http___www.ted.com_talks_daniel_reisel_the_neuroscience_of_restorative_justice_transcript_language_hr_1.xml
1.1 1.2 2.1 2.2 2.3 2.4 2.5 3.1 3.2 3.3 3.4 4.1 4.2 4.3 4.4 4.5 5.1 5.2 5.3 5.4 5.5 5.6 5.7 5.8 6.1 6.2 6.3 6.4 6.5 6.6 6.7 6.8 7.1 7.2 7.3 7.4 7.5 7.6 7.7 8.1 8.2 8.3 8.4
Daniel Reisel is here to talk about our brains. In particular, how we might change them–and how this kind of thinking might just change the tenor of society as a whole. He introduces us to Joe, who’s 32, and a murderer. Reisel met Joe in Wormwood Scrubs, a high-security prison that houses England’s most dangerous prisoners. On a grant from the UK Department of Health, Reisel visited the jail to study inmates’ brains and try to find out what lay at the root of their behavior. “Was there a neurological cause for their condition?” he asks. “And if there was a neurological cause, could we find a cure?” Initial research showed that psychopaths like Joe indeed had a different physiological response to emotions such as distress or sadness. “They failed to show the emotions required; they failed to show the physical response. It was as though they knew the words but not the music of empathy,” Reisel describes. MRI scans (yes, transporting psychopaths across London in rush hour to place them in a scanner, unadorned by metal objects such as, say, shackles, was a nightmare) showed an interesting phenomenon and a tentative answer: “Our population of inmates had a deficient amygdala, which likely led to their lack of empathy and their immoral behavior.” Acquiring moral behavior is a part of growing up, like learning to speak. By 6 months, we can discriminate between animate and inanimate objects. By 10 months, we can imitate actions. By the time we’re 4, most of us are able to understand the intentions of others, a prerequisite for empathy. But that’s not to say that it’s not possible to learn such behaviors in later life. Reisel wants to talk neurogenesis. This is the birth of new neurons in the adult brain, and Reisel is fascinated by its promise. He left his work with psychopaths to work on mice, whose brains he studied in very different environments. Some were kept in a shoebox devoid of entertainment (similar to, say, a prison cell); others lived in an “enriched environment.” Mice in the former condition lost their ability to bond with their fellow mouse; those in the latter showed the growth of new brain cells and connections. “They also perform better on a range of learning and memory tasks,” says Reisel. “Of course, these mice do not develop morality to the point of carrying the shopping bags of little old mice across the street. But their improved environment results in healthy, sociable behavior.” Could this research influence the design of our prison systems? “When you think about it, it is ironic that our current solution for people with dysfunctional amygdalas is to place them in an environment that actually inhibits any chance of further growth,” he says. He’s not suggesting that we should pack up all our prisons. Instead, perhaps we might think of rehabilitation through programs such as Restorative Justice, which encourages perpetrators to take responsibility for their actions. “This stimulates the amygdala and may be a more effective rehabilitative practice than simple incarceration,” says Reisel. It’s a fascinating proposition. “Such programs won’t work for everyone. But for many, they could be a way to break the frozen sea within.” It’s a charming, chilling, thought-provoking talk. Reisel leaves us with three lessons from his work over the past fifteen years. We need to change our mindset, he says. “The moment we speak about prisons, it’s like we’re back in Dickensian — if not medieval — times. For too long we’ve allowed ourselves to be persuaded of the false notion that human beings can’t change, and, as a society, it’s costing us dearly.” Next, we need to prompt and promote cross-disciplinary collaboration. “We need people from different disciplines, lab-based scientists, clinicians, social workers and policy makers, to work together.” Finally, we need to use our own brains, our own amygdalas, and we need to rethink our view of prisoners such as Joe. After all, if we see psychopaths as irredeemable, how are they ever going to see themselves as any different? Wouldn’t it be better for Joe to spend his time in jail by training his amygdala and generating new brain cells? Reisel concludes: “Surely that would be in the interest of all of us.”
