http___www.tlig-hr.net_hrvatski_duhovnost_5_duhovne-obnove_9_rodos-2014-biskup-fulgence-mutaba-kongo_163__1.xml
1.1 2.1 2.2 2.3 2.4 3.1 3.2 3.3 3.4 3.5 3.6 3.7 4.1 5.1 5.2 5.3 5.4 5.5 5.6 5.7 5.8 6.1 6.2 6.3 7.1 7.2 7.3 7.4 7.5 7.6 7.7 8.1 8.2 8.3 8.4 8.5 8.6 8.7 8.8 9.1 9.2 9.3 9.4 9.5 9.6 10.1 11.1
The Sacrament of Penance and Reconciliation Through the sacraments of Christian initiation (Baptism, Confirmation, and the Eucharist), man receives the new life of Christ. This new life as a child of God can be weakened and even lost by sin. The Lord Jesus Christ has willed that the Church continue, in the power of the Holy Spirit, his work of healing and salvation. This is the purpose of the two sacraments of healing: the sacrament of Penance and the sacrament of Anointing of the Sick. Those who approach the sacrament of Penance obtain pardon from God's mercy for the offense committed against him. This sacrament is also called the sacrament of confession, since the disclosure of confession of sins to a priest is an essential element of this sacrament. In a profound sense it is also a "confession" -acknowledgment and praise- of the holiness of God and of his mercy toward sinful man. It is called the sacrament of forgiveness, since by the priest's sacramental absolution God grants the penitent, "pardon and peace". It is also called the sacrament of Reconciliation, because it imparts to the sinner the love of God who reconciles: "Be reconciled to God". Foremost it is a call to conversation. It is called the sacrament of conversation because it makes sacramentally present Jesus' call to conversation, the first stop in returning to the Father (Mk 1:15;Lk 15:18) from whom one has strayed by sin. The apostle John says, "If we say we have no sin, we deceive ourselves, and the truth is not in us" (1 Jn 1:8) and the Lord taught us to pray, "Forgive us our trespasses, " (Eph 1:4; 5:27) thus linking our forgiveness to one another's offenses to the forgiveness of our sins that God will grant us. The interior penance of the Christian can be expressed in many and various ways. Scripture and the Fathers insist above all on three forms: fasting, prayer, and almsgiving (Tob 12:8; Mt 6:1-18). These forms of penance express conversation in relation to oneself, to God, and to others. Conversion is accomplished in daily life by gestures of reconciliation. Taking up one's cross each day and following Jesus is the surest way of penance. Daily conversion and penance find their source and nourishment in the Eucharist, for in it is made present the sacrifice of Christ which has reconciled us with God. The process of conversion and repentance was best described by Jesus in the parable of the prodigal son, the center of which is the merciful father. Only the heart of Christ who knows the depths of his Father's love could reveal to us the abyss of His mercy in so simple and beautiful a way (Lk 15:11-24). Sin is before all else an offense against God, a rupture of communion with him. At the same time it damages communion with the church. Thus, this sacrament calls for conversation and entails both God's forgiveness and reconciliation with the church and is expressed and accomplished as the sacrament of Penance and Reconciliation. During his public life, Jesus not only forgave sins, but also made plain the effect of this forgiveness: he reintegrated forgiven sinners into the community of People of God from which sin had alienated or even excluded. In imparting to his apostles his own power to forgive sins, the Lord also gives them the authority to reconcile sinners with the Church. This dimension of their task is expressed most notably in Christ's solemn words to Simon Peter, "I will give you the keys of the kingdom