http___www.tebe-trazim.com_forum_viewtopic.php_f_97_t_6589_1.xml
1.1 1.2 2.1 2.2 2.3 2.4 3.1 3.2 3.3 4.1 4.2 4.3 4.4 4.5 5.1 5.2 5.3 5.4 6.1 6.2 6.3 7.1
If you have been afflicted by fear that you have committed the unpardonable sin against the Holy Spirit, then notice these “whoever,” “anyone,” and “everyone” statements about those who believe and the certainty of their salvation. If you receive Jesus in saving faith, you cannot have committed the unpardonable sin against the Holy Spirit, since God has promised to receive and bless all who come to his Son in faith. Many Christians live under the affliction of fearing that they have committed a special sin that places them in an unpardonable category. Despite their faith in Jesus, they have been led to believe that a certain prior action in their lives has effectively triggered a special clause that will keep them from heaven. This clause is found in Mark 3:28-29, where Jesus said, “Truly, I say to you, all sins will be forgiven the children of man, and whatever blasphemies they utter, but whoever blasphemes against the Holy Spirit never has forgiveness, but is guilty of an eternal sin.” In light of these verses, many believers in Christ fear that they will go to hell because of an event when they spoke or even thought blasphemies against the Holy Spirit. This raises the question: is it possible that a Christian has committed the sin of blasphemy against the Holy Spirit and therefore can never have that sin forgiven? The answer is No. Let me offer three reasons why this is the case. First, let’s be clear as to what blasphemy against the Holy Spirit involves. When Jesus spoke of this sin, he was referring a group of religious leaders who claimed that Jesus was performing his miracles by the power of Satan. You will see this in Mark 3:22, “And the scribes who came down from Jerusalem were saying, ‘He is possessed by Beelzubul,’ and ‘by the prince of demons he casts out demons.” Jesus went on to prove that this could not be true, arguing, “How can Satan cast out Satan?” and pointing out that in such a case Satan’s house would be “divided against itself” (Mk. It was after answering in this way that Jesus spoke of blasphemy against the Holy Spirit. This helps us to know what this particular sin is. Blasphemy against the Holy Spirit is not denying the Holy Spirit or saying blasphemous things in general regarding him. Rather, it is ascribing the work of the Holy Spirit in Jesus’ life to the power of Satan. What makes this sin so damning is that the person cannot, by definition, believe on Jesus and be saved. This was an intentional rejection of Jesus by those who realized that he was in fact the Son of God and Messiah. Because their sin involves a conclusive rejection of Jesus, it brings eternal consequences in condemnation. The sin of blaspheming the Holy Spirit is not, then, about using blasphemous words against the Spirit but rather the sin of denying Jesus despite compelling evidence, provided by the Spirit, that he is the Son of God and Savior. Second, according to Hebrews 6:4-6, a person who has entered such an eternally condemned state of hardened unbelief cannot be brought to repentance.
1.1 1.2 1.3 1.4 1.5 1.6 2.1 2.2 2.3 2.4 2.5 2.6 2.7 3.1 3.2 4.1 4.2 4.3 4.4 4.5 4.6 4.7 4.8 5.1 6.1 6.2 6.3 7.1 7.2 8.1 8.2 8.3 9.1 9.2 9.3 9.4 9.5 10.1 10.2 10.3 10.4 10.5 10.6 10.7 10.8 10.9 11.1 11.2 11.3 11.4 11.5 12.1 12.2 13.1 13.2 13.3 13.4 14.1 14.2 15.1 15.2 15.3 15.4 15.5 16.1 17.1 18.1 19.1 20.1 20.2 21.1 22.1 23.1 24.1 24.2 24.3 25.1 26.1 27.1 28.1 28.2 28.3 29.1
