Vycházíme-li však při bádání stále z tohoto hlediska, přestane se jednou provždy uplatňovat požadavek konečně platných řešení a věčných pravd; jsme si stále vědomi, že všechny námi získané poznatky jsou nutně omezené a podmíněny okolnostmi, za kterých byly získány; avšak nenecháváme se již také přivádět do rozpaků protiklady pravdivého a falešného, dobrého a zlého, totožného a různého, nutného a nahodilého, protiklady, se kterými není s to se vypořádat stará, stále ještě velmi rozšířená metafysika; víme, že tyto protiklady mají jen relativní platnost, že to, co je dnes uznáváno za pravdivé, má svou skrytou lživou stránku, která časem vyjde najevo, stejně jako to, co je dnes uznáváno za lživé, má svou pravdivou stránku, pro kterou mohlo být dříve uznáno za pravdivé; že to, co se považuje za nutné, se skládá ze samých nahodilostí a že domněle nahodilé je formou, za níž se skrývá nutnost, a tak dále.
One knows that these antitheses have only a relative validity; that that which is recognized now as true has also its latent false side which will later manifest itself, just as that which is now regarded as false has also its true side by virtue of which it could previously be regarded as true. One knows that what is maintained to be necessary is composed of sheer accidents and that the so-called accidental is the form behind which necessity hides itself — and so on.