Undtagelsen fastsat i traktatens artikel 73 D, stk. 1, litra a), er, som den tyske regering har anført, selv begrænset i medfør af traktatens artikel 73 D, stk. 3, som fastsætter, at de i stk. 1 omtalte nationale bestemmelser »ikke må udgøre et middel til vilkårlig forskelsbehandling eller en skjult begrænsning af den frie bevægelighed for kapital og betalinger som defineret i artikel 73 B« (jf. Verkooijen-dommen, præmis 44, og Manninendommen, præmis 28).
The derogation provided for in Article 73d(1)(a) of the Treaty is itself, as the German Government observed, limited by Article 73d(3) of the Treaty, which provides that the national provisions referred to in paragraph 1 of that article ‘shall not constitute a means of arbitrary discrimination or a disguised restriction on the free movement of capital and payments as defined in Article 73b’ (see Verkooijen, paragraph 44, and Manninen, paragraph 28).