of heaven, and whatever you bind on earth shall be bound in heaven, and whatever you loose on earth shall be loosed in heaven" (Mt 16:19; Mt 18:18, 28:16-20) The office of binding and loosing which was given to Peter was also assigned to the college of the apostles. Over the centuries the concrete form in which the Church has exercised this power received from the Lord has varied considerably. During the first centuries the reconciliation of Christians who had committed particularly grave sins after Baptism was tied to a very rigorous discipline according to which penitents had to do public penance for their sins, often for years before receiving reconciliation. However, during the seventh century the "private" practice of penance was recognized. From that time, the sacrament has been performed in secret between penitent and priest in the hopes of repetition for the penitent. "Sorrow of the soul and detestation for the sin committed, together with the resolution not to sin again" is the definition of contrition. Contrition occupies the first place in the penitent's action towards conversion. The reception of this sacrament ought to be prepared for by an examination of conscience made in the light of the Word of God best found in the Ten Commandments, the Gospels, and the apostolic Letters (Mt 5-7; 1 Cor 12-13; Eph 4-6 etc). Many sins wrong our neighbor and we must do what is possible in order to repair the harm. Simple justice requires as much. But sin also injures and weakens the inner self as well as the relationship with God. Absolution takes away sin, but it does not remedy all the disorders sin has caused. The penitent must make satisfaction for or expiate his sins: this satisfaction is called "penance". Since Christ entrusted to his apostles the ministry of reconciliation (Jn 20:23; 2 Cor 5:18), bishops who are their successors, and priests, the bishops' collaborators, continue to exercise this ministry. Forgiveness of sins brings reconciliation with God, but also with the Church. Given the delicacy and greatness of this ministry and the respect due to persons, the Church declares that every priest who hears confessions is bound under very severe penalties to keep absolute secrecy regarding the sins that his penitents have confessed to him. This secret, which admits of no exceptions, is called the "sacramental seal" because what the penitent has made known to the priest remains "sealed" by the sacrament. Reconciliation with God is thus the purpose and effect of this sacrament. For those who receive the sacrament of Penance with a contrite heart and religious disposition, reconciliation is usually followed by peace and serenity of conscience with strong spiritual consolation. (Catechism of the Catholic Church paragraphs 1422-1498) For More Information Please Contact the Parish Office at 636-629-0315.
1.1 3.1 4.1 5.1 6.1 6.2 6.3 6.4 6.5 6.6 7.1 7.2 7.3 7.4 8.1 9.1 10.1 10.2 10.3 11.1 12.1 12.2 12.3 12.4 12.5 13.1 13.2 13.3 13.4 13.5 13.6 13.7 14.1 14.2 14.3 14.4 14.5 15.1 15.2 15.3 15.4 15.5 15.6 16.1 16.2 16.3 16.4 16.5 16.6 16.7 16.8 16.9 16.10 17.1 17.2 17.3 18.1 19.1 19.2 19.3 19.4 19.5 19.6 20.1 21.1 21.2 21.3 21.4 21.5 21.6 21.7 21.8 22.1 22.2 22.3 23.1 23.2 23.3 23.4 24.1 25.1 26.1 27.1 27.2 27.3 27.4 28.1 29.1 29.2 30.1 31.1 31.2 31.3 32.1 33.1 33.2 33.3 33.4 33.5 33.6 33.7 33.8 33.9 33.10 34.1 35.1 35.2 35.3 35.4 36.1 36.2 37.1 37.2 37.3 37.4 37.5 37.6 37.7 37.8 37.9 37.10 37.11 37.12 38.1 38.2 38.3 38.4 38.5 38.6 39.1 39.2 39.3 39.4 39.5 39.6 39.7 39.8 40.1 40.2 40.3 40.4 40.5 40.6 40.7 41.1 41.2 42.1 42.2 43.1 44.1 44.2 45.1 46.1 46.2 46.3 46.4 46.5 47.1 47.2 47.3 47.4 47.5 47.6 47.7 47.8 47.9 47.10 47.11 47.12 47.13 48.1 49.1 49.2 49.3 49.4 49.5 49.6 49.7 49.8 49.9 50.1 51.1 51.2 51.3 51.4 51.5 51.6 51.7 52.1 53.1 54.1 55.1 55.2 55.3 55.4 55.5 56.1 57.1 57.2 57.3 57.4 57.5 57.6 57.7 57.8 58.1 59.1 59.2 59.3 59.4 59.5 59.6 59.7 59.8 59.9 60.1 61.1 62.1
