i buduće, zato je moj duh, to jest moje božanstvo, s pravom neobuhvatljivo i samo obuhvaća sve u sebi.“ Odgovor na treće pitanje: „Zašto sam dalje tako dugo ležao u tijelu djevice? Odgovaram: ja sam stvoritelj cijele prirode i svakoj sam prirodi dodijelio njoj doličan način i red i vrijeme i nastanak. Da sam sad ja, stvoritelj, odmah nakon što sam začet napustio majčino tijelo, postupao bih protiv prirodnog rasporeda i onda bi primanje moga čovještva bilo kao prividno i smatrano neistinitim. Zato sam kao druga djeca htio biti tako dugo u majčinom tijelu da bih ono, što je učinjeno dobro tako što sam uredio prirodni raspored, ispunio i u samome sebi.“ Odgovor na četvrto pitanje: „Zašto dalje odmah u vrijeme svog rođenja nisam bio velik kao u svojoj tridesetoj godini? Odgovaram: da sam to učinio, svi bi se čudili i bojali me se i slijedili me više iz straha i zbog čudesa koja su vidjeli nego iz ljubavi. I kako bi onda bile ispunjene riječi proroka koje su bile prorekle da trebam kao djetešce biti položen u jasle među životinje, obožavan od kraljeva, prikazan u hramu i progonjen od mojih neprijatelja? Da bih na sebi predočio moje postajanje čovjekom i ispunjenje izjava proroka, postupno sam rastao sa svim udovima, ja koji sam na početku svoga rođenja bio u punini mudrosti velik kao i na kraju.“ Odgovor na peto pitanje: „Dalje na tvoje pitanje zašto sam se dao obrezati? Odgovaram: iako s očeve strane svoje porijeklo ne vučem od Abrahama, s majčine strane sam ipak bio iz Abrahamova sjemena, iako bez grijeha. Budući da sam zakon odredio u božanstvu, htio sam ga ispuniti i u čovještvu da me moji neprijatelji ne bi mogli klevetati i govoriti da sam zapovjedio što sam nisam htio moći ispuniti.“ Odgovor na šesto pitanje: „Zašto sam dalje htio biti kršten? Odgovaram: svatko tko želi graditi ili započeti novi put, mora kao graditelj i početnik drugima prethoditi na putu. Starom je narodu bio dan određeni tjelesni put, naime obrezanje za znak poslušnosti i budućeg čišćenja, koji je u vjernim i zakonu poslušnim ljudima prije nego što je došla obećana istina, naime ja, Sin Božji, pokazivao određeno djelovanje buduće milosti. No kad je došla istina, u vječnosti je bilo zaključeno, budući da je zakon bio samo kao sjena, da stari put, kako je izgubio svoju snagu, mora biti ostavljen. Da bi se sad bila mogla pojaviti istina, a sjena povući i pokazati se lakši put u nebo, ja, Bog i bez grijeha rođen čovjek, iz poniznosti i drugima za uzor htio sam se dati krstiti da bih vjernima otvorio nebo. I za znak toga se kad sam se krstio otvorilo nebo i čuo se Očev glas. Duh Sveti se pojavio u obliku goluba da bi vjerni ljudi mogli znati i vjerovati da je Otac krštenim vjernicima otvorio nebo. Duh Sveti je s krštenikom i snaga mojeg čovještva u elementima, iako je djelovanje i volja Oca, mene i Duha Svetoga samo jedno. Kao što je onda došla istina, to jest kad sam došao na svijet ja koji sam istina, odmah je nestala sjena, ljuska zakona je bila slomljena i pojavila se jezgra; obrezivanje je prestalo i na meni samome je potvrđeno krštenje po kojem je mladima kao i starima otvoreno nebo i sinovi gnjeva postaju sinovi milosti i vječnog života.“ Peta objava kojoj Krist razgovara sa svojom zaručnicom, blaženom Brigitom, i podučava je kako ne treba brinuti za zemaljsko bogatstvo, također je podučava da ima strpljivost u vrijeme nevolja sa vrlinom savršenog poništenja i poniženja. Sin Božji je razgovarao sa zaručnicom i reče: „Marljivo motri na sebe.“ Ova pak odgovori: „Zašto?“ Gospodin joj reče: „Jer svijet na tebe šalje četiri sluge koji te žele prevariti. Prvi je briga za bogatstvo. Kad dođe, odgovori mu: 'Bogatstvo je prolazno. Za njega se mora dati to veći račun što ga se više ima u izobilju; zato se neću brinuti za njega jer ne slijedi svog vlasnika, već ga napušta.' Drugi sluga je gubitak bogatstva i šteta na dodijeljenim dobrima. Njemu odgovori ovako: 'Tko je dao bogatstva, opet ih oduzima; on zna što mi koristi; neka bude volja njegova!' Treći je nevolja svijeta. Njemu reci ovako: 'Blagoslovljen Ti, moj Bože, koji dopuštaš na nad mene dođu nevolje jer kroz nevolje prepoznajem da sam Tvoj, dopuštat da me nevolje sprječavaju u sadašnjem životu da bi me mogao poštedjeti u budućem; dodijeli mi strpljenje i jakost u podnošenju.' Četvrti je prijezir i sramota. Ovome odgovori ovako: 'Samo Bog je dobar i njemu pripada sva čast; a ja, koji sam činio čisto niska i zla djela, zašto i odakle bih trebao sudjelovati u časti, koji sam ipak dostojan svake sramote jer sam cijeli svoj život klevetao? Ili čemu mi čast služi više od sramote osim tome što izaziva oholost i umanjuje poniznost i zaboravlja Boga? Zato sva hvala i čast Bogu.' Zato čvrsto stoj protiv slugu svijeta i voli mene, svoga Boga, od sveg srca.“ Jedanaesto ispitivanje Prvo pitanje. Opet se pokazao redovnik kao gore na svojoj prečki i reče: „O, suče, pitam te, ti si Bog i čovjek; zašto svoje božanstvo nisi učinio vidljivim kao svoje čovještvo? Onda bi svi bili vjerovali u tebe.“ Drugo pitanje: „Zašto nisi dao da se sve tvoje riječi čuju u jednom trenutku? Onda ne bi bilo nužno propovijedati iznova i iznova.“ Treće pitanje: „Zašto dalje nisi sva svoja djela učinio u jednom satu?“ Četvrto pitanje: „Zašto je tvoje tijelo raslo postupno u vremenu, a ne u jednom trenutku?“ Peto pitanje: „Zašto se na kraju kod približavanja smrti nisi pokazao u moći svojeg božanstva? Ili zašto nisi dao da se tvoja jakost vidi na neprijatelju kad si rekao: 'Dovršeno je.'?“ Odgovor na prvo pitanje. Sudac odgovori: „O, prijatelju, odgovaram tebi i ne tebi. Tebi odgovaram da bi drugima bila poznata zloba tvojih misli; no ne odgovaram tebi jer se ovo ne pokazuje na korist tebi, već pobožnima i za oprez sadašnjim i budućim živućim ljudima jer ti ne razmišljaš o tome da promijeniš svoju tvrdoglavost i zato od svoje smrti nećeš biti predan u moj život jer si u svojem životu mrzio istinski život. No drugi će, kad čuju tvoj život i smrt, prijeći preko i doletjeti u moj život jer kao što je pisano: svetima sve služi za najbolje i Bog ništa ne dopušta bez razloga. Ja ti dakle ne odgovaram kao ljudi koji govore ljudskim ustima budući da raspravljamo o duhovnim stvarima, već zato da bi ono što misliš i želiš drugima bilo izraženo kroz usporedbe. Pitaš dakle zašto svoje božanstvo nisam javno dao vidjeti isto kao i svoje čovještvo? Razlog je što je božanstvo duhovno, a čovještvo tjelesno; božanstvo i čovještvo su isto tako i bili su od početka njihova spajanja nerazdvojni i božanstvo je nestvoreno. I sve što jest u njemu je i u njemu je sve savršenstvo i ljepota. Kad bi se dakle takva ljepota i savršenstvo vidljivo dali vidjeti, tko bi trebao izdržati gledati ih očima od gline? Ili tko može samo i materijalno sunce gledati u njegovoj jasnoći? Ili koga nije zapanjio pogled munje ili prasak groma? Koliko tek onda više kad bi se gospodar munja i stvoritelj svih stvari dao vidjeti u svojoj jasnoći? Zato se moje božanstvo iz dvostrukog razloga nije javno pokazalo. Prvo, zbog ljudske slabosti tijela čiji je sastojak zemlja; jer kad bi tijelo bilo kojeg čovjeka vidjelo božanstvo, rastalilo bi se kao vosak pred vatrom i njegova bi duša klicala u takvoj radosti da bi se tijelo raspalo kao pepeo. Drugo, zbog božanske dobrote i njezine nepromjenjive postojanosti; jer kad bih tjelesnim očima htio pokazati svoje božanstvo koje sjaji neusporedivo svjetlije od vatre i sunca, postupao bih protiv samog sebe koji sam rekao: 'Nijedan me čovjek ne vidi i živi.' Ni sami proroci me nisu gledali kakav sam u biću svoga božanstva jer i oni koji su samo čuli glas moga božanstva i vidjeli dimeće brdo, zaprepastili su se i rekli: 'Neka Mojsije razgovara s nama i slušat ćemo ga.' Zato sam ja, milosrdni Bog, da bi me čovjek mogao bolje upoznati, pokazao u obliku sličnom njemu koji se mogao vidjeti i osjetiti, naime u čovještvu u kojem je i božanstvo, ali kao prekriveno, da se čovjek ne bi prestrašio oblika koji mu nije sličan; budući da onako kako sam Bog nisam tjelesan niti imam tjelesni oblik, u svojem sam čovještvu mogao biti čut i viđen na lakše podnošljiv način.“ Odgovor na drugo pitanje: „Zašto dalje sve svoje riječi nisam rekao u jednom satu? Odgovaram: kao što je materijalnom sastavu tijela protivno da u jednom satu uzme toliko hrane kao što bi bilo dovoljno za sićenje četiri godine, tako je bilo i protiv božanskog reda da moje riječi, hrana duše, budu izrečene u jednom satu i kao što se tjelesna hrana postupno uživa da bi se prožvakala i dovela želucu, tako i moje riječi nisu trebale biti rečene u jednom satu, već u vremenskim razmacima prema razumima onih koji su trebali učiti da bi gladujući imali od čega se nasititi, a nasićeni težili višemu.“ Odgovor na treće pitanje: „Zašto dalje sva svoja djela nisam učinio u jednom trenutku? Odgovaram: među onima koji su me gledali u mesu bili su neki koji su mi vjerovali, no drugi nisu vjerovali, zato je onima koji su vjerovali bilo potrebno postupno podučavanje u riječima, ponekad bodrenje primjerima i jačanje djelima; oni pak koji nisu vjerovali trebali su moći pokazati svoju nasilnu zlonamjeru i biti podnošeni u mjeri kako je dopuštala moja božanska pravednost. Da sam sva svoja djela učinio u jednom trenutku, svi bi me bili slijedili više iz straha nego iz ljubavi; kako bi onda mogla biti dovršena tajna ljudskog otkupljenja? Kao što je zato u početku stvaranja svijeta sve učinjeno u određeno vrijeme i način, iako je sve što je trebalo biti stvoreno u predviđanju mojeg božanstva onda istodobno postajalo bez promjene, tako je i u mojem čovještvu sve moralo biti učinjeno na razuman i različit način za spas i podučavanje svih.