Nejsme ještě s to strávit, co se tu děje. Cítíme, že nás Plechanov doběhl, že naše připomínky jsou čím dále nesmělejší a on je „odsunuje“ (nevyvrací, ale odsunuje) čím dál lehčeji a čím dál ležérněji, že „nový systém“ se de facto rovná neomezené nadvládě Plechanova a že on, ač to velmi dobře ví, neostýchá se vládnout tak suverénně a s námi nedělá příliš velké okolky.
We realised that we had been made fools of; that our remarks were becoming more and more halting; that Plekhanov “waved them aside” (not refuting them but waving them aside) more and more easily and carelessly; that “the new system” was de facto tantamount to his complete domination; and that Plekhanov understood this perfectly, not hesitating to domineer over us without ceremony.