Rodos 2014, biskup Fulgence Mutaba, Kongo Biskup Fulgence Muteba, Kongo POKAJANJE Uvod Odnos između čovjeka i Boga često put je obilježen usponima i padovima. Dok je Trostruko Sveti uvijek vjeran, čovjek se ne ponaša uvijek na način koji je ugodan Bogu. Povremeno se odmakne od Boga, vrijeđa ga, okreće mu leđa, razočara ga, distancira se od njega i luta. Čovjek počini grijeh, a to znači kidanje veze s Bogom, a onda i sa Crkvom. Ali u svojemu neizmjernom milosrđu Bog ne odbija grješnog čovjek zbog toga. On uvijek strpljivo čeka na čovjeka da mu se vrati; jer kao što je pisano u knjizi proroka Ezekijela: „Bogu nije do smrti bezbožnikove, nego da se odvrati od zloga puta svojega i da živi!“ (Ez 33, 11). Čin pokajanja uklapa se točno u proces čovjekova povratka k Bogu, u dinamici obnavljanja odnosa s njim koji je prekinut čovjekovim grijehom. Pokajanje je presudan korak u procesu obraćenja. Nije to samo važan trenutak nutarnjeg očišćenja, nego također i radikalna promjena u životu, koja kulminira u povratku grješnika k Bogu. Ovdje bih zaista želio pokušati shvatiti ovaj koncept i predstaviti ga jednostavnim izričajima. KONCEPT Pokušaj definicije Također nazvan skrušenost, pokajati se ili kajati se jedan je od čina koje poduzima raskajani čovjek željan vratiti se k Bogu i pomiriti se s njime. To je zaista prvi od čina pokore, želja koja pokreće grješnog čovjeka na obnavljanje odnosa s Bogom i Crkvom koji je grijehom prekinut. Uzgred, spomenimo da su druga dva čina s kojima je kajanje povezano priznanje ili ispovijed grijeha i zadovoljština. Ali što je zapravo pokajanje? U Petit Larousse (1990.) stoji da je pokajanje žaljenje (zbog čovjekovih grijeha). Riječ pokajanje prijevod je grčke riječi metanoia. To znači promjena u mentalitetu, promjena u mišljenju ili nakani. Zato je pokajanje čin koji uključuje iskustvo žalosti zbog čovjekovih grijeha i bol zbog vrijeđanja Boga. To zahtijeva određeno udaljavanje koje dijeli grješnika od Boga, odlučnost da promijeni svoj životni stil, svoje ponašanje i da se vrati k Bogu svim svojim srcem. U Bibliji ima mnogo poziva na pokajanje. Pogledajmo nekoliko slučajeva u Novom zavjetu. Ivan Krstitelj u svojem propovijedanju nije prestajao pozivati mnoštvo da donesu plodove „vrijedne pokajanja“ (Lk 3, 8). Kao i proroci Starog zavjeta, ni Isus se nikad nije umorio pozivati ljude na pokajanje. Započinjući svoje poslanje u Galileji, on je pozvao ljude na pokajanje i da vjeruju evanđelju (Usp. Luka 24, 47 potvrđuje da je Krist rano u svom poslanju objavio da će pokajanje i oproštenje biti propovijedani u njegovo Ime svim narodima, počevši od Jeruzalema. Tako da je pokajanje središnja tema Isusova propovijedanja. Nakon smrti i uskrsnuća Gospodinova, Petrovo propovijedanje nije bilo ni malo manji poziv na pokajanje i obraćenje (Dj 2, 38). U Djelima 3, 19 Petar izravno kaže: „Dakle, obratite se i povratite se da vam se izbrišu grijesi.“ Ovdje pokajanje izgleda kao jedan od uvjeta da zadobijemo oproštenje grijeha. Ali ima ih još. Dok apostol Pavao u propovijedanju potvrđuje potrebu pokajanja prema Bogu i vjeru u Isusa Krista (Dj 20, 21), Jakov sa svoje strane potiče ljude na pokajanje i poniznost (Jak 4, 9). Kod Jakova je jasno da istinsko pokajanje uključuje poniznost, podsjeća na Ninivljane i kostrijet (Jon 3, 5-10), koji su se priznali nevrijednima da stanu pred Boga i nezasluženo Božje oproštenje. Kao što možemo vidjeti mnoga poglavlja u Novom zavjetu potvrđuju potrebu pokajanja. Najmanje što bi se moglo reći jest da je tema pokajanja veoma prisutna u Svetom pismu. Baš kao