“ Odgovor na četvrto pitanje: „Zašto je moje tijelo raslo u jednom broju godina, a ne u jednom trenutku? Na to odgovaram: Duh Sveti, koji je vječno u Ocu i meni, Sinu, pokazao je prorocima što ću ja nakon što dođem u meso činiti i trpjeti. Zato se svidjelo božanstvu da primim takvo tijelo u kojem ću od jutra do večeri i iz godine u godinu moći raditi sve do cilja smrti. Da sad riječi proroka ne bi morale izgledati uzaludno, ja, Sin Božji, primio sam tijelo slično Adamovu sve do grijeha da bih u njemu bio sličan onima koje sam htio otkupiti, da bi po mojoj ljubavi zalutali čovjek bio doveden natrag, umrli mogao biti uskrišen, a prodani opet otkupljeni.“ Odgovor na peto pitanje: „Zašto dalje svima nisam pokazao moć svoga božanstva i da sam pravi Bog kad sam na križu rekao: 'Dovršeno je.'? Odgovaram: sve što je o meni napisano, moralo se ispuniti i zato sam sve to ispunio do zadnje točke. No budući da je mnogo toga objavljeno i o mojem uskrsnuću i uzašašću na nebo, bilo je nužno da to stigne u stvarnost. Da se tad kod moje smrti dala vidjeti moć moga božanstva, tko bi se usudio skinuti me s križa i pokopati? Za mene bi konačno bilo nešto sasvim neznatno sići s križa i oboriti razapinjatelje; no kako bi se onda ispunilo proročanstvo ili gdje bi ostala vrlina moje strpljivosti? Da sam ipak i sišao s križa, bi li onda svi i vjerovali? Ne bi li rekli da sam to učinio čarobnjaštvom? Ako su već bili nevoljni što sam što sam budio mrtve, liječio bolesne, govorili bi još gore da sam sišao s križa. Da bi zarobljeni postao slobodan, ja, slobodan, postao sam zarobljen; i da bi krivi bili otkupljeni, ja, nevin, postojano sam ostao na križu i svojom postojanošću učvrstio sve nepostojano i ojačao sve slabo.“ Šesta objava Krist, Sin Božji, razgovara sa svojom zaručnicom Brigitom, podučava je i kaže kako se u duhovnom životu trudom i stalnom postojanošću i tako što se s poniznošću slijedi savjete starijih, kušnjama hrabrije pruža otpor, postiže mir srca i vječna slava. Navodi Jakovljev primjer koji je služio za Rahelu. Kaže da nekima na početku njihova obraćenja dolaze vrlo jake kušnje u duhovni život. Drugima dolaze u sredini i na kraju i zato se treba bojati i s poniznošću u vrlinama i nastojanju ustrajati sve do kraja. Sin reče: „Pisano je da je Jakov služio za Rahelu i zbog veličine njegove ljubavi mu se činilo malo dana jer je veličina njegove ljubavi olakšavala posao. Kad je Jakov mislio da je postigao što je želio, bio je prevaren. Ipak, nije odustao od svog posla jer ljubav zbog teškoća ne opada sve dok ne postigne što želi. Tako je i u duhovnim stvarima. Mnogi se trude postići nebesko, muževno u molitvi i pobožnom nastojanju. No kad misle da su došli do mira razmatranja, bivaju zapleteni u napasti i nevolje se umnažaju i kao što su se držali za kao savršene, nalaze se potpuno nesavršenima. I to nije čudo. Jer kušnje su te koje čovjeka čuvaju, čiste i usavršavaju. Zato se kod nekih kušnje umnažaju na početku njihova obraćenja duhovnom životu i oni su na kraju to više učvršćeni u savršenstvu. Drugi pak su na sredini kušani najteže ili pred kraj; ovi trebaju brižno obraćati pažnju na sebe i nikad si ne nešto umisliti, već to hrabrije raditi kao što je Laban rekao: 'Običaj je da se prvo uzme najstarija sestra' kao da je htio reći: 'Prvo se vježbaj u poslu i nakon toga ćeš imati željeni mir.' Zato, moja kćeri, ne trebaš se čuditi ako još u starosti napasti porastu; jer kao što je moguće da se živi, tako je moguće i da se bude kušan jer đavao nikad ne spava. Kako su kušnje prigoda za savršenstvo da se čovjek ne bi umislio, pokazat ću ti primjer o dva čovjeka. Jedan je od početka svojeg obraćenja kušan i ustrajao je, napredovao i postigao što je tražio; drugi je u svojoj starosti iskusio teške kušnje koje je u svojoj mladosti malo poznavao i u koje je bio tako zapleten da kao da je zaboravio sve prijašnje. No budući da je čvrsto stajao u svojoj odluci i nije odustajao od posla, iako je bio postao hladan i mlak, postigao je željeni mir srca tako što je na samome sebi prepoznao da su Božje odluke tajne i pravedne i da nije bilo onih kušnji, teško bi bio došao vječnom spasenju.“ Dvanaesto ispitivanje Prvo pitanje. Opet se pojavio redovnik kao gore stojeći na svojoj stepenici i govoreći: „O, suče, pitam te zašto si radije htio biti rođen od djevice nego od žene koja nije djevica?“ Drugo pitanje: „Zašto nisi predočio vidljivi znak da je ona, iako majka, bila čista djevica?“ Treće pitanje: „Zašto si tako jako sakrio svoje rođenje da je bilo poznato vrlo malobrojnima?“ Četvrto pitanje: „Zašto si nakon toga pred Herodom pobjegao u Egipat i zašto si dopustio da nevina dječica budu ubijena?“ Peto pitanje: „Zašto si se dalje dao da te kleveću i da istina bude nadvladana od laži?“ Odgovor na prvo pitanje. Sudac odgovori: „O, prijatelju, radije sam htio biti rođen od djevice nego od žene koja nije djevica zato jer meni, najčišćem Bogu, priliči sve najčišće. Jer sve dok je priroda ljudi stajala u redu njihova stvaranja, nije imala izopačenje; no nakon što je povrijeđena zapovijed, pojavio se sram kao što se ljudima događa koji se, ako griješe protiv svojih vremenitih gospodara, srame udova kojima su griješili. Kad je zato sram došao do prekoračenja, odmah se umnožio neuredni nagon i uglavnom na udu koji je bio određen za stvaranje više ploda; ovaj je nagon, da ne bi ostalo prazan u plodu, Božjom dobrotom pretvoren u dobro i postavljanjem Božje zapovijedi je dopušteno djelo tjelesnog miješanja da bi priroda mogla donijeti plod. No budući da je slavnije dići se iznad zapovijedi i iz ljubavi činiti neko dobro koje netko može, svidjelo se Bogu u svojem djelu dati prednost onome što teži prema većoj čistoći i ljubavi, a to je djevičanstvo jer kreposnije i istaknutije je biti u vatri nevolje i ne gorjeti nego biti bez vatre, a ipak htjeti biti okrunjen. No budući da je djevičanstvo vrlo lijepa staza u nebo, a brak kao zemljana cesta, priličilo je meni, najčišćem Bogu, mirovati u najčišćoj djevici; jer kao što je prvi čovjek načinjen od zemlje koja kao da je, dok još nije bila zamrljana krvlju, bila djevica, tako sam i ja, Bog, htio biti primljen u djevičansku posudu i budući da su Adam i Eva sagriješili u zdravlju prirode, tako je po mojoj dobroti sve trebalo biti obnovljeno.“ Odgovor na drugo pitanje: „Zašto vidljivim znakom nisam predočio da je moja majka bila djevica i majka? Odgovaram: sve tajne svoga utjelovljenja dao sam prorocima da bi im se moglo vjerovati to čvršće što dulje su prorekli. No da je moja majka prije i nakon mog rođenja bila djevica, za to je bilo dovoljno Josipovo svjedočenje koji je bio čuvar i svjedok njezina djevičanstva. No da je njezina krepost bila vidljivo predočena, zloba nevjernika ipak ne bi nikako prestala s klevetanjem Boga budući da čak ne vjeruju da je jedna djevica začela po moći božanstva tako što se ne obaziru da je meni, Bogu, to lakše nego suncu prodrijeti kroz staklo. I pravednost moga božanstva je zahtijevala da tajna božanskog utjelovljenja, koja je trebala biti otkrivena u vrijeme milosti, ostane skrivena đavlu i ljudima. No sad kažem da je moja majka istinski majka i djevica tako da, kao što je kod stvaranja Adama i Eve čudesna bila moć božanstva i s njihovim je zajedničkim životom bilo povezano časno radovanje, ulazak mojeg božanstva u djevičinu utrobu otkrio je čudesnu dobrotu jer je moje neobuhvatljivo božanstvo sišlo u zatvorenu posudu bez da ju je ozlijedilo. Bilo mi je prijatno stanovati unutra kad sam ja, Bog, posvuda prisutan sa svojim božanstvom, svojim čovještvom tamo bio zatvoren; onda se otkrila i moja izvrsna moć kad sam ja, bestjelesni Bog, izašao iz maternice djevice koja je ostala netaknuta. No budući da čovjek teško vjeruje i da je moja majka prijateljica sve poniznosti, svidjelo mi se na neko vrijeme sakriti njezinu ljepotu i savršenstvo da bi majka imala vlastitu zaslugu i bila to savršenije okrunjena i da bi ja, Bog, mogao biti više čašćen u vremenu u kojem sam htio dovršiti obećanje dobrima na zaslugu, zlima na vraćanje.“ Odgovor na treće pitanje: „Zašto ljudima nisam htio pokazati svoje rođenje? Odgovaram: iako je đavao izgubio uzdignuće svojeg prvobitnog dostojanstva, ipak nije izgubio znanje koje ima za kušanje pobožnih i vlastitu sramotu. Da bi moje čovještvo moglo izrasti i doći do određene starosti, morao sam tajnu svoga milosrđa đavlu ostaviti skrivenu; jer htio sam doći u skrivenosti da bih nadvladao đavla i odlučio sam biti prezren da bih slomio uobraženost ljudi. Učitelji zakona su sami prezirali onoga o kojem su čitali u knjigama jer je došao ponizan. Budući da su bili oholi, nisu htjeli čuti istinsku pravednost koja proizlazi iz mojeg otkupljenja zbog čega će biti na sramotu kad sin propasti dođe u svojoj oholosti. No da sam bio došao u punoj moći i časti, kako bi onda oholi bio ponižen? Ili treba li oholi sad doći u nebo? Nikako. Došao sam u poniznosti da bi čovjek mogao naučiti poniznost i sakrio sam se od oholih jer nisu htjeli razumjeti niti moju božansku pravednost, niti same sebe.