1.1 2.1 3.1 4.1 5.1 6.1 6.2 6.3 6.4 6.5 6.6 6.7 6.8 6.9 6.10 6.11 6.12 6.13 6.14 7.1 7.2 7.3 7.4 7.5 7.6 8.1 8.2 8.3 9.1 9.2 9.3 9.4 10.1 10.2 10.3 11.1 11.2 11.3 11.4 11.5 11.6 11.7 11.8 12.1 12.2 12.3 12.4 12.5 12.6 12.7 12.8 13.1 13.2 13.3 13.4 13.5 13.6 13.7 13.8 13.9 13.10 13.11 13.12 13.13 13.14 13.15 13.16 13.17 14.1 14.2 14.3 14.4 14.5 14.6 14.7 14.8 14.9 14.10 14.11 14.12 15.1 15.2 15.3 15.4 15.5 15.6 15.7 15.8 15.9 15.10 15.11 15.12 15.13 15.14 15.15 15.16 15.17 16.1 16.2 16.3 16.4 16.5 16.6 16.7 16.8 17.1 17.2 17.3 17.4 18.1 18.2 18.3 18.4 18.5 18.6 19.1 19.2
Transcript Translated by Senzos Osijek Reviewed by Ivan Stamenkovic 0:11 Danas ću pričati o tome kako možemo promijeniti naš mozak i društvo. 0:18 Upoznajte Joa. Joe ima 32 godine i ubojica je. Upoznao sam ga prije 13 godina kao doživotnog osuđenika u strogo čuvanom zatvoru Wormwood Scrubs u Londonu. Želio bih da zamislite to mjesto. Izgleda kao što zvuči: Wormwood Scrubs. Sagrađen je krajem viktorijanskog doba od strane samih zatvorenika, mjesto je gdje se nalaze najopasniji zatvorenici Engleske. Oni su počinili neopisiva zlodjela. Tamo sam proučavao njihov mozak. Bio sam dio tima istraživača sa Sveučilišta u Londonu, pod potporom britanskog Odjela za zdravstvo. Moj zadatak je bio proučiti grupu zatvorenika koji su klinički dijagnosticirani kao psihopati. Što znači da su bili najbešćutniji i najagresivniji od cijele zatvorske populacije. Što leži u korijenu njihova ponašanja? Postoji li neurološki razlog njihova stanja? Ako i postoji neurološki razlog, možemo li pronaći lijek? 1:24 Zato ću pričati o promjeni, posebice emocionalnoj. Odrastajući, uvijek me zanimalo kako se ljudi mijenjaju. Moja majka, klinički psihoterapeut, bi ponekad primala pacijente kući navečer. Zatvorila bi vrata dnevne sobe, a ja sam zamišljao da se tamo događaju čarobne stvari. Kad sam imao pet-šest godina prišuljao bih se u pidžami, sjeo ispred vrata i prisluškivao. U više navrata, zaspao bih i morali su me odgurati s puta na kraju seanse. 1:58 Tako sam se našao kako hodam u sobu za ispitivanje prvog dana u Wormwood Scrubsu. Joe je sjedio preko puta čeličnog stola i pozdravio me bezizražajno. Zatvorski nadzornik, jednako ravnodušno, rekao je “U slučaju nevolje pritisnite crveni prekidač i doći ćemo što je prije moguće.” (Smijeh) 2:24 Sjeo sam. Teška metalna vrata su zalupila. Pogledao sam u crveni prekidač daleko iza Joa na suprotnom zidu. (Smijeh) 2:36 Pogledao sam ga. Uočio je moju zabrinutost, nagnuo se naprijed i rekao, što je uvjerljivije mogao “Ne brini se za prekidač, jer ionako ne radi. “ (Smijeh) 2:54 Tijekom narednih mjeseci, ispitali smo Joa i ostale zatvorenike, posebice njihovu sposobnost da kategoriziraju različite slike emocija. i pratili smo njihov fizički odgovor na te emocije. Na primjer, kada mnogi vide tužnu osobu na slici primjeti se lagani mjerljivi fizički odgovor: ubrzan rad srca, znojenje. Iako su psihopati u našoj studiji mogli točno opisati slike, nisu pokazali emocije. Kao ni fizički odgovor. Znali su riječi, ali ne i glazbu empatije. Htjeli smo pogledati ovo pobliže koristeći MRI za sliku njihova mozga. To nije bio tako lagan zadatak. Zamislite prijevoz grupe kliničkih psihopata Londonom u okovima i lisicama kroz gužvu, kako bi svakog od njih stavili u MRI skener prije toga treba ukloniti sve metalne objekte uključujući okove i lisice, te piercinge s tijela. 