što je očit Božji stav u ovom procesu. Bog zaista pokazuje mnogo strpljivosti, opraštanja i ljubaznosti. On ne želi da grješnik umre, nego traži njegovo pokajanje (2 Pt 3, 9). On ponavlja svoje pozive čovjeku da se pokaje te koristi mnogostruke i razne pravce da okupi grješnike kojima nudi svoje oproštenje. U porukama koje prima Vassula Ryden, pozivi od Gospodina na pokajanje mnogi su i očiti. Svjedoče o stvarnosti poziva na pokajanje sadržanih u Svetom pismu. To je radi toga da nam se pokaže da je ta tema zaista od ključne i najviše važnosti u životu kršćana. Naš je naraštaj neprestance pozivan na pokajanje. Bog očekuje od nas da se okrenemo k njemu. On je pripravan ponuditi nam svoje oproštenje i obnoviti naše dostojanstvo ljubljene djece. Ali, jao, mi ne odgovaramo uvijek prikladno na te pozive. Često se ponašamo kao da smo slijepi i gluhi. To objašnjava važnost i ove duhovne obnove koja nas dovodi da budemo zajedno ovdje na Rodosu. To je važan trenutak u kojemu se podsjećamo da smo svi grješnici i zato moramo prepoznati svoje grijehe, moliti Boga za oproštenje i vratiti mu se zauvijek mijenjajući svoje ponašanje. U biblijskom svijetu općenito pokajati se znači promijeniti mišljenje i ponašanje. Pokajanje je zato promjena duha, promjena ponašanja i nutarnje obnavljanje, duhovna transformacija. Tako pokajati se znači usvojiti novi stav prema Bogu i imati snažno uvjerenje svojega grješnog stanja, čemu smo poučeni stavom carinika u evanđelju (Lk 18, 13). Razlika između pokajanja i grižnje savjesti Ovdje je prikladno postaviti razliku između pokajanja i jednostavnog osjećaja grižnje savjesti. Iskusiti grižnju savjesti znači biti svjestan boli koju je prouzročila krivnja u smislu nepopravljivosti. Premda postaje izvor boli duši, pokajanje donosi u svijest značenje iskusite boli, jer, kao što psalmist kaže: „Bog nikada ne napušta čovjeka koji mu vapi!“ (Ps 10, 17; 77, 2). Jednostavno rečeno, osoba koja iskusi kajanje poduzima četiri koraka u cilju priznavanja svojega grijeha; odlazi na ispovijed, odmjerava svoju odgovornost; traži oproštenje; odlučuje popraviti posljedice svojega krivog djelovanja, i napokon promijeniti svoj život orijentirajući se prema Bogu. Pokajanje je čin vjere koji ide iznad grižnje savjesti. To je gradnja na nadi, zato što pretpostavlja vjeru u Božje oproštenje. Osjećaj stvarnog pokajanje Meni se čini važnim znati kakvi su osjećaji istinskog pokajanja. S katoličkog gledišta, Oci su na Tridentskom saboru definirali pokajanje kao „bol duše i odvratnost prema počinjenom grijehu s odlučnošću da se više ne griješi“. Pogledajmo pozornije tu definiciju. Imati potpunu svjesnost o stanju sebe kao grješnika prvo je čuvstvo istinskog pokajanja. To je rječita ilustracija carinika u evanđelju i rasipnog sina. Ta svjesnost našeg grješnog stanja vodi nas k procjeni ozbiljnosti grijeha i njegovih posljedica i vodi nas k iskustvu boli u duši. U svjetlu Mateja 26, 25, u kojem se govori kad je Petar nakon svoga zatajenja zaplakao da su mu suze tekle niz obraze. Takva bol proistječe iz činjenice da grijeh izdaje ljubav i dobrotu Božju, i veoma često sije nered čak i u odnosima s onima s kojima je čovjek jednak. Drugi osjećaj pokajanja je gnušanje prema grijehu. Istinski pokajnik je onaj koji shvaća ružnoću grijeha, njegovu destruktivnu narav i opseg njegove štete u odnosu s Bogom i s drugima. Primjer rasipnog sina pomaže nam da razumijemo ružnoću grijeha i njegove štetne posljedice. Treći osjećaj pokajanja je čvrsta odluka da se više ne griješi, koja dakako ovisi o božanskoj milosti. To je zapravo stvar volje ne padati natrag u grijeh, što pojednostavljeno znači želju za promjenom čovjekova života, a to je obraćenje. Na tom stupnju, kao što je viđeno na primjeru Pavla iz Tarsa, ne