“ Odgovor na četvrto pitanje: „Zašto sam dalje pobjegao u Egipat? Odgovaram: prije prekoračenja zapovijedi prema nebu je bio samo jedan jedini široki i jedan u božanskoj mudrosti i poslušnosti dobre volje jasan put. Ali nakon što se volja izokrenula, započela su dva puta, jedan je vodio prema nebu, drugi je vodio od neba; nebu poslušnost, neposluh od njega. Budući da je sad u čovjekovoj slobodnoj volji ležao izbor dobra i zla, pokoravati se i ne se pokoravati, griješio je jer je njegova volja bila drukčija nego što je trebala biti prema Božjoj volji. Da bi čovjek bio spašen, bilo je dostojno i pravo da dođe netko koji bi ga otkupio, koji je također imao savršenu poslušnost i nevinost i na kojem su jedni, kako su htjeli, mogli pokazati svoju ljubav, drugi svoju zlobu. No nije smio biti poslan anđeo da spasi ljude jer ja, Bog, nikome ne prepuštam svoju slavu, a također nije nađen nijedan čovjek koji bi me mogao ublažiti za sebe, a još manje za druge. Zato sam ja, Bog, sam pravedan došao da bih sve opravdao. To što sam pobjegao u Egipat, u tome se iskazala slabost moga čovještva i ispunilo se proročanstvo. Time sam također dao primjer svojim budućim prijateljima; jer ponekad se radi veće Božje slave progonu mora ići s puta. To što me moji progonitelji nisu našli, u tome je odluka mojeg božanstva bila jača od ljudske jer nije se lako boriti protiv Boga; ubojstvo dječice pak je bilo predznak moje buduće patnje i značajna tajna onih koji su trebali biti pozvani kao i božanske ljubavi; jer iako mi dječica ustima nisu dala svjedočanstvo, ipak su ga položila svojom smrću kao što je to odgovaralo mojem vlastitom djetinjstvu. Također je bilo predviđeno da po nevinoj krvi bude dovršena Božja hvala; jer iako ih je zloba nepravednih nepravedno ubila, moje uvijek pravedno i dobro božansko dopuštenje ih je na pravedan način predalo da bi otkrilo zlobu ljudi i objavilo nedokučivu odluku mojeg božanstva i moju ljubav. Budući da je zato na djeci bjesnila nepravda, s pravom je u njihovo obilje stupila zasluga i milost. I gdje je nedostajalo ispovijesti jezika i starosti, tu je prolivena krv bogato učinila punim najsavršenije dobro.“Odgovor na peto pitanje: „Zašto dalje dajem da me kleveću? Odgovaram: pisano je da kad je kralj David bježao od progona svoga sina, jedan ga je proklinjao. Kad su ga njegovi sluge htjeli ubiti, David im je zabranio iz dvostrukog razloga. Prvo, jer je imao nadu u povratak, drugo, zato što je u razmatranje uzeto svoje vlastite slabosti i grijehe kao i budalaštvo proklinjatelja i Božju strpljivost prema njemu. U Davidu imam primjer; jer čovjek me progoni, kao onaj sluga svog gospodara, svojim zlim djelima i izbacuje me iz mojeg kraljevstva, to jest iz duše koju sam stvorio i koja je moje kraljevstvo. Na kraju me grdi kao nepravednog suca i kleveće me jer sam strpljiv. Samo zato što sam blag, podnosim njegovo budalaštvo i budući da sam sudac, čekam na njegovo obraćenje sve do zadnjeg trenutka i budući da čovjek više vjeruje laži nego istini i više voli svijet nego mene, svoga Boga, nije se za čuditi ako se zloga podnosi u njegovoj zlobi budući da ne niti ne traži istinu ili doći k prisebnosti od svojeg zla.“ Sedma objava Krist razgovara sa zaručnicom i hvali čestu ispovijed da čovjek ne bi izgubio božansku milost koju ima. Sin reče: „Ako je u kući vatra, mora postojati otvor kroz koji se dim proteže van da bi se stanovnik mogao radovati toplini. Tako je svakome, tko želi imati moj duh i moju božansku milost, nužno stalno ispovijedanje da bi se pomoću njega dim grijeha odvukao; jer iako je moj duh nepromjenjiv, vrlo se brzo povlači iz srca koje nije čuvano poniznom ispovijedi.“ Osma objava Krist razgovara sa zaručnicom i kaže da je molitva ljudi, koji radost nalaze u tjelesnim uživanjima i zemaljskim radovanjima dok zanemaruju nebesku želju, ljubav i uspomenu njegove patnje i vječnog suda, kao buka sudarajućeg kamenja i da će pred Božjim licem biti odbačeni na grozan način kao neblagovremeni plod i kao prljava menstrualna krpa. „Jedan je pjevao: 'Izbavi me, Gospodine, od nepravedna čovjeka.' Taj glas je u mojim ušima kao buka dvaju kamena koji se sudaraju jer njegovo srce kao da me zove s tri glasa. Prvo govori: 'Želim svoju volju imati u svojoj ruci, želim spavati, ustajati i govoriti kako mi se sviđa; dat ću prirodi za čim čezne, želim si novac u torbi i meku odjeću na tijelu. Kad budem imao to i drugo, smatrat ću se sretnim kao kad bih imao sve druge darove i duhovne vrline duše.' Njegov drugi glas zvuči ovako: 'Smrt je vrlo oštra, ali sud nije tako težak kao što je pisano; kad se prijeti, to je zato da bi se zadržalo od grijeha, ali kazna je manja zbog milosrđa; imam li zato samo svoju volju u sadašnjem vremenu, neka u budućnosti duša ide kako može.' Treći glas je ovaj: 'Bog ne bi otkupio čovjeka da mu nije htio dati nebo; ne bi ni podnio svoju muku da nas nije htio opet dovesti u domovinu. Ili zašto je patio, ili tko ga je primoravao da pati? Nebesko poznajem samo po onome što sam čuo i ne znam trebali vjerovati pismu; no kad bih mogao imati svoju volju, to bi mi bilo isto kao i nebesko kraljevstvo.' Gledaj, takva je njegova volja. Zato je njegov glas u mojim ušima kao oštra buka kamenja. Ali, o, moj prijatelju, odgovaram ti na prvi glas: tvoj put nije usmjeren prema nebu i patnja moje ljubavi nije po tvojem ukusu; zato ti je otvoren pakao i budući da voliš ono što je najniže i zemaljsko, idi najnižem. Na drugi glas ti odgovaram: sine moj, smrt će ti biti oštra, sud nepodnošljiv, a bijeg nemoguć ako se ne popraviš. Na treći glas ti odgovaram: brate, sva sam svoja djela učinio iz ljubavi da bi mi mogao postati sličan i nakon što si se odvratio od mene, vratiti mi se. No sad su moja djela na tebi mrtva, moje riječi tegobne, a moj se put zanemaruje; zato ti preostaje kazna i društvo đavola budući da mi okrećeš leđa, gaziš znakove moje poniznosti pod svojim nogama i ne obazireš se kako sam na križu stajao pred tobom i za tebe. Na trostruki sam način stajao za tebe: prvo, kao čovjek kojem je nož probio oko, drugo, kao čovjek čije je srce probio mač, treće, kao čovjek čiji se udovi cjelokupno tresu pred predstojećom nevoljom; jer moja patnja je za mene bila gorkija od uboda u oko, ali ipak sam je podnio iz ljubavi; k tome je moje srce više dotaknula bol moje majke nego moja vlastita, no ipak sam je izdržao. Sva moja unutrašnjost i vanjština je drhtala pred predstojećom patnjom i bolima, no ipak nisam odustao i otišao. Tako sam dakle stajao pred tobom, ali ti zaboravljaš, zanemaruješ i prezireš sve, zato ćeš biti odbačen kao pobačaj i kao menstrualna krpa.“ Trinaesto ispitivanje Prvo pitanje. Opet se na svojoj stepenici pojavio redovnik kao prije i reče: „O, suče, pitam te zašto je nekima tvoja milost tako brzo oduzeta i zašto se nasuprot tome drugi tako dugo podnosi u njihovoj zlobi?“ Drugo pitanje: „Zašto je nekima u njihovoj mladosti dana milost, a drugima oduzeta u starosti?“ Treće pitanje: „Zašto neke preko mjere opsjedaju nevolje, a drugi su skoro slobodni od nevolja?“ Četvrto pitanje: „Zašto je jednome dan razum i neusporedivo učen duh? I zašto su drugi kao magarac bez razuma?“ Peto pitanje: „Zašto neki vrlo jako otvrdnu, a drugi su usrećeni čudesnom utjehom?“ Šesto pitanje: „Zašto je dalje u svijetu zlima dana veća sreća nego dobrima?“ Sedmo pitanje: „Zašto je na kraju jedan pozvan na početku, a drugi na kraju?“ Odgovor na prvo pitanje. Sudac odgovori: „Prijatelju, sva moja djela su od početka u mojem predviđenju i sve što je napravljeno, stvoreno je ljudima za utjehu. No budući da je čovjek dao prednost vlastitoj volji pred mojom, dobra koja su mu besplatno dana su mu s pravom oduzeta da bi čovjek znao kako je kod Boga sve razumno i pravedno i zato što mnogi nezahvalni prema mojoj milosti i postaju to bezbožniji što njihovi darovi postaju obilniji; zato će im darovi vrlo uskoro biti opet oduzeti da bi se odluka moga božanstva to prije otkrila i da čovjek moju milost ne bi zloporabio na veću osudu. Zašto se dalje neke dugo podnosi u njihovoj zlobi? Razlog je taj što su među mnogim njihovim zlim djelima i neka dobra podnošljiva i što služe drugima na zaštitu i čuvanje od grijeha. Tako je pred licem ljudi izgledalo da je Šaul, kad ga je Samuel optuživao, griješio manje, a David više; ipak se Šaul kad se trebao osvjedočiti bio neposlušan, povukao od mene, svoga Boga, i ispitivao je čarobnicu, no David je u kušnji bio vjerniji, strpljivo je izdržao što mu je bilo izvrgnuto i uvjerio se da mu je se to dogodilo zbog njegovih grijeha. U tome što sam strpljivo podnosio Šaula iskazuje se Šaulova nezahvalnost i strpljivost moga božanstva; a u izboru Davida se otkrilo moje predznanje i buduća Davidova poniznost kao i njegovo bolno kajanje.“ Odgovor na drugo pitanje: „Zašto je dalje nekima u njihovoj starosti oduzeta milost? Odgovaram: do kraja je svima dana milost da bi davatelj milosti bio voljen od svih. Budući da su pred kraj mnogi nezahvalni prema mojoj božanskoj milosti kao Salomon, pravedno je da na kraju bude oduzeto što se prije kraja nije brižno čuvalo; jer moji darovi i božanska milost su ponekad oduzeti zbog primateljeve nemarnosti jer se na obazire na to što je primio i što treba uzvratiti; drugi put na upozorenje drugima da bi se svaki koji stoji u milosti uvijek bojao i pred padom drugih stajao u strahu jer i mudri padaju iz nemarnosti, a i sami oni koji su izgledali kao moji prijatelji, podlegli su kroz nezahvalnost.