"Když vzali všecko, co bylo možné uchvátit, začali rozbírat kamna a vybírat kachlíky, lámat podlahu a desky a všechno to tahali domů…" Za těmito plenitelskými činy byla odvěká, tisíciletá úvaha všech selských válek: strhnout do základu tvrze nepřítele, nenechat místo, kde by mohl hlavu složit. "Rozvážnější rolníci," vzpomíná kurský rolník Cigankov, "říkali: ‚Není potřeba ničit budovy, budeme jich potřebovat… na školy a nemocnice,' - ale většina byla těch, kteří křičeli, že třeba zničit všechno, aby se naši nepřátelé, kdyby na to došlo, neměli kde skrýt…" "Rolníci uchvátili všechen statkářský majetek," vypravuje orlovský rolník Savčenko, "vyháněli statkáře ze statků, vylamovali v domech statkářů okna, dveře, podlahy a stropy… Vojáci říkali, že mají-li se zničit vlčí hnízda, třeba i vlky podávit.
“When they had taken away all they could get, they began breaking up the stoves, removing the flue-plates, ripping up the floors and planks, and dragging it all home ...” Behind these destructive activities stood the century-old, thousand-year-old strategy of all peasant wars: to raze to the ground the fortified position of the enemy. Leave him no place to cover his head. “The more reasonable ones,” remembers a Kursk peasant, Tzygankov, “would say ‘We must not burn up the buildings – they will be of use to us for schools and hospitals,’ but the majority were the kind that shout out ‘We must destroy everything so that in case anything happens our enemy will have no place to hide.’” “The peasants seized all the landlords’ property,” relates an Orel peasant, Savchenko, “drove the landlords Out of the estates, smashed the windows, doors, ceilings and floors of the landlords’ houses ...