Evo malo o grijehu protiv Duha Svetoga,koga zanima....izvor : http://www.duhovni-centar-dramalj.com/pitanja.htmlSagriješiti protiv Duha Svetoga? Što točno znači? Ne morate se puno zamarati s odgovorom. Samo ukratko, jer vidim da se stvarno trudite ljudima odgovoriti u detalje. Mogli biste napisati vlastitu knjigu pitanja i odgovora. )) BVB - 'Nema nikakva grijeha bilo kako teškoga, da ga Crkva ne bi mogla oprostiti' (KKC 977). 'No pohuli li tko na Duha Svetoga, nema oproštenja dovijeka; krivac je grijeha vječnoga' (Mk 3,29; Mt 12,31-32; Lk 12,8 - koji nam nudi nastavak o tom grijehu u Dj 5). Božje milosrđe ne pozna granica. No, tko namjerno odbaci prihvatiti Božje milosrđe pokajanjem, odbacuje oproštenje vlastitih grijeha i spasenje što ga Duh Sveti nudi. 'Takvo otvrdnuće može dovesti do konačnog nepokajanja i vječne propasti' (KKC, br. 1864). Ali to nije zato što to Bog ne bi htio, nego zato što takav grješnik sam onemogućuje da mu se može oprostiti. Razlog neopraštanja nije u Bogu, nego u nemogućnosti primanja oproštenja sa strane čovjeka. - To bi bio najkraći odgovor. Za one koji žele više, nastavljam... - 'Obratite se i vjerujte evanđelju' (Mk 1,15). A pred onim koji odbija svjetlost (Mk 3,29//) ili sebi umišlja da mu oproštenje nije potrebno, poput onog farizeja iz prispodobe (Lk 18,9s), Isus ostaje nemoćan. Npr.: 'što ću ja ići popu na Ispovijed, kad je on grješniji od mene. Nemam ja grijeha; nisam nikoga ubio/la'...; ili stav preuzetnosti i zlouporabe Božjeg milosrđa do kraja: mogu ja i dalje teško griješiti, pa šta, svećenik-moj prijatelj, lako mi da odrješenje...; ili stav očaja do kraja: Bog mi ne može oprostiti...). Ako li takav očajnik bez pokajanja umre, 'krivac je grijeha vječnoga', jedinog grijeha koji je neoprostiv... No, taj grijeh ne znači nijekati Božanstvo Duha Svetoga ili Njegovu ulogu. Kad bi se heretici vratili i povjerovali, Bog bi im oprostio njihovu prošlu nevjeru i izrugivanje protiv Boga i Njegova Duha. Kad bi se heretički sljedbenici macedonijevaca, koji su nijekali Božanstvo Duha Svetoga, obratili, Crkva bi ih prihvatila i dala im odrješenje... - Što je, dakle, 'grijeh protiv Duha Svetoga' koji je neoprostiv? - Hula (blasfemija) protiv Duha Svetoga je definitivno i trajno odbijanje Njegove uloge. To je odbijanje koje traje doživotno. I kao posljedica toga odbijanja, nema kajanja, ni oprosta, naravno. - Evanđeoski izričaj 'grijesi protiv Duha' - svjesno je i slobodno odbacivanje Boga proisteklo iz oholosti, mržnje prema životu i iz očaja. Tim evanđeoskim izričajem označuje se čovjekovo temeljno opiranje Bogu, svjesno, hotimično, nadahnuto mržnjom prema životu i očajanjem. - Najveća je nesreća otvrdnuće srca u zlu, konačno nepokajanje, okorjelost u grijehu... to je grijeh protiv Duha Svetoga. Protiviti se istini i odbaciti svjetlo - koliko li ih ima takvih... 'Odbijanje svjetla, po tome ćemo biti suđeni' (F. Mauriac). - S obzirom na kontekst - Isus je optužen da ozdravlja po Beelzebulu, poglavici demona - možemo Isusove riječi, teške i tvrde, shvatiti ovako: Bog može oprostiti nekome tko ne poznaje Isusa i Njegov autoritet kao 'Sina čovječjeg', ali ne može prihvatiti radikalni stav nijekanja Božjeg djela, koji vidi zlo posvuda, čak i tamo gdje Duh Sveti djeluje u sili. Tko odbija priznati Isusu autoritet Božji i pripisuje zloduhu ono što čini Duh Sveti (usp. Mk 3,30), odbija svjetlo božanske milosti i oproštenje koje iz nje izvire; tko ne priznaje Isusa svojim Spasiteljem, taj ne može biti spašen i osuđuje samog sebe da ostane zauvijek udaljen od Boga; takav stav po svojoj naravi isključuje spasenje; takav se grijeh neće oprostiti ni na ovom svijetu (u vrijeme prije Sudnjeg dana, ili dok čovjek živi), ni u budućem, pa traje svu vječnost... Zašto je taj grijeh neoprostiv? Jer onaj koji ne priznaje Isusu Božanski autoritet, ne može uopće čuti Isusa da mu je taj grijeh oprošten... - Ili pak ovako: Dok Isus oslobađa od zlog duha silom Duha ljubavi, Njegovi neprijatelji kažu da je On zapravo vođen Zlim duhom. Duh je u nama snaga, dinamizam života, poziv na sreću. Mogu imati poteškoća da odgovorim na Njegove zahtjevne pozive. Mogu se ponekad odreći da živim na visini živih riječi koje imaju svoj izvor u 'Duhu koji govori našem duhu'. To se zove grijeh i to je oprostivo. Ono što je neoprostivo, to je 'govoriti protiv Duha', reći da On nije sila života i uskrsnuća, nego da je duh zla, da su Njegovi zahtjevi suludi, da idu protiv života i sreće, ukratko, da Duh 'želi moju smrt'. Reći da je izvor žive vode otrovan, znači osuditi se