Pokud se toto preferované řešení ukáže jako nepřijatelné,pak by bylo alternativou posílit článek II-52 tak, aby jasněkonstatoval, že dvanáct „sociálních práv" z druhé části se týkáunie, ale nikoliv členských zemí, ani když zavádějí do praxe unijnísměrnice . Pokud unie usoudí, což je možné, že všechny členské zeměmusí hradit veřejnou zdravotní péči všem svým nezaměstnaným, pak bybylo na národních parlamentech, nikoliv na 25 soudcích vLucemburku, aby rozhodly, jak se k tomuto cíli postavit.
If this preferred solution proves unacceptable, analternative would be to strengthen Article II-52, to state clearlythat the twelve "social rights" of Part II apply to the Union, butnot to the member states, even when these are implementing Uniondirectives. If the Union decides, as it could, that all memberstates must provide public health care for all unemployed persons,it would be up to national parliaments, not 25 judges inLuxembourg, to determine how to address that objective.