Ve výše uvedeném rozsudku ve věci Danske Busvognmćnd došel Soud prvního stupně Evropských společenství k názoru, že „… smluvní vztahy uzavřené mezi dopravním podnikem a příslušným orgánem na základě nabídkového řízení zahrnují podle čl. 14 odst. 1 a 2 nařízení (EHS) č. 1191/69 specifický režim financování, který neponechává místo náhradám podle metod stanovených v oddílech II, III a IV tohoto nařízení“ [25].(120) Z tohoto rozsudku vyplývá, že pojem „náhrada za veřejné služby“ ve smyslu čl. 17 odst. 2 nařízení (EHS) č. 1191/69 je nutno vykládat velmi restriktivně.
In the above-mentioned judgment in Danske Busvognmænd, the Court of First Instance of the European Communities considered that ‘the contractual relationships established following a tender procedure between the transport undertaking and the competent authority include, by virtue of Article 14(1) and (2) of Regulation (EEC) No 1191/69, a specific financing scheme which leaves no room for compensation according to the methods laid down in Sections II, III and IV of that Regulation’ [25].(120) It emerges from this judgment that the concept of ‘public service compensation’ within the meaning of Article 17(2) of Regulation (EEC) No 1191/69 must be interpreted in a very narrow manner.