“ Odgovor na treće pitanje: „Zašto dalje neki imaju veće nevolje? Odgovaram: ja sam stvoritelj svih stvari; zato nijedna nevolja ne dolazi bez mojeg dopuštenja kao što je pisano: Ja sam Bog koji stvara zlo, to jest dopušta nevolju. Tako se i poganima bez mene i bez razumnog razloga ne događa nikakva nevolja i moji proroci su prorekli mnogo od nevolja pogana da bi nemarni i oni koji zloporabe razum bili podučeni, a ja, Bog, koji sve dopuštam postao poznat i bio čašćen od svih naroda. Ako sad ja, Bog, pogane ne pošteđujem bičevima, tako ću još manje štedjeti one koji su bogatije kušali od slatkoće moje božanske milosti. Kad dakle ljude zadese nevolje, jednog veća, drugog manja, to se događa zato da bi se odvratili od grijeha i da bi prema sadašnjoj nevolji ubuduće mogli biti utješeni; jer svi kojima se sudi i koji si sami sude u ovom svijetu, neće doći na budući sud, prijeći će, kao što je pisano, iz smrti u život. Ako su onda neki pošteđeno od bičeva, to se događa zato da kad bi bili bičevani ne bi gunđali i propali još težem sudu; jer mnogi su koji ne zaslužuju biti bičevani u sadašnjem životu. Ima i nekih koji u ovom životu nisu opterećeni niti tjelesnom, niti duhovnom mukom i zato su tako sigurni kao da nema Boga ili da ih Bog zbog njihovih djela pravednosti štedi; ovi trebaju biti u većem i jačem strahu i nositi patnju da ja, Bog, ako ih u sadašnjem životu štedim, ne dođem nepredviđeno i osudim ih vrlo oštro. Poneki, iako se raduju u zdravlju tijela, pate na duši zbog preziranja Boga; drugi se ne raduju niti zbog tjelesnog zdravlja, niti zbog unutarnje utjehe duše, ali ostaju prema svojim mogućnostima u mojoj službi i mojoj časti, drugi su i od majčine utrobe sve do kraja mučeni bolestima. Sve njihove nevolje ja, njihov Bog, odmjeravam tako da se ništa ne događa bez razloga i plaće jer se mnoge oči koje su prije kušnji spavale otvaraju u nevolji.“ Odgovor na četvrto pitanje: „Zašto dalje neki imaju veći razum? Odgovaram: duši za spas ne koristi ma koliko veliku mudrost imala, već da svijetli dobrim ponašanjem; da, korisnije je imati manje znanje i bolji život. Zato je svakome dodijeljen razum kojim, ako je pobožno živio, može postići nebo. Ipak, razum je u mnogome različit prema svojem prirodnom i duhovnom rasporedu; jer kao što čovjek svetom revnošću za vrline raste u usavršavanju vrlina, tako čovjek propada kroz zlu volju, neurednu upotrebu prirodnih svojstava i zlim odgojem na ispraznosti i priroda vrlo često trpi štetu kad joj se protivi i griješi. Dakle nije bez razloga ako je kod nekih razum tako velik, no ipak je beskoristan kao kod onih koji imaju znanje, ali nemaju dobar život. Kod nekih se nalazi manje znanje, ali bolje korištenje, kod drugih se razum i život podudaraju, a nasuprot tome kod drugih niti razum niti život ne odgovaraju jedan drugome. Ta različitost ponekad dolazi iz od mene uređenog božanskog dopuštenja ili za korist ljudima ili za njihovo poniženje i podučavanje, ponekad i zbog nezahvalnosti i kao kušnja, drugi put iz prigode prirodne slabosti i skrivenog griješenja; ponekad postoji da bi izbjegla priliku za veće griješenje ili jer priroda nije bolje sposobna da shvati što je veće. Zato se svaki koji ima milost razuma treba bojati da će, postane li nemaran, zbog toga biti teže suđen; onaj pak koji nema razum ni duh treba se radovati i s onim malim što ima djelovati koliko može jer je oslobođen mnogih prigoda grijeha; jer i apostol Petar je u svojoj mladosti bio zaboravljiv, Ivan pak neuk, a ipak su u starosti zahvatili istinsku mudrost jer su tražili početak mudrosti. Salomon je u mladosti lako shvaćao, a Aristotel oštrouman; no ipak nisu dohvatili početak mudrosti jer niti su častili davatelja znanja, niti su ispunjavali što su znali i podučavali i nisu učili za sebe, već za druge. Da, i Bileam je imao znanje, ali ga nije ispunjavao; zato je magarica kaznila njegovu budalaštinu. Danijel pak je u svojoj mladosti sudio starcima; jer mnogo znanja mi se ne sviđa bez dobrog načina života. Zato je nužno da se oni koji zloporabe razum poprave; jer ja, Bog i gospodar svih stvari svih stvari, ljudima dajem znanje i kažnjavam mudre i nemudre.“ Odgovor na peto pitanje: „Zašto dalje neki otvrdnu? Odgovaram: to što je faraon bio otvrdnuo je njegova, ne moja krivnja, pomoću koje je se nije htio složiti s mojom božanskom voljom; jer otvrdnuće nije ništa drugo doli oduzimanje moje božanske milosti koja se povlači zato što mi čovjek ne da ono što slobodno ima, naime svoju vlastitu volju kao što ćeš moći razumjeti pomoću primjera. Obazri se na primjer plodne i neplodne njive. Bio je čovjek koji je posjedovao dvije njive od kojih je jedna ostala neobrađena, a druga je u određena vremena donosila plod. Jedan prijatelj mu reče: 'Čudim se, budući da si mudar i bogat, zašto svoje njive ne obrađuješ marljivije ili ne prepustiš drugima na obradu.' Drugi odgovori: 'Jedna njiva koliko god veliki trud primijenim ne daje ništa osim korova za hranu štetnim životinjama koje opustošuju mjesto. Kad bih na to nanio debeli gnoj da počne rasti, bila bi malobrojna na žitu, a donijela bi još više korova koji prezirem skupljati jer želim imati samo čisto žito. Zato je za savjetovati tu njivu pustiti neobrađenu jer se onda životinje ne dokopavaju mjesta i ne skrivaju se u korovu. A ako i iznikne poneka gorka trava, korisno je za ovce; jer kad je kušaju, uče ne prezirati slatku. Druga pak je njiva raspoređena prema svojstvima vremena. Jedan njezin dio je kamenit i potreban mu je debeo gnoj, jedan je vlažan i potrebna mu je toplina, jedan drugi suh i potrebna mu je vlaga. Zato ću svoj posao urediti prema svojstvima njive.' Ja, Bog, sličan sam onom čovjeku. Prva njiva je čovjeku dano slobodno kretanje njegove volje koji pokreće više protiv nego za mene i kad učini nešto što mi se sviđa, ipak me rasrdi u više toga jer se čovjekova i moja volja ne slažu. Tako je činio i faraon koji, kad je iz određenih znakova prepoznao moju moć, nije ništa manje otvrdnuo svoje srce protiv mene da bi ostao u svojoj zlobi; zato je iskusio moju pravednost jer tko ne iskoristi dobro ono što je najmanje, s pravom se ne smije hvaliti onim što je veće. Druga njiva je poslušnost pobožnog srca i nadvladavanje vlastite volje. Ako je takvo srce suho u molitvi, treba čekati na kišu moje božanske milosti, ako je kamenito kroz nestrpljivost i otvrdnuće, treba ravnodušno podnositi čišćenje i kaznu, ako je vlažno u razuzdanosti mesa, treba nastojati samo napraviti prekid i biti kao životinja koja je spremna na volju svoga vlasnika jer po takvom srcu sam ja, Bog, veoma slavljen. Ako neki otvrdnu, to čini meni suprotstavljena čovjekova volja jer iako želim da svi postanu blaženi, to ipak ne uspijeva ukoliko čovjek nije osobno surađivao tako što cijelu svoju volju istovrsnu mojoj. A ako svima nisu dani isti napredak i milost, to je skrivena odluka mene koji znam i dodjeljujem svakome što mu koristi i pripada, također namećem čovjekovoj težnji ograničenje da ne bi pao dublje; jer mnogi imaju polog milosti i bili bi u stanju dobro djelovati, ali odbijaju, drugi se suzdržavaju od grijeha iz straha od kazne i jer im nedostaje mogućnost za griješiti ili jer im grijeh ne čini užitak, zato ponekima nisu dani veliki darovi jer ja, koji sam poznajem srca ljudi, razumijem kako podijeliti svoje milosti.“ Odgovor na šesto pitanje: „Zašto dalje zli ponekad imaju više sreće u svijetu od dobrih? Odgovaram: to je znak mojeg velikog strpljenja i ljubavi i osvjedočenje pravednih; jer kad bih svojim prijateljima dao vremenita dobra, zli bi očajavali, a dobri bi postali oholi; vremenita dobra su ipak svima dana da bi ja, Bog, davatelj i stvoritelj svih stvari, mogao od svih biti voljen i da ako se dobri naginju oholosti, po zlima budu podučeni pravednosti; jer svi trebaju prepoznati da se vremenito ne treba voljeti niti dati prednost preda mnom, svojim Bogom, već imati samo za nužno uzdržavanje; također trebaju mi to žarkije služiti što manje u vremenitom nalaze nešto postojano.“ Odgovor na sedmo pitanje: „Zašto je dalje jedan pozvan na početku, a drugi na kraju? Odgovaram: ja sam kao majka koja ako na djeci vidi nadu u život, jednima daje jače, drugima blaže. No nad onima koji joj ne daju tu nadu se sažalijeva i čini što može. Ima djece kojoj je od lijeka gore – i čemu tu koristi posao? Tako činim ljudima čija je volja unaprijed prepoznata kao žarkija, poniznost i postojanost kao stalnija, takvima milost prilazi na početku i prati ih na kraju; no drugi, koji se dok čini zlo trudi i nastoji postati bolji, on zaslužuje biti pozvan oko kraja. A tko je nezahvalan, nije vrijedan da ga se pusti majčinim prsima.“ Deveta objava Krist razgovara sa zaručnicom i pokazuje joj kako je već oduzeta kući svijeta i poroka i kako je sad vođena nastaniti se u kući Duha Svetoga; zato je opominje da se dovede u suglasnost s tim Duhom i uvijek ostane čista, ponizna i pobožna. Sin reče zaručnici: „Ti si ona koja je, odgojena u siromašnoj kući, došla u društvo istaknutih ljudi. U siromašnoj kući nalaze se nepravilnosti: prljavi zidovi, tegoban dim i čađa koja posvuda prijanja. Ali ti si odvedena u kuću gdje vlada ljepota bez mrlje, gdje je toplina bez dima, ljupkost bez neraspoloženja. Siromašna kuća je svijet, njegovi zidovi su oholost, zaboravljanje Boga, obilje grijeha i neobaziranje na buduće. Ti zidovi su puni prljavštine; jer poništavaju dobra djela i skrivaju čovjeku Božje lice. Dim je ljubav svijeta; ona šteti očima jer zamračuje razum duše i čini da si stvara suvišne brige. Čađa je razvrat; jer ako na jedno vrijeme i raduje, nikad ne siti i ne ispunja vječnom dobrotom. Od nje si sad odvedena i dovedena u stan Duha Svetoga koji je u meni kao što sam ja u njemu, koji i tebe zatvara u sebi; jer on je potpuno čist i vrlo lijep i od vrlo je velike postojanosti jer sve uzdržava. Zato se oblikuj prema stanovniku kuće i ostani čista, ponizna i pobožna.“ Četrnaesto ispitivanje Prvo pitanje. Opet se pokazao redovnik kao prije na svojoj prečki i reče: „O, suče, pitam te: zašto životinje trpe takve nevolje ako neće imati život vječni niti imaju korištenje razuma?“ Drugo pitanje: „Zašto su dalje svi rođeni u bolima kad u svakom rođenju nema grijeha?“ Treće pitanje: „Zašto dijete nosi očeve grijehe kad još ne zna griješiti?“ Četvrto pitanje: „Zašto se dalje najčešće događa ono što se ne predvidi?