na umiranje od žeđi. Ako se Duha niječe kao silu života, izvor oproštenja je odsječen: nikome se ne oprašta protiv njegove volje. Papa Ivan Pavao II. to ovako kaže: 'ako Isus reče da se grijeh protiv Duha Svetoga ne može oprostiti ni na ovom ni na drugom svijetu, to je zato što je to ne-opraštanje povezano, kao s njegovim uzrokom, s ne-pokajanjem, to jest, s radikalnim odbijanjem obraćenja' (enciklika 'Duh Sveti u životu Crkve i svijeta', br. 46). - Baš kao i ideja da pakao doista postoji, ovaj nas pojam grijeha, zauvijek neoprostivog, pogađa. Jedno i drugo izgleda teško pomirljivo s idejom koju imamo o Božjoj dobroti. No, Bog nas je stvorio slobodnima... pa i da se obratimo i ne živimo bez Njega. Granice Božje ljubavi sastoje se u tome da tu ljubav možemo i odbiti... U biti, griješiti protiv Duha znači odbiti da budem ljubljen, kad ta odluka obuhvaća temelj, dubinu mog bića... - Ako će Bog tražiti račun o svakoj nepotrebnoj (zlobnoj, klevetničkoj) riječi (Mt 12,36), kako će ljudi istom odgovarati za hulu na Duha Svetoga! Istovremeno, nijedan izgubljeni sin neće naći zatvorena vrata ako odluči vratiti se kući... - Ima li još netko da nije ovo razumio? Neka digne ruku... Aha, dva, tri... No, dobro, ponovit ću. Bog, u svom milosrđu, prihvaća sve one koji se pokaju i prašta im. On je rekao: 'i onoga tko dođe k meni, neću izbaciti' (Iv 6,37). Crkveni oci su s pravom rekli: 'Jedini neoprostivi grijeh je grijeh bez pokajanja'. Ustrajati u grijehu, sve do smrti bez pokajanja, znači propasti, prema onome što kaže Gospodin: '...ako se ne obratite, svi ćete tako propasti' (Lk 13,5). Odbijanje pokajanja sve do smrti jedini je neoprostiv grijeh. 'Jedina nepopravljiva nesreća bila bi pojaviti se jednog dana bez pokajanja pred Licem koje oprašta' (G. Bernanos). Može se također pitati: koji je odnos između pokajanja i hule protiv Duha Svetoga? To je jasan odnos jer nitko se ne može pokajati, bez djelovanja Duha Svetoga koji 'će pokazati svijetu što je grijeh' (Iv 16, On je taj koji vodi i potiče čovjeka u duhovnom životu, On je sila koja potpomaže svako dobro djelo. Nitko ne može izvršiti neko duhovno djelo bez asistencije Duha Svetoga. Odbijanje asistencije Duha Svetoga nikada ne može stvoriti dobro koje apostol naziva 'plod Duha (Gal 5,22). A onaj koji je sterilan i 'ne donosi dobroga roda, siječe se i u oganj baca' (Mt 3,10; Iv 15,4-6). Odbijanje Duha je, dakle, trajno odbijanje pokajanja i svakog duhovnog ploda. Huliti protiv Duha Svetoga ne znači 'žalostiti Duha Svetoga' (Ef 4,30) ili 'trnuti Duha' (1 Sol 5,19) ili 'opirati se Duhu Svetomu' (Dj 7,51), već radikalno i kontinuirano odbacivati Njegovo djelovanje, odakle istječe odbijanje pokajanja i dobrih djela. Možemo si postaviti pitanje: što će biti s čovjekom koji je radikalno odbacivao djelo Duha Svetoga, ali koji je odlučio da se pokaje i da ga prihvati? Naš je odgovor: pokajati se znači prihvatiti djelo Duha Svetoga u sebi, čak i u posljednjim trenucima života. To je znak da Duh Sveti nastavlja raditi. To onda možda neće biti slučaj hule protiv Duha Svetoga, kao što smo već objasnili. Smatrati da je moj grijeh neoprostiv, djelo je Sotone koji nas nastoji utonuti u očaj i uništiti nas. Uvjeravam osobu koja je postavila ovo pitanje, jer činjenica da ga je postavila dokazuje njen živi interes za njenu vječnu sudbinu: to je djelovanje Duha u Vama, i takav strah bilo koga da je već neoprostivo sagriješio protiv Duha, nikad ne može proći kao hula protiv Duha Svetoga. Preostaje odgovor na zadnji dio problema: je li moguće da je Božje milosrđe u skladu s Njegovim odbijanjem oproštenja? Kažem da je Bog uvijek spreman oprostiti. Bog ne odbija svoj oprost iz nijednog razloga. Ali da bi se zaslužio taj oprost, nužno je pokajati se, obratiti se. Ako netko odbija pokajanje, Bog će ga čekati do posljednjih trenutaka njegova života, kao što je to učinio s dobrim razbojnikom, ali ako on još uvijek ustrajava u svom odbijanju i odbacuje djelovanje Duha do kraja, jedini on bit će odgovoran za svoju propast, a ne Bog milosrđa, blagoslovljeno Njegovo ime.