http___www.unhcr.org_refugeeday_hr_baw-meh-story__1.xml
1.1 2.1 3.1 3.2 3.3 3.4 3.5 3.6 3.7 3.8 3.9 3.10 3.11 3.12 4.1 4.2 4.3 4.4 4.5 4.6 5.1 5.2 5.3 6.1 6.2 6.3 6.4 6.5 6.6 6.7 7.1 7.2 7.3 8.1 9.1 9.2 10.1 10.2 11.1 11.2 12.1 13.1 14.1 15.1 16.1 17.1 18.1
Baw Meh dreams of a safer future for her grandchildren. She fled violence in Myanmar. Baw Meh, 78 years old: “I got married very young. My parents arranged it. We never saw each other before the wedding. He said, you’re very slim, and I said, you’re handsome and manly. We laughed but after those first words we were shy to walk together. We had good times and difficult times. When the fighting spread to our village we were forced to move. The soldiers burnt everything and we lost all our property. There were many of us crossing mountains and rivers. We took a basket to carry a pot, an axe, charcoal and 30 cups of rice. I carried the children and ran. They grew up as we ran and they became adults in the camp in Thailand. “We had to flee just after I gave birth to the youngest daughter. I wanted her to go to school when she was young and to be educated but we couldn’t. Now I live with her and my grandsons who attend school at the camp. It makes me happy. I hope they continue studying because I want them to be educated. I want them to be like you [referring to UNHCR staff].” “I thought we would go back to our village soon after we left. But we couldn’t. We have been in this camp for about 20 years.” Baw Meh likes to sing traditional Karenni songs when she cooks for her family in the evenings. She also likes to speak about her husband, who died in 2013 before he could fulfill his dream of returning home. Many of her children and grandchildren have been resettled to third countries. One of her grandsons said to her before leaving: “I’ll take care of you from America. One day I will come back to see you.” Baw Meh has refused to leave. She prefers to stay close to her husband, who is buried in the western part of the camp as it is closer to their village in Myanmar, which lies across the border, just out of reach. Baw Meh, now 77, fled Myanmar’s Kayah state in 1996. Twenty years later, three generations of her Karenni family are still living at Ban Mai Nai Soi refugee camp in northern Thailand. Myanmar refugees in Thailand are victims of one of the longest-running refugee situations in the world, though some of them are now considering voluntary repatriation to Myanmar as conditions improve back home. Show your solidarity with refugees like Bah Meh by signing the #WithRefugees petition today. Did you like Baw Meh’s story? Share it with your friends! Thailand is not a signatory to the 1951 Refugee Convention or its 1967 Protocol and does not have a formal national asylum framework. The Thai Government currently hosts refugees from Myanmar in nine temporary shelters along the border. Refugees from Myanmar of mostly Kayin and Kayah origin fled armed conflict and have sought refuge in Thailand for more than three decades in temporary shelters administered by the host country. Karenni refugees have endured one of the longest-running refugee situations in the world. More stories Carmen fled violence in Colombia. She hopes to inspire other women through her work. Mojtaba escaped from Taliban violence. He dreams of finding a cure for cancer. Solaf survived the war in Syria. She loves sports and dreams of living in America.
1.1 2.1 3.1 3.2 3.3 3.4 3.5 4.1 4.2 4.3 4.4 4.5 4.6 4.7 5.1 5.2 5.3 5.4 5.5 5.6 6.1 6.2 7.1 7.2 7.3 8.1 8.2 8.3 9.1 9.2 9.3 10.1 10.2 10.3 11.1 11.2 11.3 12.1 12.2 12.3 12.4 13.1 13.2 13.3 13.4 14.1 14.2 14.3 14.4 14.5 15.1 15.2 15.3 16.1 17.1 17.2 18.1 18.2 19.1 19.2 20.1 21.1 22.1 23.1 24.1 25.1 26.1