“ Peto pitanje: „Zašto na kraju onaj tko je loš umire dobrom smrću kao pravedan, a pravednik ponekad zlom smrću kao nepravedan?“ Odgovor na prvo pitanje. Sudac odgovori: „Prijatelju, iako se tvoja pitanja ne događaju iz ljubavi, odgovaram ti radi drugih. Pitaš zašto životinje moraju izdržavati bolesti? To je slučaj zato je na njima, kao i na drugim stvarima, sve neuređeno; jer ja sam stvoritelj svih bića i svakom pojedinom sam dao njegovu prirodnu osobinu i onaj red u kojem se svako treba kretati i živjeti. Nakon što se čovjek, radi kojeg je sve stvoreno, suprotstavio svojem prijatelju, to jest meni, svojem Bogu, sve preostalo je također počelo stupati u nered i sve što mu je trebalo iskazivati strahopoštovanje, počelo mu se suprotstavljati i sukobljavati se tako da ljudi i životinje imaju mnogo zajedničkih teškoća i protivnosti. Osim toga životinje ponekad pate zbog neumjerenosti njihove prirode, ponekad prigodom kroćenja njihove divljine i čišćenja same njihove prirode, ponekad zbog grijeha ljudi tako da, kad su mučene i čovjeku se oduzme ono što voli, čovjek sam postane pažljiv koje je kazne dostojan on koji se raduje većim razumom; jer kad grijesi ljudi ne bi zahtijevali, životinje koje su u rukama čovjeka ne bi bile tako naročito mučene; no ni one ne pate bez da ne učine moju veliku pravednost očiglednom jer ili će im se ubrzati kraj njihova života, ili smanjiti tegoba i pojesti jakost prirode, ili je posljedica promjene vremena, ili nemarnosti ljudi koja potječe od truda za njih. Zato se čovjek prije svih treba bojati mene, svoga Boga, i biti to blaži prema mojim stvorenjima i prema životinjama kojima se i radi mene, svoga stvoritelja, treba smilovati; jer zato sam ja, Bog, dao čovjeku zapovijed zbog sabata jer se brinem o svim svojim stvorenjima.“ Odgovor na drugo pitanje: „Zašto su dalje sva stvorenja rođena u bolima? Odgovaram: nakon što je čovjek prezreo najljepšu radost, odmah je stupio u tegoban život i budući da je u ljudima i kroz ljude počeo nered, moja pravednost je zahtijevala da i druga stvorenja koja su ovdje radi čovjeka kušaju poneku gorčinu u prirodnom svojstvu svoga nagona i u brizi za hranu. Zato je čovjek rođen u boli i napreduje u tegobnosti da bi se potrudio požuriti istinskom miru; umire gol i siromašan da bi ukrotio svoje neuredne osjećaje i u sebi probudio strah od budućim sudom. Životinje se rađaju u boli zato da bi gorčina obuzdala njihovu divljinu i da bi one same bile sudionici ljudskih boli. Što je zato čovjek više plemenitiji od životinje, to vatrenije treba voljeti mene, svoga Boga.“ Odgovor na treće pitanje: „Zašto dalje djeca nose očeve grijehe? Odgovaram: sve što dolazi iz nečista sjemena, kako to može biti čisto? Kad je zato prvi čovjek izgubio onu ljepotu i nevinost zbog neposluha, bio je izbačen iz raja i potonuo je u kaljužu. Nije se našao nitko tko bi bio sam od sebe bio dovoljan da opet zaradi tu nevinost; zato sam ja, milosrdni Bog, došao u tijelu, ustanovio sam krštenje kojim se dijete oslobađa sve nečistoće grijeha i zato sin neće nositi očeve grijehe, već će svaki umrijeti zbog svojih grijeha. Ipak se često događa da djeca oponašaju grijehe roditelja i zato su ponekad grijesi roditelja kažnjavani na djeci, ne kao da grijesi roditelja na njima samima trebaju ostati nekažnjeni, čak ako su te kazne na jedno vrijeme odgođene, naprotiv, svaki će umrijeti i biti kažnjen u svojem grijehu. Ponekad se grijesi očeva, kao što je pisano, kažnjavaju do četvrtog koljena jer moja božanska pravednost zahtijeva da djeca, ako nisu usrdna ublažiti moj gnjev niti zbog sebe, niti zbog svojih roditelja, budu kažnjena zajedno s roditeljima koje su slijedili protiv mene.“ Odgovor na četvrto pitanje: „Zašto se dalje najčešće događa ono što se ne predvidi? Odgovaram: Pisano je da se čovjek kažnjava onime čime griješi. Tko će moći shvatiti Božju odluku? Budući da me mnogi traže, no ipak ne da bi postali mudriji, već poradi svijeta, drugi se boje više nego što je ispravno, a drugi su previše drski, drugi opet oholi u svojim odlukama, ja, Bog, koji činim spasenje svih, dopuštam da se ponekad dogodi čega se čovjek najviše boji, ponekad mu se oduzme i ono što je voljeno više nego što je ispravno, ponekad mu je oteto ono što se previše čuva i želi da bi čovjek uvijek ispred svega bojao mene, volio i upoznao mene, svoga Boga.“ Odgovor na peto pitanje: „Zašto dalje zao čovjek umire dobrom smrću kao pravednik? Odgovaram: zli ponekad imaju nešto dobro i vrše neka djela pravednosti za što u sadašnjem životu moraju biti nagrađeni. Na sličan način i pravedni ponekad čine nešto zlo za što u ovom vremenu moraju biti kažnjeni ili očekivani. Budući da je tako u sadašnjem vremenu sve neizvjesno i uvjetovano budućnošću i budući da svi imaju isti ulaz, tako svi moraju imati i isti izlaz jer ne čini izlaz čovjeka blaženim, već život. To što je zlome ipak dan izlaz kao pravednome, događa se pomoću moje božanske pravednosti jer su sami tražili takav izlaz; jer đavao, koji predviđa izlaz svojih prijatelja, ponekad im najavljuje, na njihovu oholost, isprazno častohleplje i njihovu prevaru vrijeme njihove smrti kao što se može naći u knjigama koje se zovu apokrifi da bi nakon smrti mogli biti hvaljeni kao pravednici. Nasuprot tome pravednima se ponekad događa bijedan izlaz na njihovu veću zaslugu da bi oni, koji su u svojem životu stalno bili žarki u vrlinama, kroz svoju prijezirnu smrt mogli slobodno letjeti prema nebu tako da ne bi bilo za naći ni najmanje mrlje kojoj bi bilo potrebno čišćenje; jer pisano je da je lav ubio neposlušnog proroka, ali nije jeo od trupla, već ga je čuvao; što je time što je lav ubio tijelo drugo pokazano, doli moje božansko dopuštenje da prorokov neposluh bude kažnjen? To što lav nije jeo od prorokova trupla je bilo ukazivanje na prorokova dobra djela da bi se, očišćen u sadašnjosti, u budućnosti našao pravednim. Zato se svatko treba bojati suditi o mojim odlukama; jer kao što sam bezgraničan, tako sam strašan u svojim odlukama i sudovima i poneki, koji su me htjeli shvatiti u svojoj mudrosti, prevareni su u svojoj nadi.“ Deseta objava Krist razgovara sa zaručnicom i opominje je da se ne uznemiruje ako njegove božanske riječi koje su joj kazane u objavama ponekad budu nađene mračne, ponekad sumnjive, a ponekad nesigurne jer se to događa iz određenih ovdje navedenih razloga i pomoću skrivene božanske pravednosti. Ipak savjetuje da se uvijek sa strpljenjem, strahom i postojanošću poniznosti čeka na ishod na ishode i obećanja njegovih riječi da zbog nezahvalnosti obećana milost ne bi bila oduzeta natrag. Također kaže da su na tjelesni način izrečene mnoge riječi koje neće biti izvedene na tjelesno, već duhovno. Sin reče zaručnici: „Ne uznemiruj se ako jednu riječ kažem mračnije, drugu pak jasnije, ili ako nekoga sad imenujem svojim slugom, sinom ili prijateljem, a onda se nađe suprotno jer moje se riječi mogu tumačiti na različite načine. Tako sam ti o jednome rekao da će njegova ruka biti njegova smrt, a o drugome da neće stupiti dalje mom stolu. To je rečeno zato jer ću ti ili reći zašto sam tako govorio, ili ćeš u djelu na kraju vidjeti istinu kao što je očito na ovima dvama. Ponekad nešto kažem i na mračan način da bi se bojala i radovala. Trebaš se bojati da se zbog mojeg božanskog strpljenja, budući da poznajem promjenjivost srdaca, ne dogodi na drugačiji način; trebaš se radovati što se moja volja uvijek ispuni. Tako sam i u starom zakonu rekao mnogo što se mora razumjeti više na duhovni nego na tjelesni način, tako na primjer o Hramu, o Davidu, o Jeruzalemu, da bi tjelesni ljudi mogli naučiti željeti ono što je duhovno; jer za očuvanje postojanosti vjere i brižnosti mojih prijatelja mnogo sam rekao i obećao da bi prema različitim djelovanjima moga Duha dobri i zli mogli shvatiti na različite načine i da bi u različitim stanjima pojedini mogli imati nešto po čemu bi ih ja mogao podučavati, vježbati i ispitati. Ako je ponešto i rečeno mračno, to je bilo pomoću moga božanstva da bi moja odluka bila sakrivena i svatko mogao strpljivo čekati moju milost tako da kad bi moja odluka uvijek bila najavljena u određeno vrijeme, ne bi svi mogli postati ravnodušni u čekanju. Obećao sam i mnogo toga što je zbog nezahvalnosti ljudi povučeno. Na tjelesni način je rečeno i mnogo toga što će biti ispunjeno na duhovni način, kao o Jeruzalemu, o Sionu, jer Židovi su, kao što je pisano, slijep i gluh Gospodinov narod.“ Petnaesto ispitivanje Prvo pitanje. Opet se pokazao redovnik kao gore na stojeći svojoj prečki i reče: „O, suče, pitam te: zašto se dogodilo toliko mnogo toga što nije od nikakve koristi?“ Drugo pitanje: „Zašto se duše općenito ne vide kad su u tijelu ili izlaze iz njega?“ Treće pitanje: „Zašto dalje tvoji prijatelji nisu uvijek uslišani kad mole?“ Četvrto pitanje: „Zašto mnogima koji žele činiti zlo to nije dopušteno?“ Peto pitanje: „Zašto se ponekima koji to ne zaslužuju događa zlo?“ Šesto pitanje: „Zašto dalje griješe oni koji imaju Duha Božjega?“ Sedmo pitanje: „Zašto se na kraju ponekima đavao stalno prijanja uz neke i uvijek je s njima, a kod drugih nikad?