samo da je čovjek doveden da se odrekne neurednog načina života, nego također da prekine sa stilom života koji podrazumijeva kompromise. To vodi u napuštanje prirodnog okruženja koji dolaziti u sukob s obraćenjem, poduzimanjem nekih sredstava zaštite kao što je na pr. česta molitva, ili česti sakramenti, regularne kršćanske pobožnosti, uključivanje u neki pokret, volontiranje, čitanje Riječi Božje, duhovna čitanja itd. DEFINICIJA Doktrina Katoličke crkve razlučuje „savršeno pokajanje ili milosrdno pokajanje“ i „nesavršeno pokajanje“ također poznato kao „skrušenost“. Savršeno pokajanje ili milosrdno pokajanje Rečeno je da je pokajanje savršeno ili iz milosrđa kad dolazi iz ljubavi Božje, to je iznad svega čin ljubljenoga Boga. Takvo pokajanje vođeno je pokretom milosrđa, ljubavlju Božjom prema Bogu, prema onom što On jest. Grješni čovjek koji čini takvo pokajanje zadobiva oproštenje lakih grijeha, ali također i smrtnih ako čvrsto odluči ispovjediti se po ovom sakramentu čim mu to bude moguće. Takva vrsta pokajanja podrazumijeva okretanje od idolà u svim njihovim oblicima, okretanje čovjekova života k Bogu, i samo k Bogu. Nesavršeno pokajanje ili skrušenost Crkva definira to kao dar Božji, poticaj Duha Svetoga koji se rađa u srcu grješnog čovjeka kad on uvidi ružnoću grijeha ili strah vječnog prokletstva, i druge kazne koje prijete zbog grijeha. Njegova satrvenost zbog straha od štetnih posljedica grijeha, ili postajući svjestan posljedica ostajanja na udaljenosti od Boga, može pokrenuti procjenu u njegovu nutarnjem životu, koji će biti završen milošću dobivenom sakramentalnim odrješenjem. KAKO SE MOŽEMO KAJATI? Ovo je važno pitanje i mnoga očekivanja otežavaju nalaženje jasnog odgovora. Ne tvrdim da ću vam dati konkretan recept, ograničit ću se da dam neke korisne napomene za duhovni rast za svakoga od nas. Prije toga želio bih prokomentirati jednu od posljedica duhovne lijenosti pri nutarnjem očišćenju, tromost s kojom se suočavamo često put mi nagomilamo grijehe, ne idemo na ispovijed i ostajemo daleko od Boga, međutim, shvaćamo zbiljne posljedice takvog stanja. Borba protiv nakupljenih grijeha Želio bih ovaj naš skup pobuditi na budnost protiv navike koja je prisutna u životu mnogih kršćana, a koju naš Gospodin Isus Krist osuđuje. To je gomilanje grijeha, bez traženja oproštenje od Gospodina kroz sakrament pokore i pomirenja. Takav stav, koji je posljedica oholosti i umišljenosti čovjeka da je bez grijeha, ilustrirano je proroštvom o nevoljama trudnica u vrijeme povratka Gospodinova (Mt 24, 19). Tu nije u pitanju trudnoća kao takva, koja je dobra jer daje život ljudskom biću. Spomenuta trudnoća zapravo su grijesi nagomilani kroz dugi period, a neispovjeđeni. Ti grijesi napokon postaju teško breme zato što ispunjavaju čovjekovu dušu, vukući je dolje poput nabreklog trbuha. U poruci svojoj službenici, Vassuli, Gospodin koristi metaforu o zmiji u kući koja sve više raste, svakog dana, dok napokon ne dosegne goleme dimenzije i postaje prijetnja vlasniku kuće. To je prijetnja koja nas opterećuje ako se ne ispovjedimo. Boriti se protiv lijenosti oko ne ispovijedanja svojih grijeha Bogu, stalna je potreba u životu kršćanina, zato što je pokajanje kupka srca, očišćenje naših duša, koja se može uspoređivati s potrebom pranja svojega tijela svaki put kad se osjetimo prljavima. Okrenimo se sada procesu pokajanja. Proces pokajanja Opisavanje proces pokajanja započeo bih s parabolom o rasipnom sinu (Lk 15, 11-25), koju još nazivamo i „parabolom o milosrdnom ocu“. U svjetlu te parabole pokajanje sadrži dva značenja. S jedne strane to je sinonim za povratak u život nakon duhovne smrti koju je čovjek iskusio zbog grijeha (Lk 15, 24). S druge strane pokajanje znači biti pronađen nakon što je