Ani síla a přesvědčivost těchto argumentů, ani horysofistikovaných dat, mě nemůže zbavit pocitu, že tato diskuseuvízla ve slepé koleji a nakonec zakrněla: uvízla tam, protože zateoretickou konstrukcí, že ekonomický růst je nezbytnou, alenedostatečnou podmínkou pro omezení chudoby, existoval časovýposun, během kterého se naše představy o jejím naplnění poněkudměnily; a zakrněla, protože dvě nezbytně nutné věci začasto vsouboru těchto argumentů chybějí: první chybějící ingrediencí jejasné definování toho, jak by měla být spravedlnost sama měřena, azejména čisté účinky například změny poměru mezi, řekněme, dětskouprací a hladověním.
Neither the intensity of these arguments, nor mountains ofsophisticated data, can relieve me of the feeling that this debateis stuck in a rut and stunted: stuck, because beyond the notionthat growth is a necessary but insufficient condition for reducingpoverty, our ideas on the matter have changed little over theyears; stunted, because two vital things are often missing fromthese arguments. The first missing ingredient is a clear reckoningas to how justice itself is measured, especially the net effects oftrade-offs between, say, child labour and starvation.