4:08 Nakon nekog vremena dobili smo odgovor. Ovi pojedinci nisu bili samo žrtve problematičnog djetinjstva. Bilo je tu još nešto. Ljudi kao Joe imaju deficit u moždanom području koje se zove amigdala. Amigdala je organ nalik bademu duboko u svakoj moždanoj hemisferi. Smatra se da je ključna je za iskustvo empatije. Što osoba pokazuje više empatije, veća je aktivnost amigdale. Ova populacija zatvorenika imala je deficit u amigdali koji je doveo do manjka empatije i nemoralnog ponašanja. 4:49 Vratimo se korak natrag. Stjecanje moralnog ponašanja dio je odrastanja, kao što je učiti govoriti. Sa šest mjeseci, gotovo je svatko sposoban razlikovati žive od neživih stvari. U dobi od 12 mjeseci, većina djece može oponašati usmjerene akcije drugih. Primjerice, majka podigne ruke da se istegne i vi imitirate njeno ponašanje. Ispočetka nije savršeno. Sjećam se kako je sestrična Saša, tada dvije godine stara, listala slikovnicu i polizala bi prst jedne, a okretala stranicu drugom rukom, polizala prst i okretala stranicu drugom rukom. (Smijeh) Malo po malo, gradimo osnove društvenog mozga te u dobi od tri ili četiri godine većina djece stekne sposobnost razumijevanja tuđih namjera, jedan od preduvjeta za empatiju. Činjenica da je ovaj razvojni napredak univerzalan bez obzira gdje na svijetu živite ili u kojoj kulturi živite, snažno upućuje da su temelji moralnog ponašanja urođeni. Ako sumnjate u ovo probajte prekršiti obećanje koje ste dali četverogodišnjaku. Vidjet ćete da mozak četverogodišnjaka nije naivan ni najmanje. Mnogo je srodniji švicarskom nožiću sa utvrđenim mentalnim modulima fino brušenim tijekom razvoja i s oštrim osjećajem za pravednost. Rane godine su ključne. Čini se da postoji pregršt mogućnosti, nakon kojih svladavanje moralnih pitanja postaje sve teže, kao kad odrasli uče strani jezik. Ali nije nemoguće. Nedavno istraživanje Sveučilišta Stanford pokazalo je da ljudi koji su igrali virtualnu igru u kojoj su bili u ulozi dobroćudnog superheroja su zapravo postali brižniji i bolji prema drugima. Ne predlažem da podarimo kriminalce supermoćima nego predlažem da pronađemo način da Joe i ostali poput njega promijene svoje ponašanje, za svoje dobro i dobro svih nas. 7:17 Može li se mozak mijenjati? Preko stotinu godina neuroanatomi i kasnije neuroznanstvenici smatrali su da nakon početnog razvoja u djetinjstvu ne mogu nastati nove moždane stanice u odraslom ljudskom mozgu. Mozak se može mijenjati unutar određenih granica. To je bila dogma. Ali 1990.-ih istraživanja su pokazala, na čelu s Elizabeth Gould sa Princetona istraživanja su pokazala dokaze o neurogoenezi, stvaranju novih neurona u odraslom mozgu sisavca, prvo u olfaktornom bulbusu, odgovornom za njuh, zatim u hipokampusu uključenom u kratkotrajno pamćenje, i naposljetku u amigdali. Kako bih razumio ove procese, napustio sam psihopate i pridružio se laboratoriju na Oxfordu specijaliziranom za učenje i razvoj. Proučavao sam miševe jer se isti obrasci moždanog odgovora pojavljuju u različitim vrstama društvenih životinja. Ako se miš uzgoji u kavezu, kutiji za cipele s vatom, sam i bez stimulacije ne samo da ne napreduje, već često razvija čudna ponavljajuća ponašanja. Ove prirodno društvene životinje izgubit će sposobnost povezivanja s drugim miševima, te postati agresivni kod upoznavanja. Miševi uzgajani u, kako to zovemo, obogaćenom okolišu, velikom staništu sa drugim miševima s kotačima i ljestvama te područjima za istraživanje, pokazuju neurogenezu, nastanak novih neurona, i također se pokazuju boljima u učenju i zadatcima pamćenja. Ne razvijaju moralnost do te mjere da nose vrećice za kupovinu starijim miševima preko ulice, nego imaju bolje rezultate u zdravom, društvenom ponašanju. Miševi uzgajani u običnom kavezu, ne puno različitima od zatvorske ćelije imaju dramatično manje novih neurona u mozgu. 