Pan Barrot dosáhl konečně ministerského křesla, jehož vidina ho pronásledovala od roku 1830, ba co více, dosáhl předsednického ministerského křesla; dosáhl ho však nikoli, jak se za Ludvíka Filipa domníval, jakožto nejpřednější vůdce parlamentní oposice, nýbrž jakožto spojenec všech svých úhlavních nepřátel, jesuitů a legitimistů, a k tomu s úkolem pohřbít parlament.
M. Barrot had at last secured the ministerial portfolio whose image had haunted him since 1830, and what is more, the premiership in the ministry; but not, as he had imagined under Louis Philippe, as the most advanced leader of the parliamentary opposition, but with the task of putting a parliament to death, and as the confederate of all his archenemies, Jesuits and Legitimists.