Hovor vázne, už nevědí, co dál říct, budoucnost jim leží v ústech jako vyžvýkaná žvýkačka, a do toho ticha řekne najednou muž Mimimimi, žena se krátce zasměje, muž mluví fistulkou, říká Mi¬mimimi, já jsem dánský kuchař, ne, říká žena, to je kuchařův pomocník, smørrebrød-smørrebrød-ramtamtam-tam, zpívá muž a žena říká, prosím tě ne, ale muž ji přesto lechtá a žena se směje a říká ne, přestaň už, jinak budu křičet, a muž přestane a řekne zase Mimimimi, žena řekne, možná bychom se měli pokusit usnout, a pak je ticho, jen ještě jednou tiché zahihňání, a žena zašeptá dobrou noc, miláčku, muž řekne Tak zítra, a Lynn slyší, jak se od sebe potichu odvrátí, postel zaskřípe.
The conversation falters, neither of them knows what to say any more, the future lies in their mouths like old chewing gum that has lost its flavour, and into this silence the man suddenly says, Mimimimi, and the woman gives a short laugh, the man speaking in a falsetto says, Mimimimi, I'm the Danish chef, he says, no, says the woman, that's the chef's kitchen boy, Smörrebröd, smörrebröd, ramtamtamtam, he sings, and the woman says, no, please, but the man tickles her anyway, and the woman laughs and says, no, stop it, else I'll scream, and the man stops and says Mimimimi again, the woman says, maybe we should try to get to sleep, and then it goes silent, just one more quiet giggle, and the woman whispers, good night, darling, till tomorrow, the man says and Lynn listens as they quietly turn away from each other, the bed creaking.