9:28 Sada je jasno da amigdala sisavaca, uključujući i primate, pokazuje neurogenezu. U nekim moždanim područjima, više od 20 posto stanica su novorođene. Tek počinjemo shvaćati kakvu funkciju ove stanice imaju, ali upućuju na to da je mozak sposoban za iznimne promjene u odrasloj dobi. Naš mozak je također izuzetno osjetljiv na stres u okolini. Hormoni stresa, glukokortikoidi, oslobođeni iz mozga potiskuju rast novih neurona. Više stresa znači manji razvoj mozga, što uzrokuje manju prilagodljivost i veću razinu stresa. To je interakcija prirode i odgoja u stvarnom vremenu pred nama. Kada bolje razmislite, ironično je da je trenutno rješenje za ljude s oštećenom amigdalom staviti ih u okruženje koje onemogućuje njezin daljnji rast. Zatvorska kazna je nužan dio kaznenog pravosudnog sustava te zaštite društva. Istraživanja ne upućuju da kriminalci trebaju podnijeti MRI kao dokaz na sudu i biti pušteni zbog neispravne amigdale. Dokaz upućuje na suprotno. Budući da je mozak promjenjiv, treba preuzeti odgovornost za vlastita djela a oni trebaju preuzeti odgovornost za svoju rehabilitaciju. Jedan način na koji bi rehabilitacija djelovala je kroz program popravne pravde. Žrtve koje odluče sudjelovati i počinitelji susreću se u sigurnim, osmišljenim susretima i počinitelj je potaknut da preuzme odgovornost za svoja djela te žrtva ima aktivnu ulogu u tom procesu. U takvom okruženju počinitelj može vidjeti, po prvi put, žrtvu kao stvarnu osobu s mislima i osjećajima i istinskim emocionalnim reakcijam. To stimulira amigdalu i možda je učinkovitiji rehabilitacijski postupak od obične zatvorske kazne. Takvi programi neće pomoći svakome, ali mnogima može pomoći osloboditi emocije kojih nisu svjesni. 11:51 Što možemo učiniti? Kako primjeniti stečeno znanje? Želio bih vam prenijeti tri lekcije koje sam naučio. Prvo što sam naučio je da moramo promijeniti način razmišljanja. Otkad je prije 130 godina sagrađen Wormwood Scrubs, društvo je napredovalo u gotovo svakom pogledu, u načinu kojim vodimo škole i bolnice. Ali kada spomenemo zatvore, kao da se vratimo u Dickensova vremena ili čak srednji vijek. Predugo, vjerujem, smo si dopustili biti uvjereni u lažnu ideju da se ljudska priroda ne može promijeniti, što nas je, kao društvo, skupo koštalo. Znamo da je mozak sposoban za iznimne promjene, a najbolji način za postignuće toga, čak i u odrasloj dobi, je da promjenimo našu okolinu. 12:45 Druga stvar koju sam naučio je da trebamo stvoriti zajednicu ljudi koji vjeruju da je znanost sastavni dio za uspostavljanje društvene promjene. Jednostavno je neuroznanstvenicima postaviti visokoosiguranog zatvorenika u MRI skener. Iako se ispostavilo da nije tako lako, ali u konačnici želimo pokazati Jesmo li u stanju smanjiti stopu ponavljanja kaznenih djela. Kako bi odgovorili na to složeno pitanje, potrebno je da ljudi različitih kadrova -- laboranti i kliničari, socijalni radnici i političari, filantropisti i borci za ljudska prava rade zajedno. 13:25 Smatram da trebamo promijeniti vlastite amigdale, jer problem je u srži ne samo Joa, nego i nas samih. Trebamo promijeniti pogleda na Joa kao beznadne osobe, jer ako ga vidimo beznadnim kako će on sebe vidjeti drugačijim? Za deset godina Joe će biti pušten iz Wormwood Scrubsa. Hoće li biti među 70 posto zatvorenika koji su ponovno počinili zlodjela i vratiti se u zatvor? Ne bi li bilo bolje da, dok služi svoju kaznu, bude u mogućnosti osposobiti svoju amigdalu što će stimulirati rast novih neurona i neuronskih veza, kako bi se mogao suočiti sa svijetom nakon što ga oslobode? To bi bilo u interesu svih nas. 14:20 (Pljesak) Hvala lijepa. (Pljesak)