čovjek bio izgubljen ili odijeljen (Lk 15, 24). Koristeći se tom parabolom može se izdvojiti šest jasnih stepenica u procesu pokajanja. Te stepenice povezane su i komplementarne jedna s drugom. Povratak u čovjekovu bit (Lk 15, 17): osobito važan korak, povratak u čovjekovu bit, dopušta nam da ostvarimo tišinu oko sebe i u sebi i da uđemo u svoje unutarnje ja, da se nađemo licem u lice sa sobom; da se duboko ispitamo u odnosu na Božji plan, da otkrijemo tko smo u odnosu na svoje dostojanstvo kao djece Božje. To je ispunjeno ispitivanjem savjesti, meditacijom, tihom molitvom, pomirenjem, duhovnom obnovom ili bilo kojom drugom duhovnom pobožnošću, kao što je klanjanje, duhovna štiva, čitanje Božje riječi itd. Ovdje su potrebna dva komentara. Prvo, u svijetu buke, gdje dominiraju cirkusi i mediji, povratak u čovjekov nutarnji ja izgleda sve teži i teži, ali to je važno za dublji život s Bogom. To znači da je to iznad naših dnevnih dužnosti, naših briga, problema i projekata, mi moramo stvoriti trenutak nutarnje tišine gdje se nalazimo sami s Bogom, kako bi objektivno ispitali svoj život u svjetlu otkrivene poruke, utvrđujući svoje nedostatke i tražeći Božje oproštenje. S druge strane ne smijemo zaklanjati svoje lice: nalazimo se u svijetu koji želi relativizirati ili čak ugušiti grijeh. Postoje zaista krize u našem društvu o smislu grijeha. To je bič i nevolja. Kako možemo govoriti o pokajanju u tom kontekstu? Za to nam je potrebna samodisciplina, kao što je Krist učio, istupiti i distancirati se od nepravovaljanih doktrina našega vremena koje odvode čovjeka sve dalje i dalje od Boga (Ef 4, 14) i vratiti se k Bogu, u poniznosti. Međutim, u mnogo slučajeva, da bismo pomogli čovjekovu dobrom povratku, postoji veoma jednostavna metoda: ispitati se u svjetlu deset zapovijedi Božjih, jednu po jednu, objektivno. Samo tada mi otkrivamo da nismo uvijek bez grijeha kao što smo često težili vjerovati. Postajući svjesni bijede koja je izazvane zbog stanja grijeha i gubitka digniteta sina (Lk 15, 17), nakon ispitivanja savjesti, čovjek koji se želi pokajati shvaća kako je daleko od Boga, zaglibio u bijedu, izgubljen, lišen božanske milosti, svrstan među nevrijedne da stane pred Oca licem u lice, odijeljen od zajedništva s Bogom, duhovno mrtav. To grješno stanje mučno je. Bolje je otkriti ružnoću grijeha i njegove posljedice u trostrukom odnosu s Bogom, sa sobom i s drugima. Grijeh zapravo stvara neprelaznu distancu između grješnika i Boga, između njegova života i milosti. Metafora trsa i loze korištena u Ivanovu evanđelju, jasno oslikava dramu odvojenosti od Krista i ne ostajanje u Njemu zbog grijeha. To zaista predstavlja sve što odvaja lozu od trsa, a što uzrokuje smrt loze (Iv 15, 5). Potrebno je prikupljanje čovjekove hrabrosti da stane pred Oca (Lk 15, 18): kad otkrijemo ružnu masku grijeha, moramo se naoružati da izađemo iz tog neugodnog stanja idući u susret Ocu. Moramo izoštriti svoju spremnost stati na svoje noge i potražiti dostojanstvo pod svaku cijenu i mjesto kod Oca. Za vrijeme svojega službovanja Isus je često pozivao ili pomagao ljudima da ustanu (Mt 8, 14; Mt 9, 7; Lk 17, 19 itd.). To je znak da je On jedini koji nam može dati snage da ustanemo, da idemo k njemu i da nam bude oprošteno. Važno je pojasniti da ići k Ocu znači da mi moramo očistiti predodžbu koju imamo o njemu. Morama ostaviti karikaturu viđenja nekog osvećujućeg Boga, inkvizitora, Boga koji kažnjava, da bi došli do zaista milosrdnog Boga, Boga ljubavi, Istine, nježnosti, kao što nam se Isus Krist otkrio kroz riječi i djela. Tu se mora ponoviti: Bog ne želi smrt grješnika, nego obraćenje (Ez 18, 21). Grješnik međutim, ne smije oskvrnuti dobrotu Očevu. Žaljenje, ispovijed svojih grijeha Ocu i skrušenost (Lk 15, 18-19): nije