“ Odgovor na prvo pitanje. Sudac odgovori: „Kao što su moja djela mnoga, tako su i čudesna i neshvatljiva i iako ih je mnogo, nijedno nije bez razloga; jer čovjek je sličan dječaku koji je odgajan u zatvoru i u tami. Kad bi mu se reklo što su svjetlo i zvijezde, on ne bi vjerovao jer ne vidi. Na sličan način čovjeku se, nakon što napustio istinsko svjetlo, sviđa samo u tami prema općoj poslovici: 'Tko se navikne na zlo, zlo mu se čini dobrim.' Iako sam u ljudskom razumu zamračen, u meni ipak nema zamračenja niti promjene budući da sam sve uredio utvrđeno, uvaženo i mudro tako da ništa nije napravljeno bez razloga i koristi, niti najviše brdo, niti pustinja i more, a niti divlje zvijer i otrovni reptili, već sam kako za korist ljudima, tako zbrinuo sve i za korist svih stvorenja. Sličan sam čovjeku koji ima određene prostore da se rastegne, druge za čuvanje naprava, druge pak za pitome i divlje životinje, druge za utvrđivanje i tajnu svojih savjeta, druge za uređivanje svoje zemlje, a druge za kažnjavanje ljudi. Tako sam ja, Bog, sve uredio na razuman način: ponešto za korist i radost ljudi, nešto za postojanje divljih životinja i ptica, drugo za vježbanje i zauzdavanje ljudske pohlepe, nešto za sklad elemenata, drugo za divljenje mojim djelima, drugo za kažnjavanje grešnika, za izjednačavanje visine i dubine, drugo iz samo meni poznatog i rezerviranog razloga. Jer gledaj, mala i sićušna pčela zna mnogo toga izvući iz raznih stvari da bi pripremila med kao što i druga mala i velika stvorenja nadmašuju čovjeka u marljivosti, poznavanju bilja i prosuđivanju svoje koristi i mnogo je toga za njih korisno što je čovjeku štetno; kakvo je onda čudo ako je čovjekov razum slab da prepozna i razlikuje moja čuda budući da ga nadmašuju najmanja stvorenja? Gledaj, što je ružnije od žabe i zmije? Što je prezirnije od čička i koprive i sličnoga? Ipak su ove stvari vrlo dobre za one koji znaju razlikovati moja djela. I tako sve što postoji ima neku korist i sve što se pokreće zna kako njegova priroda može postojati i biti ojačana. Budući da su dakle moja djela čudesna i sve me hvali, čovjek treba znati da što je ljepši i što mu je dana veća prednost pred drugim stvorenjima, to se više treba zadužiti obazirati se da me časti. Ako vreva vode ne bi bila obuzdana granicama izgrađenim od bregova, gdje bi onda čovjek imao siguran stan? I kad divlje životinje ne bi imale sklonište, kako bi utekle nezasitnoj ljudskoj pohlepi? Kad bi čovjek imao sve prema svojoj želji, bi li onda tražio nebesko? No ako životinje ne bi morale raditi niti se bojati, postale bi ohole i nemoćne. Zato je većina mojih djela skrivena zato da bih ja, čudesan i neshvatljiv Bog, od ljudi bio prepoznat i čašćen pomoću divljenja mojoj mudrosti kod stvaranja tako mnogih mojih stvorenja.“ Odgovor na drugo pitanje: „Zašto se dalje duše ljudi ne vide? Odgovaram: duša je daleko plemenitije prirode od tijela jer je iz snage moga božanstva i besmrtna je, ima zajedništvo s anđelima, divnija je od svih planeta i plemenitija od cijelog svijeta. Budući da je tako duša najplemenitije i vatrene prirode i tijelu daje život i toplinu i budući da je duhovna, ne može nikako biti viđena od tjelesnog bića, već samo tjelesnim ili slikovitim prikazom.“ Odgovor na treće pitanje: „Zašto dalje moji prijatelji nisu uvijek uslišani od mene ako me u svojim molitvama mole? Odgovaram: ja sam kao majka koja kad vidi kako sin moli za nešto protiv svoga spasa, odgađa uslišenje njegove molitve i njegov plač ušutkava određenim negodovanjem, no to negodovanje nije gnjev, već veliko milosrđe. Tako ja, Bog, ne uslišavam svoje prijatelje uvijek jer bolje vidim što im je za spas najkorisnije nego što sami vide. Nisu li Pavao i ostali djelotvorno moliti, a ipak nisu bili uslišani? No zašto? Zato što moji prijatelji među mnogim vrlinama imaju i neke slabosti koje moraju biti pročišćene i zato nisu uslišani da bi mogli biti to ponizniji i to mi plodniji što ih većom ljubavi u kušnjama štitim i čuvam neozlijeđenima. To je dakle znak velike ljubavi ako moji prijatelji u svojim molitvama nisu uvijek uslišani radi svoje veće zasluge i očuvanja njihove postojanosti; jer kao što se đavao ukoliko može trudi zamrljati pravednikov život nekim grijehom ili sramotnom smrću da bi kolebali u svojoj postojanosti, tako ja ne dopuštam bez razloga da pravednik bude iskušan da bi njegova postojanost postala poznata drugima i on sam bio okrunjen na plemenitiji način. I kao što đavao ne zazire kušati svoje jer vidi su veoma spremni griješiti, tako ja s vremena na vrijeme ne štedim svoje odabrane jer vidim da su spremni na sve dobro.“ Odgovor na četvrto pitanje: „Zašto dalje nekima koji žele nije dopušteno činiti zlo? Odgovaram: ako netko ima dva sina, jednog poslušnog i jednog neposlušnog, otac se protivi neposlušnom koliko može da ne bi prekoračio u zlobu; poslušnoga pak hvali i pokreće ga prema većemu da bi po njegovoj revnosti i neposlušni sin primio poticaj za popravljanje. Tako često i ne dozvoljavam da zli griješe budući da ispod svojeg zla čine i ponešto dobro čime koriste sebi i drugima. Zato pravednost zahtijeva da ne budu odmah predani đavlu, niti da uvijek budu u stanju ispuniti svoju volju.“ Odgovor na peto pitanje: „Zašto se dalje nekima koji ne zaslužuju događa zlo? Odgovaram: svaki koji je dobar je poznat samo meni, Bogu, kao i ono što zaslužuje jer mnogo toga što nije se čini lijepim. I vatra iskušava zlato. Pravednik pak ponekad mora trpjeti nevolje da bi drugima bio primjer, a njemu da bi služilo za krunu. Tako je bio kušan i Job koji je prije moje kušnje bio dobar, ali pod njom i nakon nje je ljudima postao još poznatiji. Tko može prosuditi zašto sam ga kušao ili tko može takvo što znati osim samog mene koji sam ga preduhitrio svojim blagoslovima da ne bi griješio i čvrsto ga držao u kušnjama? I kao što sam ga bez njegove zasluge preduhitrio svojom milošću, tako sam ga iskušavao svojim milosrđem i pravednošću jer nitko pred mojim očima neće biti pravedan osim po mojoj milosti.“ Odgovor na šesto pitanje: „Zašto dalje oni koji imaju moga Duha griješe? Odgovaram: Duh moga božanstva nije vezan, već stanuje gdje želi i ako želi, odstupa; ne stanuje u grijehu podređenoj posudi, već u onoj koja ima ljubav; jer ja, Bog, sam ljubav i gdje sam ja, tu je sloboda. Tko dakle primi moga Duha, može griješiti ako želi jer svaki čovjek ima slobodnu volju. No ako čovjek svoju volju pokreće protiv mene, moj Duh, koji je u njemu, odlazi od njega ili se čovjek kažnjava da bi popravio svoju volju. Tako je i Bileam htio prokleti moj narod, ali ja mu nisam dopustio; jer iako je bio zao i častohlepan prorok, povremeno je ipak govorio dobro, ali ne od sebe, već od moga Duha; jer često je dobrima i zlima dana milost moga Duha jer inače oni veliki govornici ne bi mogli raspravljati o tako visokim stvarima kad ne bi imali moga Duha; ne bi niti mogli govoriti tako ludo protiv mene kad mi ne bi bili neprijateljski nastrojeni i da se nisu okrenuli oholosti i htjeli znati više nego što priliči.“ Odgovor na sedmo pitanje: „Zašto je dalje đavao kod nekih češće i prijanja uz njih? Odgovaram: đavao je kao mučitelj i iskušavatelj pravednih. Zato muči s mojim dopuštenjem kod nekih duše, savjest drugih je pomračena; neke muči i na tijelima. Muči duše onih koji kod griješenja bez razuma podaju svakoj nečistoći i svakom nevjerovanju; nasuprot tome muči savjesti i duše onih koji zbog ponekih grijeha moraju biti pročišćeni i kažnjeni u ovom svijetu; tako mučenje se događa i djeci obaju spolova, poganskoj kao i kršćanskoj, bilo zbog nebrige roditelja, ili zbog prirodne mane, ili radi strašenja i za poniženje drugih, ili zbog ponekih grijeha tako što to moja pravednost propisuje na milosrdan način da oni kojima je oduzeta prilika za griješenje ili ne bi bili teško kažnjeni, ili bili slavnije okrunjeni. Na sličan način se mnogo istoga događa i životinjama bilo radi kazne za druge, za skraćivanje njihova života, ili zbog neumjerenosti njihove prirode. Ako đavao dakle prijanja uz neke i bliže im je, to se događa po mojem dopuštenju i služi bilo većem poniženju, ili oprezu, ili dodjeli ljepše krune i revnosti da me se traži, ili čišćenju od grijeha u sadašnjosti, ili se događa jer neki zaslužuju da vječna kazna bez kraja počne već ovdje.“ Jedanaesta objava Sin Božji razgovara sa svojom zaručnicom, blaženom Brigitom, i kaže joj zašto i kad je početo davati joj riječi božanskih objava u duhovnim viđenjima. Također joj kaže da prorečene riječi objava koje su sadržane u ovoj knjizi imaju prvenstveno četiri svojstva: na duhovan način site onoga koji žeđa za istinskom ljubavi, griju one kojima je hladno, obraduju ožalošćene i čine slabe duše zdravima. Sin Božji reče: „Iz prirodnih sredstava se može spremiti ljekoviti napitak, naime iz hladnog željeza, tvrdog kamena, suhog drveta i gorke trave. Ali kako? Zaista, kad bi čelik silinom pao na brdo sumpora i iz čelika bi izišla vatra, brdo bi se moralo zapaliti. Zbog njegove bi vrućine obližnja maslina, iako suha, ali iznutra sočna, tako jako počela teći da bi gorka trava koja stoji pod maslinom mogla postati slatkom i iz toga ljekoviti napitak. Tako sam na duhovan način učinio tebi; jer tvoje srce je bilo hladno kao čelik u ljubavi prema meni; no prema meni se ipak pokrenula skromna iskra ljubavi, naime kad si razmišljala da sam vrjedniji od svake ljubavi i časti. To tvoje srce je palo na brdo sumpora onda kad su ti svjetovna slava i radost postali protivni i kad ti je tvoj suprug, kojeg si tjelesno voljela ispred svega drugog, uzet smrću. Uistinu, svjetovna radost i uživanje se prikladno uspoređuju s brdom sumpora jer sa sobom vode napuhanost srca, smrad požude i žar kazne. I kad je kod smrti upravo tog tvojeg supruga tvoje srce bilo bolno udareno žalošću, uslijedila je iskra moje ljubavi koja kao da je bila zatvorena i skrivena; jer nakon što si prepoznala ispraznost svijeta, svu si svoju volju prepustila meni time što si me željela iznad svega. Ta iskra ljubavi je suhu maslinu, to jest riječi evanđelja i tvojih učitelja, dovela do tečenja tako da ti se svidjela umjerenost i kušala si kako ti sad sve što ti se prije činilo gorkim počinje postajati slatkim. I kad je maslina počela teći i moje riječi objava su u duhu došle nad tebe, jedan koji je stajao na brdu poviče i reče: 'Ovim napitkom se gasi žeđ, onaj kojem je hladno biva ugrijan, ožalošćeni obradovan, slabi ojačan.' Ja, sam Bog, taj sam koji viče; moje riječi, koje u duhovnim viđenjima često čuješ od mene, site kao dobar napitak onoga koji žeđa za istinskom ljubavi; drugo, griju onoga kojem je hladno, treće, obraduju ožalošćenoga, četvrto, liječe one koji su bolesni na duši.