Vzniká otázka, kdo je teď důslednější: zda „narodnici“, kteří se nadále zabývají a laskají s touto „společností“, servírují jí líčení hrůz „blížícího“ se kapitalismu a „hrozícího zla“[f], jak se vyslovil autor článku, a vyzývají příslušníky této společnosti, aby opustili nesprávnou cestu, na kterou jsme „my“ sešli atd. — či marxisté, kteří jsou tak „omezení“, že se příkře diferencují od společnosti a soudí, že je třeba obracet se výhradně k těm, kdož „nejsou spokojeni“ a nemohou se spokojovat „zažívacími procesy“ a komu ideálů je třeba, neboť pro ně jsou otázkou každodenního života.
The question arises, who is more consistent now: the “Narodniks,” who continue to fuss and bother with this “society,” who regale it with a picture of the horrors of “on coming” capitalism, of the “threatening evil,”[3] as the author of the article expressed it, who call on its representatives to leave the wrong road on to which “we” have deviated, etc.—or the Marxists, who are so “narrow” that they sharply fence themselves off from society and consider it necessary to address themselves exclusively to those who are not “satisfied” and cannot be satisfied with “digestive processes,” for whom ideals are a necessity, for whom they are a matter of daily life.