dovoljno priznati svoje grijehe u nadi pokajanja. Mi još uvijek moramo žaliti zbog grijeha, iskusiti duboku žalost, oštru bol, oplakivati što su ti grijesi ranili milosrdnu ljubav Božju. Zato ih mi moram ispovjediti, priznati ih, prihvatiti da se moramo uponiziti, osjetiti krivima, jadnim i donijeti čvrstu odluku okaniti se zla i ne padati više u grijeh, dakako uz božansku milost. Sakrament pokore ustanovljen je da nam pomogne. Veoma je poželjno da se s njime svi pomognu po djelima pokore i ljubavi, djelima zadovoljštine za pogrješke koje su počinjene. Kao što nam sv. Ivan kaže, ako ispovjedimo svoje grijehe, Bog koji je vjeran, oprostit će nam (Iv 1, 9). Dobiti oproštenje bez prolaženja kroz kušnju: moliti Gospodina za oproštenje, kao i one koje smo uvrijedili također je potrebno i bitno važno u procesu pokajanja. Moramo moliti za oproštenje da bi nam bilo oprošteno, tj. priznati svoje prijestupe (Lk 15, 21), željeti dobiti oproštenje – da primimo ono čega nismo vrijedni i što ne zaslužujemo Okus radosti zbog oproštenja i uživanje svojeg obnovljenog digniteta: To znači odijeliti svoj život, slaviti svoje ponovno otkriveno dostojanstvo, natrag u dobrohotnost očevu. To je blagdan i radost ponovnog otkrivanja, zajedništvo, pomirenje, ponovno opečaćen savez, mir, i ponovno nađeno spokojstvo (Lk 15, 22-31). STIMULANS ZA POKAJANJE Pokajanje je iskustvo koje mora biti potaknuto. Da bi to učinili, moramo poduzeti nekoliko duhovnih koraka: Postati svjestan svojeg grješnog stanja Isus je rekao da je došao u svijet ne zbog pravednih nego da bi grješni ozdravili (Mt 9, 13). On je bio optužen zbog grješnika, da je često bio u njihovom društvu. Ako hoćemo istinu, nitko nije istinski pravedan na ovoj zemlji, kao što kaže psalmist (Ps 13, 1). Svi smo grješnici (Rim 3, 9). Samo je Bog svet. Prvi korak k pokajanju je biti svjestan svojega stanja grješnika, procijeniti do koje smo točke uvrijedili Boga. Dakako, ne smijemo izmišljati grijehe, nego shvatiti da se naše ponašanje nije uvijek sviđalo Bogu. Pred njim ne možemo tvrditi da smo savršeni. Psalam 129 kaže: „Ako se, Gospodine, grijeha budeš spominjao, tko će opstati“? (Ps 129, 3) Novi zavjet nam daje nekoliko primjera ljudi koji su postali svjesni da su grješnici. Najočitiji primjer je onaj s carinikom, već gore spomenut. Nasuprot farizeju koji je bio zatvoren u svoju oholost, kao mnogi od nas, vjerujući da smo bez grijeha, carinik je bio zaronjen u svoj nutarnji život. On ga promatra i shvaća da nije vrijedan da išta kaže Gospodinu, nego samo da podloži bijedu svojega srca. Da bi izašli iz svojega grješnog stanja, mi moramo iza sebe ostaviti svoju oholost i iluzije, i promišljati o bijedi svojega života, i uponiziti se. Drugi primjer je primjer bogatog mladog čovjeka (Mk 10, 21). On se smatrao bez grijeha, ali ga je Isus natjerao da vidi da mu manjka samo jedna stvar: da shvati svoju dušu koja je bila navezana na bogatstvo. To znači da postoji točka do koje nitko ne može tvrditi da je pravedan u očima Božjim; nitko ne može reći da nije potreban Božjeg milosrđa. Mi smo svi grješnici i kao takvi potrebno nam je Božje oproštenje zadobiveno kroz pokajanje. Uočavanje razlike između pokajničkog čina, kao što tp činimo tijekom mise, i sakramentalne ispovijedi. Pokajnički čin je kad molimo 'Ispovijedam se' na početku mise. Ono je završeno s molbom za oproštenje tijekom molitve Agnus Dei - Jaganjče Božji - i pri podizanju, kad svećenik podiže Sveto Tijelo Kristovo, prije pričesti. Pogrješno je vjerovati da su svi ti oblici pokajanja zamjena, ili da zato nema potrebe za sakramentalnim pokajanjem, tj. za ispovijedanjem grijeha svećeniku. Sakrament pokajanja ima svoju vrijednost i svoje mjesto u očišćenju pokajnika. To je sakrament i zato znak