PressReader - BT: 2015-11-23 - Kaemper med sor­gen ef­ter Lu­dos blo­di­ge død
Kaemper med sor­gen ef­ter Lu­dos blo­di­ge død
- DRA­EBT I KUGLEREGN
Én af dem var 30-åri­ge Mette Søn­der­gaards eks­ka­e­re­ste Lu­d­ovic Boum­bas, som var kendt un­der nav­net ’Lu­do’, og som i den for­gang­ne uge blev hyl­det som ’Hel­ten fra La Belle Equipe’, for­di han ka­ste­de sig ind over en kvin­de­lig ga­est til fød­sels­dags­fe­sten. En ger­ning, som red­de­de hen­des liv – og end­te hans.
»Da jeg hør­te det, ta­enk­te jeg, at det pas­se­de pra­e­cist på den Lu­do, jeg kend­te. Han var et utro­lig op­ma­er­k­somt men­ne­ske, og han har for­ment­lig som en af de før­ste re­gi­stre­ret, at der var no­get på fa­er­de og så in­stink­tivt for­søgt at be­skyt­te de an­dre,« si­ger 30-åri­ge Mette Søn­der­gaard, der til dag­lig ar­bej­der som pro­du­cent.
»Men det re­pa­re­rer ik­ke no­get i mig, at han of­re­de sig og blev en helt. Det er – uan­set hvad – en ka­em­pe sorg at ha­ve mi­stet Lu­do,« si­ger hun. Smel­te­de sam­men Hun mød­te Lu­do, da hun til­ba­ge i 2010 ar­bej­de­de på caféen Café des An­ges. Han var født i Frank­rig, men hav­de rød­der i Congo, og han ar­bej­de­de til dag­lig som it-in­ge­ni­ør i kurértje­ne­sten FedEx i Char­les de Gaul­le-luft­hav­nen, og så var han stam­ga­est på Café des An­ges.
Som man­ge pa­ri­se­re fo­re­trak han sel­ska­bet blandt men­ne­sker på caféer­ne frem for at sid­de hjem­me i sin lej­lig­hed, og der­for smel­te­de stam­ga­e­ster som ’Lu­do’ og me­d­ar­bej­de­re som Mette sam­men i et ta­et fa­el­les­skab på re­stau­ra­tio­ner­ne i det hip­pe kvar­ter i 11. ar­ron­dis­se­ment, der bedst kan be­skri­ves som en hy­brid af Kø­ben­hav­ner-kvar­te­rer­ne Nør­re­bro og Vester­bro.
»Lu­do var altid sel­ska­bets midt­punkt. Han hav­de en sa­er­lig ev­ne til at forta­el­le hi­sto­ri­er med fag­ter og en­tu­si­as­me, som fan­ge­de folk. Han er et af de mest be­gej­stre­de og po­si­ti­ve men­ne­sker, jeg har mødt.«
Selv­om det i dag er fle­re år si­den, Mette Søn­der­gaard for­lod Pa­ris, og hun i dag har en an­den ka­e­re­ste, så holdt hun kon­tak­ten med bå­de Lu­do og fle­re af de an­dre, og der­for for­søg­te hun som det før­ste at få fat i ham, da hun lør­dag mor­gen våg­ne­de op til uhyg­ge­li­ge over­skrif­ter i tv og avi­ser.
»Lør­dag mor­gen kan jeg se, at det er 11 timer si­den, han sidst har va­e­ret on­li­ne på Fa­ce­book. Det gør mig nervøs, men jeg kan ik­ke tro, at han er død. Så ser jeg en ven la­eg­ge et bil­le­de på Fa­ce­book, hvor han skri­ver, han har mi­stet Lu­do. Jeg la­e­ser det, og mit hjer­te be­gyn­der at ban­ke helt vildt, men jeg for­står det ik­ke. Det er for sur­re­a­li­stisk til, at jeg kan fat­te det. Det er først, da jeg ta­ler med min sø­ster i te­le­fo­nen, at jeg bry­der sam­men.«
Lør­da­gen gik med at kom­me i kon­takt med de øv­ri­ge ven­ner og ve­nin­der fra ti­den i Pa­ris. Sam­men blev de lang­somt op­da­te­ret på, hvad der var sket, og hvem der var ramt:
»Har du hørt fra ham? Vi har for­søgt det ho­spi­tal. Nu for­sø­ger vi det na­e­ste,« gen­gi­ver hun.
Si­den fandt hun ud af, at to an­dre af hen­des ven­ner, som var til ste­de ved sam­me fød­sels­dags­fest som Lu­do, hel­ler ik­ke hav­de over­le­vet. En klump i hal­sen I alt mi­ste­de 132 li­vet un­der de seks angreb. Tre af dem fo­re­gik i det om­rå­de, hvor Mette Søn­der­gaard ar­bej­de­de: Caféen Le Ca­ril­lon, re­stau­ran­ten Le Petit Cam­bod­ge og så La Belle Equipe.
Ved sidst­na­evn­te café fandt ven­ner­ne da­gen ef­ter Lu­dos cy­kel la­en­ket fast og ef­ter­ladt.
»Så mød­tes de, min­de­des ham og py­n­te­de hans cy­kel med blom­ster. Det var virkelig fint. Jeg får en klump i hal­sen, når jeg forta­el­ler det.«
Hun skal til­ba­ge til Pa­ris, til be­gra­vel­se, når myn­dig­he­der­ne in­den la­en­ge er fa­er­di­ge med ob­duk­tio­ner­ne af de dø­de. AEn­dret for altid »Jeg har haft en af de bed­ste pe­ri­o­der i mit liv i Pa­ris, men for mig er kvar­te­ret og Pa­ris aen­dret for altid. Jeg tror al­drig, at det for mig vil bli­ve op­le­vel­sen af den sam­me stem­ning at sid­de på den café. Jeg ved, at man­ge af ste­der­ne åb­ne­de kort ef­ter an­gre­be­ne for at vi­se, at li­vet går vi­de­re, og at man ik­ke vil la­de sig kue. Jeg er på in­gen må­de ban­ge for at skul­le til­ba­ge. Fak­tisk vil jeg rig­tig ger­ne til­ba­ge og se det.«
Den mand, som tog Lu­dos liv, og de syv an­dre ger­nings­ma­end na­e­rer hun in­gen fø­lel­ser for:
»Jeg fø­ler kun en ka­em­pe sorg over at ha­ve mi­stet Lu­do og over at så man­ge af dem, jeg ken­der, og­så har mi­stet de­res ven­ner.«