Přirozeně mě nijak nepřekvapilo, že dědeček nakonec do Číny nedojel, na 8000 km bylo jeho auto přece jen už moc staré, na to byl koneckonců i dědeček už moc starý, a já se pokoušel sám sebe přesvědčit, že dojet do Číny neměl doopravdy ani v úmyslu, že si to jen nechtěl přiznat, že až do konce jen potřeboval někoho, komu to musel dokázat. Když tak o tom přemýšlím, měl by mi být vlastně vděčný.
Naturally I wasn't very surprised, that my grandfather hadn't reached China in the end, 5000 miles, his car was just too old for that, my grandfather was also just too old for that, and I tried to convince myself, that he had never really intended to go, that he simply hadn't wanted to admit it to himself, that to the end he had just needed someone to whom he had to prove it. Looked at like that, he should even be grateful to me.