Iran trak det længste strå | Information
Præstestyret i Teheran har vundet de seneste ugers diplomatiske slagsmål med EU. Og nu venter parterne bare utålmodigt på en chance for at genoprette det gode forhold
Stor ståhej for ingenting. Sådan kan man fristes til at beskrive det højlydte diplomatiske slagsmål, som har udfoldet sig mellem Bruxelles og Teheran den seneste måneds tid.
Et slagsmål, der begyndte, da en tysk domstol den 10. april fastslog, at Teheran stod bag likvideringen af fire iranske oppositionspolitikere på restaurant Mykonos i Berlin i 1992.
En dom, der var så klar, at EU samme dag så sig nødsaget til at suspendere den fem år lange såkaldte kritiske dialog med Iran - og opfordre medlemslandene til omgående at trække deres ambassadører hjem fra Teheran.
Kun tre uger senere var stormen blæst så meget over, at EU var rede til at sende de femten ambassadører retur til Teheran, dog med den besked, at Mykonos-mordene var så grov en forbrydelse, at alle kontakter med Iran på ministerniveau fremover ville være udelukket.
Hvilket Irans udenrigsminister Velayati dagen efter kvitterede for ved på et pressemøde at erklære den tyske ambassadør for uønsket i Teheran. Velayati tilføjede, at det også ville passe ham fint, hvis Danmarks Iran-ambassadør Hugo Østergaard-Andersen blev væk i en periode.
Et træk, der til gengæld fik EU til at standse tilbagesendelsen af ambassadører, ifølge det danske udenrigsministerium indtil alle de femten topdiplomater igen er velkomne.
Suspensionen af ministerkontakten har vakt vrede i Teheran, men generelt har de iranske reaktioner på Mykonos-dommen og EU's diplomatiske straffeaktion været ret afdæmpede.
Både iranske toppolitikere og den statskontrollerede presse har skarpt fordømt begge dele, men den eneste konsekvens af de kradse verbale udfald har været udvisningen af den tyske ambassadør.
Den samme beherskelse har kendetegnet Bruxelles' reaktion. Umiddelbart efter Mykonos-dommen blev EU opfordret til at indføre økonomiske sanktioner mod Iran, men dén mulighed udelukkede både Frankrig og Tyskland med det samme som helt urealistisk.
Begge parter har altså fra starten været interesseret i begrænse konflikten til et rent diplomatisk spilfægteri, der ikke bringer de to parters økonomiske og strategiske interesser i fare.
Af samme grund venter de fleste iagttagere, at de gode forbindelser mellem Bruxelles og Teheran allerede om nogle få uger vil være genoprettet.
I øjeblikket venter begge parter bare på en chance for at normalisere forholdet. En chance som sandsynligvis vil opstå, så snart det kommende iranske præsidentvalg den 23. maj er overstået, og præsident Rafsanjanis afløser er fundet.
Formentlig vil der blive tale om to valgrunder, men ifølge den iranske forfatning skal runderne afholdes umiddelbart efter hinanden.
Så i løbet af juni kan de europæiske ambassadører formentlig igen pakke kufferten og sætte kurs mod Teheran.
Umiddelbart kan det virke underligt, at parterne har så travlt med at vende tilbage til business as usual.
For Irans vedkommende er interessen i at bevare samhandlen med Europa måske indlysende. Dels fordi handelen giver overskud, og dels fordi Vesten sidder på en stor del af den moderne teknologi og know-how, som Iran har så stor brug for, hvis det skal kunne lade sig gøre at holde økonomisk trit med befolkningstilsvæksten.
Selv om EU er Irans største samhandelspartner, vil de fleste af de varer, Iran importerer fra Europa imidlertid kunne erstattes af varer fra f.eks. Rusland og Kina.
To lande, som har tilkendegivet, at de under ingen omstændighe-der vil deltage i en boykot af det iranske præstestyre og som Teheran derfor i øjeblikket har meget travlt med at udvikle forbindelserne til.
For EU's vedkommende er samhandelen med iranerne i øjeblikket af mindre betydning. Det er i hvert fald, hvad EU's diplomater ynder at fremhæve, og handelstallene synes at give dem ret. Den samlede eksport fra EU til Iran var i 1995 på 45 mia. kr., hvilket i den store sammenhæng er et temmelig lille beløb.
På længere sigt håber EU, at det iranske marked vil udvikle sig, men dén økonomiske åbning, som det europæiske erhvervsliv havde håbet på efter Rafsanjanis magtovertagelse i 1989, er stort set udeblevet. Fordi præsidenten viste sig at have for lidt magt til at gennemføre det økonomiske reformprogram, han oprindelig havde på tegnebordet.
Det er da heller ikke kun handelsinteresser, der afholder EU-landene fra for alvor at sætte tommelskruerne på præsterne i Teheran.
Det er ifølge EU-diplomater også frygten for, at konflikten med Iran ekskalerer så meget, at det går ud over oliepriserne. Det kunne f.eks. ske, hvis Iran truede med at lukke det strategisk vigtige Hormuz-stræde, som en fjerdedel af verdens olieforsyninger må passere.
Bare truslen om noget sådant ville omgående få olieprisen til at eksplodere, men en hel eller delvis lukning af strædet er et våben, som Iran sandsynligvis aldrig vil tage i anvendelse.
Først og fremmest fordi USA vil opfatte det som et direkte angreb på amerikanske interesser og dermed grundlag for en ny Golfkrig.
Det spiller givetvis også en rolle, at EU aldrig har opgivet håbet om, at mere moderate kræfter før eller siden vil komme til fadet i Teheran, og derfor ikke ønsker at skubbe iranerne over i en endnu mere anti-vestlig grøft forud for præsidentvalget.
Et valg, der ventes at komme til at stå mellem den ultrakonservative parlamentsformand Nateq Nouri og den mere liberalt indstillede Mohammed Khatami. Tidligere minister for kultur og islamisk vejledning og klart Vestens foretrukne valg.
Netop teorien om, at på et eller andet tidspunkt får iranerne nok af religiøs fanatisme og og kulturel isolation, har været kernen i den kritiske dialogs politik.
Og dét håb er på ingen måde lagt på hylden, bare fordi en berlinsk domstol finder det bevist, at Iran bedriver statsterror på europæisk jord.
Og det er da også et håb, som mange andre end EU's Ministerråd har troet på gennem årene. Det var f.eks. kernen i 80'ernes Iran-contra-skandale, hvor kredse inden for CIA forsøgte at købe velvilje hos moderate ledere i Teheran såsom Rafsanjani med eftertragtede våbenleverancer. I strid med gældende amerikansk lovgivning.
I dag har USA tilsyneladende skrinlagt sine bestræbelser på at finde et moderat alternativ, men i Bruxelles - og især i Bonn - lever forestillingen om, at præsterne i Teheran kan snakkes til fornuft, stadig i bedste velgående.
Og så længe det er tilfældet, vil EU-landene blive ved med at forsøge samtalens vej. Uanset hvilke overgreb og forbrydelser, den iranske regering måtte begå mod politiske modstandere inden for og uden for landets grænser.
Pudsigt nok ser det nemlig ud til, at EU-landene har mere brug for Irans velvilje end Iran har for EU's. Og så trækker iranerne selvfølgelig gang på gang det længste strå.
kulturteknologivåbenpolitikvalg
USAKinaEuropaBruxellesDanmarkFrankrigRuslandTysklandBerlinBonnIranTeheran