“ Šesnaesto ispitivanje Prvo pitanje. Opet se pokazao kao ranije redovnik stojeći na svojim ljestvama i reče: „O, suče, pitam te: zašto će prema evanđelju jarci biti postavljeni Tebi slijeva, a ovce zdesna? Zar ti se to sviđa?“ Drugo pitanje: „Ako si dalje Sin Božji jednak Ocu, zašto je onda pisano da niti ti, niti anđeli ne znaju vrijeme suda?“ Treće pitanje: „Ako je tvojim evanđelistima govorio Duh Sveti, zašto je nedostatak slaganja u evanđeljima tako velik?“ Četvrto pitanje: „Ako se dalje cijelom ljudskom rodu Tvojim utjelovljenjem dogodio tako veliki spas, zašto si tako dugo oklijevao da postaneš čovjekom?“ Peto pitanje: „Ako je naposljetku čovjekova duša bolja od cijelog svijeta, zašto posvuda i uvijek ne šalješ svoje prijatelje i svoje propovjednike?“ Odgovor na prvo pitanje. Sudac odgovori: „Prijatelju, ti ne pitaš da bi znao, već da bi tvoja zloba postala poznata. U božanstvu u cijelosti ništa nije od mesa, niti je tjelesnog oblika jer je moje božanstvo duh i dobri i zli ne mogu istovremeno stanovati kod mene kao što i svjetlost i tama jedno kraj drugog. Niti desno niti lijevo nije u mojem božanstvu tjelesno oblikovano, da, ovi meni zdesna neće biti sretniji od onih slijeva; one riječi su naprotiv govorene na način usporedbe; jer pod desnim se razumije uzvišenost moje božanske slave, pod lijevim povlačenje i nedostatak svega dobroga. Niti ovce niti jarci nisu u toj mojoj čudesnoj slavi u kojoj nije ništa tjelesno, ništa nečisto ili promjenjivo. Pod prispodobama i slikama životinja često su prikazane moralna svojstva ljudi kao što se pod ovcama misli nevinost, pod jarcima razuzdanost, to jest neumjeren čovjek koji treba biti postavljen slijeva gdje je nedostatak svega dobroga. Zato znaj da ja, Bog, ponekad koristim ljudske riječi i usporedbe da bi maleni imao iz čega sisati, a savršeni nešto čime postaju savršeniji i da bi se ispunilo pismo da je djevičin sin postavljen za proturječje da bi se otkrile misli mnogih srdaca.“ Odgovor na drugo pitanje: „Zašto sam dalje ja, Sin Božji, rekao da ne znam sat suda? Odgovaram: pisano je da je Isus rastao, postajao jak i pun mudrosti. Sve što raste i smanjuje se ima promjenjivost, no Bog je nepromjenjiv. Ako sam ja, Sin Božji koji je vječno jednak s Ocem, rastao, to se onda događalo na mojem čovještvu. Ako nešto nisam znao, to nisam znao prema svojem čovještvu, ali prema svojem božanstvu znao sam i znam sve jer Otac ne čini ništa što ne čini i Sin. Ili zna li Otac nešto što ja, Sin, i Duh Sveti ne znamo isto? Nikako! Već samo Otac s kojim sam ja, Sin, i Duh Sveti jedno biće, jedno božanstvo i jedna volja zna onaj sad suda, ali niti anđeli niti bilo koje drugo stvorenje.“ Odgovor na treće pitanje: „Zašto dalje ako je Duh Sveti govorio evanđelistima postoji takvo odstupanje među njima? Odgovaram: pisano je da je Duh Sveti raznovrstan u svojem djelovanju jer svoje milosti razdjeljuje svojim izabranima. Sam Duh Sveti je kao čovjek koji u ruci ima vagu i mnogostruko se njome služi da bi vagu doveo u ravnotežu sve dok se kazaljka ne umiri. Učen čovjek drukčije postupa s vagom nego neučen, slab drukčije nego jak. Isto tako se Duh Sveti u srcima ljudi kao vaga brzo diže i ubrzo spušta; diže se kad podiže srce oštrinom razuma, molitvom duha i zapaljenjem duhovne žudnje; spušta se kad dopušta da se srce zapliće u poteškoće, da se brine o nepotrebnom i da ga nevolje uznemiruju. Kao što vaga pokazuje ispravnu težinu tek onda je ono što je na nju položeno izmjereno i kad sudjeluje ruka onoga koji njome upravlja, tako je i kod djelovanja Duha Svetoga nužno odmjeravanje, dobro ponašanje, jednostavnost namjere i pametno razlikovanje u djelovanjima i vrlinama. Zato sam ja, Sin Božji, vidljiv u mesu, na različitim mjestima propovijedao različito i imao sam različite sljedbenike i slušatelje; poneki su me slijedili iz ljubavi, drugi iz znatiželje i da bi me imali priliku vidjeti; neki od onih koji su me slijedili su bili oštroumni, drugi jednostavna duha. Zato sam govorio jednostavno čime se podučilo jednostavne. Govorio sam i ono što je više čemu su se mudri čudili. Ponekad sam govorio i u prispodobama i mračno iz čega su neki uzimali prigodu pitati me, ponekad sam ponavljao rečeno ili sam proširivao ili ograničavao. Zato nije čudo ako su oni koji su propovijedanja evanđelja doveli u red zapisali različito, ali istinito; neki među njima su navodili riječ do riječi, neki smisao riječi, a ne same riječi, drugi su pisali što su čuli, ne što su vidjeli, neki ranije ono što se dogodilo kasnije, neki više o mojem božanstvu, ali svaki onako kako mu je Duh Sveti dao govoriti. No trebaš znati da kao evanđeliste treba prihvatiti samo one koje je prihvatila moja Crkva jer usudilo ih se pisati više koji su imali revnost, ali ne prema mojem znanju. Jer gledaj, kao što je danas čitano, rekao sam: 'Razvalite ovaj hram i opet ću ga podići.' Oni koji su čuli ove riječi i svjedočili, bili su istiniti svjedoci u odnosu na čute riječi, ali lažni jer se nisu obazirali na smisao mojih riječi budući da sam ove riječi rekao da se razumiju kao o mojem tijelu. Na sličan način su mnogi na moje riječi: 'Ako ne jedete moje tijelo, nećete imati život' otišli od mene jer nisu razumjeli kraj mojeg govora: 'Moje riječi su duh i život', to jest one imaju duhovni razum, duhovnu snagu. Nije čudo da su se prevarili jer me nisu slijedili iz ljubavi. Zato se Duh Sveti na način vage diže u srcima ljudi tako što govori malo tjelesno, malo na duhovan način. Spušta se kad se čovjekovo srce ili otvrdnjava protiv Boga kroz hereze ili se zapliće u svjetovne stvari i dopušta da se pomrači.“ U tom trenutku reče sudac ispitujućem redovniku koji je stajao na stepenici ljestava: „Prijatelju, tako si me često ispitivao istančanosti; no sad te pitam zbog svoje zaručnice koja ovdje stoji: zašto tvoja duša, koja ima razum i razlikovanje dobra i zla, više voli prolazno nego nebesko i zašto ne živi prema onome što prepoznaje?“ Redovnik odgovori: „Jer djelujem protiv razuma i dopuštam da osjetila mesa imaju moć nad razumom.“ A Krist reče: „Zato će tvoja savjest biti tvoj sudac.“ Na to reče Krist zaručnici: „Gledaj, moja kćeri, koliko mnogo na ljudima može ne samo đavlova zloba, već i zla savjest i to dolazi zato jer čovjek svojim kušnjama ne pruža otpor kao što bi morao. No onaj tebi poznati učitelj nije tako učinio; jer s njim je Duh sišao i tako ga jako kušao da su zamalo sve hereze stajale pred njim i skoro govorile jednim ustima: 'Mi smo istina.' No on sam nije vjerovao svojim osjetilima i nije se nadilazio svojim osjećajima, zato je bio oslobođen i postao je znajući od 'U početku' sve do 'alfa i omega' kao što mu je bilo obećano.“ Objašnjenje To je o onoj prvoj riječi u Bibliji koja tamo počinje: „U početku stvori Bog nebo i zemlju“, sve do Otkrivenja Ivanova gdje je pisano o alfi i omegi. I onaj učitelj je bio magistar Matija, kanon Linköpinga i ispovjednik svete Brigite. O njemu je govor u 3. i 52. poglavlju prve knjige i 89. poglavlju šeste knjige objava. Odgovor na četvrto pitanje: „Zašto sam dalje tako dugo oklijevao postati meso? Odgovaram: zaista, moje utjelovljenje je bilo nužno; jer njime je prokletstvo bilo raskinuto i sve na nebu kao i na zemlji dovedeno u mir. No ipak je bilo nužno da čovjek prije bude podučen prirodnim zakonom, onda pisanim; jer kroz prirodni je zakon postalo vidljivo kako je velika i koje vrste bila čovjekova ljubav, a kroz pisani zakon je čovjek prepoznao svoju slabost i svoju bijedu i onda je počeo pitati za lijek. Bilo je dakle prikladno da liječnik dođe onda kad je slabost postala velika i da onda kad je bolest prevladala lijeka bude u izobilju. No pod prirodnim kao i pod pisanim zakonom je isto tako bilo mnogo pravednika i mnogi su imali Duha Svetoga, mnogo su toga prorekli, odgojili su druge za častan život i očekivali su mene, Otkupitelja. Ovima je moje milosrđe blizu i vječna kazna ih ne dohvaća.“ Odgovor na peto pitanje: „Zašto dalje, ako je duša bolja od svijeta, propovjednici poslani nisu uvijek i posvuda? Odgovaram: istina je da je duša dostojnija i plemenitija nego sav svijet i postojanija od svega; dostojnija je jer je duhovna i jednako anđelima stvorena za vječnu radost, a plemenitija je zato što je prema slici moga božanstva stvorena, besmrtna i vječna. Budući da je čovjek plemenitiji i dostojniji od svih stvorenja, treba voditi plemenitiji život nego svi budući ispred drugih razumom učinjen bogatim. No ukoliko čovjek zloporabi razum i moje božanske darove, što je čudo ako za vrijeme pravednosti kažnjavam što je za vrijeme milosrđa propušteno. Zato propovjednici nisu poslani posvuda niti uvijek jer ja, Bog, koji unaprijed vidim tvrdoću mnogih srdaca, želim svoje odabrane poštedjeti teškoća da se ne muče uzaludno i jer mnogi griješe s trudom i znanjem i odlučuju radije ostati u grijehu nego se preobratiti; zato nisu vrijedni čuti glasnike spasenja. Ali, prijatelju, sad ću učiniti kraj s odgovaranjem na tvoje misli i ti ćeš završiti svoj život. Sad ćeš iskusiti što su ti koristili bogata rječitost i ljudska naklonost. O, kako bi sretan bi bio da si se obazirao na svoje zvanje i svoje zavjete!