V naší rodině se sice jakési výtvarné geny potulovaly, maminčin dědeček byl architekt Jan Kotěra, tatínkův bratranec zas Jiří Šalamoun, ale naši mě v umělecké dráze spíš brzdili, přišlo jim to příliš odvážné a asi taky moc nevěřili, že bych mohla uspět. Tátovy výroky typu "Ivanko, chudáčku, co to tady už zase kreslíš, stejně to k ničemu nebude"? jsem si sice zase tak moc nebrala, ale povzbudivé, pravda, nebyly.
I didn´t take my dad´s statements like "Ivana, you poor thing, what are you doing drawing again, it won´t lead anywhere", too seriously, but to tell the truth, they weren´t encouraging.