Denne praksis har sin rod i medlemsstaternes redegørelse i "Luxembourg-forliget" af 29. januar 1966: "Det er ønskeligt, at Kommissionen, førend den vedtager et forslag af særlig betydning, gennem De Faste Repræsentanter tager behørig kontakt med medlemsstaternes regeringer; denne fremgangsmåde berører ikke Kommissionens initiativret i henhold til traktaten".
Permanent Representatives, without this procedure com promising the right of initiative which the Commission derives from the Treaty.'