“ Potom Duh reče zaručnici: „Moja kćeri, ovaj, kojega si vidjela da pita ovako velike stvari, još živi u tijelu, ali neće ostati živ niti jedan dan; njegovi osjećaji i misli njegova srca su ti pokazani u slikama ne njemu na veću sramotu, već na spas drugih duša. Ali gledaj! S njegovim osjećajima i mislima će završiti njegov život i njegova nada.“ Dvanaesta objava Krist razgovara sa svojom zaručnicom Brigitom i kaže da se ne da uznemiriti što nad jednim čovjekom koji je bio veliki grešnik odmah ne izvrši pravednost; jer on odgađa kaznu da bi njegova pravednost, ako je dosudi, bila drugima očita. Također kaže njegove božanske riječi koje su sadržane u ovoj knjizi božanskih objava najprije moraju rasti sve dok ne dozriju do pune zrelosti i odmah potom će na svijet donijeti svoje djelovanje i snagu. Te riječi su kao ulje na svjetiljci, to jest vrline u duši; one podmazuju dušu i čine da duša, kad dođe Duh Sveti, gori i sjaji čudesnim. K tome dodaje kako će se spomenute riječi objava uzdići i donijeti plod i drugdje osim u kraljevstvu Švedske gdje su počele biti objavljivane zaručnici. Sin Božji reče: „Zašto se uznemiruješ što tog čovjeka tako strpljivo podnosim? Ne znaš kako je teško vječno gorjeti i zato ga podnosim do posljednjeg trenutka da bi u njemu moja pravednost drugima bila očita. Ako se trave koje daju boju odrežu prije svojeg vremena, ne vrijede pri bojanju stvari tako dobro kao kad se odrežu u pripadajuće vrijeme. Tako i riječi moje pravednosti i milosrđa moraju postati očite i rasti do punine vremena da bi donijele plod, više služile onoj stvari za koju su dane i mojoj snazi dodijele prikladnu boju. Zašto se uostalom brineš o tome što onaj ne vjeruje mojim riječima ukoliko mu se nisu pokazani jasniji znakovi? Jesi li ga ti rodila ili poznaješ li njegovu unutrašnjost kao ja? On je zaista kao goruća i svjetleća svjetiljka u koju se, ako k tome dođe ulje, dodaje čvrsto prijanjajući stijenj. Tako je svjetiljka vrlina, svjetiljka prikladna za primanje moje božanske milosti. Čim joj se uliju moje riječi, na savršeniji način postaju tekuće i silaze u unutrašnjost srca; koje čudo ako se masnoća tali i čini da svjetiljka gori? Jer vatra je moj Duh koje je u tebi i govori i isti Duh jest i govori i u njemu iako na skriveniji i njemu vrlo koristan način. Ta vatra zapaljuje svjetiljku njegova srca da bi radilo na moju čast. Zapaljuje i dušu da bi primila masnoću milosti i moje riječi od kojih je duša slatko primljena i potpunije promašćena da bi činila dobra djela. Zato ne boj se, već stoj čvrsto u vjeri. Kad bi ove riječi dolazile od tvojeg duha ili od duha ovog svijeta, s pravom bi se imala bojati; no budući da su od mog Duha kojeg su imali sveti proroci, zato se nemaš čega bojati, već se radovati sve dok se ne bojiš više ispraznog imena svijeta od objava mojih božanskih riječi. Čuj osim toga što kažem: ovo kraljevstvo je pomiješano s velikim, dugo ostavljenim nekažnjenim grijehom. Zato moje riječi još ne mogu niknuti i donijeti plod kao što ću ti sad objasniti govoreći kroz usporedbu. Zamisli da je u zemlju posađena jezgra. Na nju je stavljeno nešto teško tako da ne može doći u visinu. Ako je ta jezgra dobre snažne kvalitete, ukoliko zbog od gore pritišćuće težine ne može ići uvis, traži okolo zemlje svoj uspon na mjestu gdje se nalazi manja težina. Tu se ukorjenjuje tako duboko i čvrsto da ne samo da donosi vrlo lijep plod, nego i stablo, ako čvrsto naraste, uništava sve što zadržava uspon i širi se nad onim što ga opterećuje. Ova jezgra predstavlja moje riječi. One kod bujanja grijeha u ovoj zemlji ne mogu naći prikladan uspon i prije će niknuti negdje drugdje i stvoriti korist sve dok se tvrdoća ove zemlje ne smanji i dopusti milosrđe.“ Trinaesta objava Bog Otac razgovara s blaženom Brigitom i pokazuje joj na istančan način snagu pet određenih mjesta u Jeruzalemu i Betlehemu kao i milost koju primaju hodočasnici koji ta mjesta posjećuju u pobožnoj poniznosti i istinskoj ljubavi. Kaže kako se na spomenutim mjestima nalazi posuda koja je zatvorena i nije zatvorena kao i da je rođen lav koji bio vidljiv istovremeno nevidljiv, kako se tamo nalazi janje koje je bilo ostriženo i istovremeno neostriženo, da je bila položena zmija koja je tamo ležala i nije ležala i da je na kraju bio i orao koji je letio i istovremeno nije letio. U ovoj slici također sve izlaže. Bog Otac reče: „Bio jednom jedan gospodar kojem njegov sluga reče: 'Gledaj, tvoja njiva je izorana, korijenje je iskrčeno; kada da se posije pšenica?' Gospodar mu reče: 'Iako izgleda da je korijenje iskrčeno, ipak su zaostali zastarjele stabljike i panjevi koji u proljeće moraju biti raskinuti od kiše i vjetra. Zato strpljivo čekaj vrijeme sjetve.' Sluga mu odgovori: 'Što da radim u vrijeme između proljeća i žetve?' Gospodar mu odgovori: 'Poznajem pet mjesta. Svatko tko tamo dođe, primit će peterostruki plod ako tamo dođe čist i slobodan od oholosti i goreći u ljubavi. Na prvom mjestu je bila posuda koja je zatvorena i nije zatvorena, mala, a opet nije bila mala; istovremeno svjetleća i nesvjetleća posuda, prazna i istovremeno neprazna, čista i nečista posuda. Na drugom mjestu je rođen lav koji se mogao i nije mogao vidjeti, čuti i ne čuti, dotaknuti i ne dotaknuti, prepoznati i ne prepoznati, vezati i ne vezati. Na trećem mjestu se nalazilo ostriženo janje koje također nije bilo ostriženo, ranjeno i istovremeno neranjeno, koje je tamo zvalo i nije zvalo, bilo je kao umiruće janje i neumiruće. Na četvrtom mjestu je položena zmija koja je ležala i nije ležala, kretala se i nije se kretala, čula je i nije čula, vidjela je i nije vidjela, osjećala je i bila je neosjetljiva. Na petom mjestu je bio orao koji je letio, ali istovremeno i nije letio i koji je došao na mjesto kamo više nikad nije došao, koji je mirovao i nije mirovao, koji se obnavljao i nije se obnavljao, radovao se i nije se radovao, bio je čašćen i nije bio čašćen.'“ Izlaganje i objašnjenje onoga izrečenog u slici Otac reče: „Posuda o kojoj sam ti pričao je bila Marija, Joakimova kćer, majka Kristova čovještva, jer bila je zatvorena i nezatvorena posuda, zatvorena đavlu, a nezatvorena Bogu. Kao bujica koja želi prodrijeti u posudu ispred sebe, ali ne može i traži druge ulaze i izlaze, tako se đavao želio kao bujica poroka svim svojim idejama približiti Marijinu srcu. No nikad nije mogao prikloniti njezin razum bilo kakvom najmanjem grijehu jer je bila zatvorena za kušnje i u njezino srce je bila pritjecala bujica mojeg Duha i ispunila je posebnom milošću. Drugo, Marija je bila majka mojeg Sina, mala i nemala posuda, mala i neznatna u svojem poniznom poniženju, velika i vrlo nemala u ljubavi moga božanstva. Treće, Marija je bila prazna i neprazna; prazna od svih uživanja i grijeha, neprazna, odnosno ispunjena božanskom slatkoćom i svakim dobrom. Četvrto, Marija je bila svjetleća i nesvjetleća; svjetleća jer je svaka duša od mene stvorena lijepa i jer je njezina duša tako veoma rasla svakom savršenstvu svjetla da se moj Sin učvrstio u njezinoj duši i njezinoj su se ljepoti radovali nebo i zemlja; no ova posuda nije bila svjetleća pred ljudima jer je prezirala časti i bogatstva svijeta. Peto, Marija je bila čista i nečista posuda; bila je čista jer je bila potpuno lijepa i na njoj se nije nalazilo niti toliko nečistog da bi se na to mogla staviti oštrica igle. No nije bila čista jer je izišla iz Adamova korijena i rođena je od grešnika, iako je bez grijeha začeta da bi moj Sin bio rođen od nje bez grijeha. Tko zato dođe na ono mjesto gdje je naime Marija rođena i odgojena, neće biti samo očišćen, već će biti posuda na moju čast. Drugo mjesto je Betlehem gdje je moj Sin rođen kao lav koji je viđen i zadržan u svojem čovještvu, ali je u božanstvu bio nevidljiv i nepoznat. Treće mjesto je Kalvarija gdje je moj Sin kao nevino janje ranjen i umro dok po božanstvu nije bio podvrgnut patnji i bio je besmrtan. Četvrto mjesto je bio vrt sa grobom moga Sina u koji je bio položen kao prezirna zmija i ležao je po svojem čovještvu dok je po svojem božanstvu bio posvuda. Peto mjesto je Maslinska gora s koje je moj Sin po svojem čovještvu kao orao uzletio na nebo gdje je sa božanstvom uvijek bio. Po svojem se čovještvu obnovio i mirovao dok je po božanstvu uvijek bio u miru i isti. Tko dakle na ova mjesta dođe čist, s dobrom i savršenom voljom, taj će dobiti da vidi i kuša kako sam sladak Gospodin, ja, Bog. Ako dođeš na ova mjesta, pokazat ću ti još više.“ ŠESTA KNJIGA Kupite Objavama Svete Brigite Švedske na Lulu (488 Stranice) Prvo poglavlje Riječi Majke Božje zaručnici koje pripovijedaju o Kristovoj ljepoti i kako su Židovi, kad su se nalazili u smrtnom strahu, išli onamo gledati njegovo lice i bili su utješeni. Majka Božja je razgovarala sa zaručnicom i reče: „Ja sam Kraljica neba; moj Sin te voli od svega srca. Zato ti savjetujem da nikoga ne voliš kao Njega; on je naime toliko poželjan da kad imaš Njega, ne možeš željeti ništa drugo; tako je lijep da je ljepota elemenata ili svjetla u usporedbi s njegovom kao sjena. Kad sam podigla svog Sina, bio je obdaren takvom ljepotom da je svatko tko ga je vidio bio utješen u boli srca koju je imao. Zato su mnogi Židovi međusobno govorili: 'Hajdemo vidjeti Marijina sina da se utješimo.' I premda nisu znali da je Božji Sin, ipak im je njegov pogled dao veliku utjehu. Njegovo je tijelo bilo tako čisto da na njemu nikad nije bilo gamadi jer su i ove prijezirne životinje držale svojeg stvoritelja u časti. Ni u njegovoj kosi se nije se nalazila niti hranila nikakva nečistoća.“