ozdravljenja i spasenja koje je Gospodin ustanovio zajedno s drugih šest sakramenata. Kao takav on ima biblijski temelj koji je Gospodin želio. Mnogi vjernici smatraju da čine očišćenje svoje savjesti tako što priznaju svoje pogrješke 'izravno' Bogu, bez odlaženja zaređenom svećeniku. To je veoma uobičajena pogrješka i u svakom slučaju suprotna volji Kristovoj koji je ustanovio sakrament pomirenja i povjerio posebnu moć svećenicima u opraštanju grijeha (Iv 20, 22-23). Ignorirati tu moć znači ići protiv volje Kristove. Ispitujte se redovito na objektivan način, promotrite život uspoređujući s voljom Božjom, s riječju Božjom i prema deset zapovijedi Božjih. Meni se čini da je velika iluzija vjerovati kako mi nemamo grijeha i da zato nema potrebe za pokajanjem. Sveti Pavao nas jasno uči da nas samo Gospodin Isus Krist čini pravednima (Rim 3, 24). To nam pokazuje da mi nismo bezgrješni. Svjesnost kroz pažljivo ispitivanje savjesti znači otvoriti se pokajanju i božanskom milosrđu. Duhovne vježbe, a to je čitanje Svetog pisma, meditacije, lectio divina, duhovne obnove, slušanje religijskih pouka, kršćanske pouke, duhovna čitanja, životopisi svetaca, svjedočenja o mističarima i prorocima naših vremena, katekizam, sakramenti itd. sve su to putovi koje Crkva stavlja na raspolaganje ne samo da nam osvijetli stazu koja nas vodi k Bogu, nego da nas pouči, ojača i gradi našu vjeru, a također i dopusti nam vidjeti se u Božjem zrcalu te da otkrijemo svoje grijehe. To su svjetiljke koje obasjavaju naš život. One nam mogu pomoći u uočavanju dobrih djela, ali također i sjenovitih područja u našem životu i tako nas potaknu na pokajanje. RAZINE POKAJANJA Postoje dvije razine pokajanja: individualna i kolektivna. Individualno pokajanje Prva razina, najvažnija, jest individualna razina. Ona podrazumijeva sve ono što je osobno. To je stvar individualnog pokajanja koje stavlja svaku osobu pred ljubav Božju u vezi njegove obveze kao kršćanina. Takvo pokajanje vodi osobu u pomirenje s Bogom i s čitavom Crkvom, jer ta osoba ponovno uspostavlja odnos s njima. Te osobe prolaze kroz sakrament pokajanja, tj. sakramentalnu ispovijed. Kolektivno kajanje. To podrazumijeva cijelu zajednicu, udrugu ili skupinu koja ostvaruje njihovu kolektivnu distancu od božanskih naredbi. Stari zavjet pun je primjera kolektivnih poziva na pokajanje. Izraelci su to prakticirali (pogledati Ez 33, 4, 6). Na Jonin poziv Ninivljani su se odazvali (Jona 3, 5-10). Židovska tradicija sačuvala je do dana današnjega praksu kolektivnog kajanja za zadovoljštinu za grijehe kroz Yom Kippur. To pomaže odagnati oholost koja karakterizira ljudsku zajednicu i poziva ljude da se kolektivno uponize radi oproštenja grijeha i privlačenja božanske dobrote. Da naše društvo danas nije toliko ogrezlo u oholosti, grijehu, relativizmu i indiferentnosti prema Bogu, oni bi redovito organizirali takvu vrstu kolektivnog kajanja. Skandal podijeljenosti kršćana, na primjer, veoma zaslužuje kolektivno kajanje. ZAKLJUČAK Pokušao sam predstaviti koncept kajanja da bih opisao karakteristike i uvjete. Čini se da je ovo važan trenutak da se usredotočimo na pomirenje ljudi, grješnika, s njihovim Bogom i da obnove odnos s Njim koji je grijehom prekinut. Kao takvo, pokajanje sigurno vodi k obraćenju. To ne bi trebalo biti ad hoc, nego dinamički. Čovjek koji je u odnosu s Bogom mora se okrenuti k Bogu gdje god misli da je daleko od Njega. U svakom slučaju, Bog je toliko milosrdan i pun dobrote da je uvijek pripravan oprostiti. Pokajanje je uvjet za primanje spasenja koje nam Bog nudi. Zato je to važna tema u Svetom pismu i u poučavanju Crkve. Svatko od nas je potreban pokajanja u svojemu odnosu s Bogom. Hvala na vašoj pažnji. Monsignor Fulgence MUTEBA Biskup Kilwa-Kasenga/RD Congo