Baw Meh sanja o boljoj budućnosti za svoje unuke. Pobjegla je od nasilja u Mianmaru. Baw Meh, 77 godina: “Udala sam se vrlo mlada. Moji su roditelji dogovorili brak. Nikada se nismo vidjeli prije vjenčanja. On je rekao, vrlo si vitka, a ja sam rekla, ti si zgodan i muževan. Smijali smo se, no nakon tih prvih riječi, bilo nam je neugodno hodati jedno uz drugo. Proživjeli smo i dobra vremena i teška vremena. Kada se sukob proširio do našeg sela, bili smo prisiljeni odseliti se. Vojnici su spalili sve te smo izgubili svu našu imovinu. Mnogi od nas prelazili su planine i rijeke. Mi smo uzeli košaru u kojoj smo ponijeli lonac, sjekiru, drveni ugljen i 30 šalica riže. Nosila sam djecu i bježala. Djeca su odrastala u bijegu i postala odrasli ljudi u izbjegličkom kampu u Tajlandu.” “Morali smo pobjeći odmah nakon što sam rodila najmlađu kćer. Htjela sam da ide u školu kad je bila mala te da bude obrazovana, ali to nije bilo moguće. Sada živim s njom i mojim unucima koji pohađaju školu u izbjegličkom kampu. To me čini sretnom. Nadam se da će se nastaviti školovati jer želim da budu obrazovani. Želim da budu poput tebe (kaže obraćajući se osoblju UNHCR-a). Mislili smo da ćemo se vratiti u naše selo ubrzo nakon odlaska, ali nismo mogli. U ovom smo kampu već otprilike 20 godina.” Baw Meh (78) u pozadini, u šetnji s prijateljicama, Klaw Meh (desno) i Oo Meh (lijevo), u izbjegličkom kampu Ban Mai Nai Soi. ©UNHCR / R. ARNOLD Baw Meh (78) i unuci Ko Reh (10) i Ti Reh (5), u izbjegličkom kampu Ban Mai Nai, smještenom otprilike dva kilometra od tajlandsko-mijanmarske granice. UNHCR / R. Arnold Baw Meh sjedi na ulazu doma kojeg dijeli sa svojom djecom i unucima u izbjegličkom kampu Ban Mai Nai Soi. ©UNHCR / R. ARNOLD Baw Meh (lijevo) gleda kako njezina prijateljica Klaw Meh (desno) čisti rižu u izbjegličkom kampu Ban Mai Nai Soi. ©UNHCR / R. ARNOLD Baw Meh (78) promatra dok njezina kćer Pray Meh i unuk Ti Reh (5) pripremaju obrok u kolibi koju dijele u izbjegličkom kampu Ban Mai Nai Soi. UNHCR / R. Arnold Baw Meh i njezin unuk Ti Reh (5), obavljaju kućanske poslove ispred kolibe koju dijeli sa svojom kćeri. Posljednjih 18 godina izbjeglički kamp Ban Mai Nai Soi je mjesto kojeg naziva domom. UNHCR / R. Arnold Baw Meh je karenijska izbjeglica koja živi u izbjegličkom kampu Ban Mai Nai Soi na sjeveru Tajlanda. Još uvijek nosi tradicionalnu odjeću i nakit koji je donijela sa sobom kada je pobjegla iz Mijanmara. UNHCR / R. Arnold Baw Meh voli pjevati tradicionalne karenijske pjesme dok navečer kuha za svoju obitelji. Također voli pričati o svom suprugu koji je preminuo prošle godine, prije no što mu se mogao ostvariti san o povratku kući. Mnogo njezine djece i unučadi preseljeno je u treće zemlje. Jedan od njezinih unuka rekao joj je prije odlaska, „Brinut ću se za tebe iz Amerike, a jednog dana vratit ću se da te vidim.” Baw Meh je odbila otići. Radije ostaje pokraj svog supruga koji je pokopan u zapadnom dijelu kampa jer taj je dio bliže njihovom selu u Mianmaru, koje se nalazi preko granice, malo izvan dosega. Baw Meh, koja sada ima 77 godina, pobjegla je iz mianmarske države Kayah 1996. godine. Osamnaest godina poslije, tri generacije njezine karenijske obitelji još živi u izbjegličkom kampu Ban Mai Nai Soi u Sjevernom Tajlandu. Karenijske izbjeglice iz Mianmara u Tajlandu jedna su od najdugotrajnijih izbjegličkih situacija u svijetu. Pokažite solidarnost s izbjeglicma poput Baw Meh i danas potpišite peticiju #UzIzbjeglice (#WithRefugees) . Sviđa li vam se Baw Mehina priča? Podijelite je s prijateljima! Tajland nije pristupio Konvenciji o statusu izbjeglica iz 1951. niti Protokolu iz 1967. g. i nema uspostavljen formalni nacionalni sustav azila. Tajlandska vlada trenutno pruža utočište izbjeglicama iz Mijanmara u devet privremenih smještajnih jedinica uz granicu. Izbjeglice iz Mijanmara, većinom Kayin i Kayah podrijetla pobjegli su pred oružanim sukobom i posljednjih tridesetak godina utočište pronašli u Tajlandu u privremenom smještaju kojim upravlja vlada. Karenni izbjeglice preživjeli su jednu od najdužih izbjegličkih kriza u svijetu. More stories Carmen je pobjegla od nasilja u Kolumbiji. Nada se da će inspirirati druge žene svojim radom. Mojtaba je pobjegao od talibana. Mojtaba sanja o pronalasku lijeka za rak. Solaf je preživjela rat u Siriji. Ona voli sport i sanja o životu u Americi.