http___www.taize.fr_hr_article8743.html_1.xml
1.1 1.2 1.3 1.4 1.5 1.6 2.1 2.2 2.3 2.4 3.1 3.2 4.1 4.2 4.3 4.4 4.5 4.6 4.7 4.8 5.1 5.2
After a twentieth century in which so many fine dreams have been disappointed and so many hopes diverted, how can we talk about what we can do to change the world or make it better? Is disenchanted discourse our only option? Could resignation be wisdom? Should abdication be taken for lucidity? Must we join the ranks of fatalists to be intelligent? Will whoever gives the best of their energies be doomed one day to say, like the suffering servant of Isaiah: “I wore myself out for nothing?” Asking such questions is, in the final analysis, asking the question of our freedom, of the field open and available for our activity. Before commenting on the approach that Brother Roger took regarding these questions, the philosopher Marguerite Léna recalled these words of Kierkegaard: “There is no more freedom when nothing is possible any more.” And she went on to say: “Brother Roger always worked to restore and to open up that dimension of the possible that allows freedom to breathe.” To open up the field of the possible, to refuse to fatalism any attempt to restrict that field but, on the contrary, to widen it, by maintaining “the green spaces of hope in the landscape of society,” as one day Cardinal Danneels wrote, is a task that Christians can buckle down to with many others. Rowan Williams, the Archbishop of Canterbury, appeared to have the same concern for widening our outlook when he wrote to the participants in the European Meeting in Geneva: “To have faith is to be willing to live so as to show that God is alive. And that means to live in ways which show that there are more possibilities than the world recognizes.” Christians have demonstrated inventiveness throughout history. Their faith led them to innovate. Thus were born the first hospitals and care given to patients free of charge at the time of Saint Basil of Caesarea in the fourth century, and probably well before. Speaking of another change in the ancient world, a historian was surprised that the names of Melania and Pinian have been so little remembered. Enjoying the largest fortune of the Roman Empire, those two Christians of Saint Augustine’s day decided to free their slaves and share everything with them. Why were the significant changes that this couple introduced into history so little talked about? Out of fear of acknowledging the positive role played by Christians? Or out of fear by the Christians themselves to emphasize such radical choices...? Today, the period of unprecedented peace that began with the construction of Europe is here to convince us that we should not underestimate what can be done. With the believer of the second century who wrote to Diognetus about Christians, we can say: “The post that God has assigned them is so noble that they are not allowed to desert it.”
1.1 1.2 1.3 1.4 1.5 1.6 2.1 2.2 2.3 3.1 3.2 4.1 4.2 4.3 4.4 4.5 4.6 4.7 4.8 5.1 5.2
Nakon dvadesetog stoljeća u kojem su nestali toliki lijepi snovi i raspršile se tolike nade, kako možemo pričati o tome što možemo učiniti kako bismo promijenili svijet ili ga učinili boljim? Je li naša jedina mogućnost govoriti razočarano? Može li rezigniranost biti mudrost? Treba li odustajanje shvatiti kao lucidnost? Moramo li stati u redove fatalista kako bismo bili inteligentni? Hoće li svatko tko daje najbolje od sebe jednoga dana biti osuđen reći, poput ispaćenoga Izaijinog sluge: « Zaludu sam se mučio, nizašto naprezao snagu»? Postavljati takva pitanja znači, konačno, postaviti pitanje naše slobode, područja koje je otvoreno i na raspolaganju za našu aktivnost. Prije komentara u vezi s pristupom brata Rogera ovim pitanjima, filozofkinja Marguerite Léna prisjetila se ovih Kierkegaardovih riječi: «Kad više ništa nije moguće, više nema slobode». Zatim je nastavila govoreći: «Brat Roger uvijek je djelovao kako bi ponovo uspostavio i otvorio onu dimenziju mogućega koja slobodi dopušta disati.» Kako otvoriti područje mogućega, odbiti svaki pokušaj fatalizma da ograniči to područje, već ga, naprotiv, proširiti, održavajući «zelene prostore nade u krajoliku društva», kako je jednoga dana napisao kardinal Danneels, zadatak je kojim se i kršćani i mnogi drugi mogu pozabaviti. Rowan Williams, canterburyjski nadbiskup, imao je, čini se, istu želju za širenjem naših vidika kada je sudionicima Europskog susreta u Ženevi napisao: «Imati vjeru znači htjeti živjeti tako da se vidi kako je Bog živ. A to znači živjeti na način koji pokazuje da ima više mogućnosti no što ih svijet prepoznaje.» Kršćani su tijekom povijesti pokazivali inventivnost. Njihova ih je vjera vodila k inovacijama. Tako su nastale prve bolnice i besplatna njega pacijenata u vrijeme svetog Bazilija iz Cezareje u četvrtom stoljeću, a vjerojatno i dosta prije. Govoreći o drugoj promjeni u antičkom svijetu, jedan je povjesničar bio iznenađen da su imena Melania i Pinian tako slabo zapamćena. Uživajući u najvećem bogatstvu Rimskoga Carstva, ovo je dvoje kršćana iz doba svetog Augustina odlučilo osloboditi svoje robove i sve podijeliti s njima. Zašto se tako malo pričalo o tako značajnim promjenama koje je ovaj par uveo u povijest? Iz straha od prepoznavanja pozitivne uloge koju su igrali kršćani? Ili iz straha samih kršćana pred naglašavanje tako radikalnih izbora…? Danas je razdoblje mira bez presedana koje je počelo stvaranjem Europe ovdje kako bi nas uvjerilo da ne bismo trebali podcjenjivati ono što se može učiniti. Zajedno s jednim vjernikom iz drugog stojeća koji je Diognetu pisao o kršćanima, možemo reći: «Mjesto koje im je Bog namijenio tako je uzvišeno da ga ne smiju napustiti.»