storke | Gyldendal - Den Store Danske
Link til "storke"
Oprindelige forfattere FSte og KKam Seneste forfatter Redaktionen
Storke. Den afrikanske stork saddelnæb (Ephippiorhynchus senegalensis).
storke, Ciconiidae, familie af storkefugle med 19 arter i tropiske og subtropiske dele af Afrika, Asien, Australien og Amerika, et par arter dog også i tempereret Eurasien. Storke er fortrinsvis knyttet til savanne eller steppe med træbevoksninger og vådområder. Det er mellemstore til meget store fugle (75-150 cm, 1,3-8,9 kg) med lange ben og lange, brede vinger; fjerdragten er oftest hvid og sort.
Hos de typiske storke, slægten Ciconia, er næbbet ret uspecialiseret, lige og slankt, mens det er mere påfaldende hos andre slægter: Skovstorkene, Mycteria, har et langt, tilspidset og i spidsen let nedadbøjet næb, som er veludrustet med sanseorganer i spidsen; hos de nærtstående gabenæb, Anastomus, når over- og undernæb ikke sammen på midten; de længste og kraftigste næb findes hos kæmpestorkene, som omfatter slægterne Ephippiorhynchus (to arter i hhv. Afrika og Sydasien-Australien), Jabiru (én art i Syd- og Mellemamerika) samt ådselstorkene, Leptoptilos (én art, marabu, i Afrika samt lille og stor adjudant i SØ-Asien, den sidstnævnte nu næsten uddød).
Storke. Marabustork (Leptoptilos crumeniferus).
De typiske storke er de mest alsidige og tager fisk, frøer, slanger, firben, småpattedyr samt store mængder insekter, især græshopper. Kæmpestorkene er især fiskeædere undtagen stor adjudant og marabu, som fortrinsvis æder ådsler og også frekventerer lossepladser. Skovstorkene lever af vanddyr, især fisk, som de ofte finder i mudret, uklart vand vha. næbspidsens sanseorganer. Gabenæbbene er specialister på store ferskvandssnegle og andre bløddyr, som de frigør fra skallen ved hjælp af undernæbbets skarpe spids, mens overnæbbet holder byttet fastpresset mod jorden (næbbet fungerer altså ikke, som man tidligere antog, som en slags nøddeknækker).
Skovstorke, gabenæb og ådselstorke yngler i kolonier, og det gælder også nogle af de typiske storke. De fleste arter ruger i store træer, og begge mager deltager i redebygning, rugning og ungefodring. Kuldet er oftest på 3-5 æg; rugningen påbegyndes, før det er fuldlagt, så ungerne klækkes ikke samtidig, og den eller de yngste vil ofte gå tabt i tilfælde af fødemangel. Storke bliver som regel kønsmodne i en alder af 3-5 år.
Danske storke
I Danmark var hvid stork, Ciconia ciconia, 100-115 cm, tidligere en meget almindelig ynglefugl, men siden midten af 1800-t. er bestanden gradvist gået tilbage til ca. 4000 par omkring 1900, 200-250 par i 1950 og blot to par i 2000. 2001 blev det første år i fem århundreder, hvor ingen storkeunger blev udruget i en dansk rede. Den samlede bestand dette år var ét par uden unger og fire enlige storke. Der er dog stadig enkelte par i Danmark, og to par fik unger i 2014 og 2015. Men i det store og hele ser storken ud til at være historie i Danmark.
Bestanden er også gået kraftigt tilbage i andre dele af Vest- og Mellemeuropa, mens udviklingen i resten af udbredelsesområdet (Østeuropa og dele af tempereret Asien) har været mindre entydig, så forringede livsbetingelser i yngleområdet er formentlig en hovedårsag til tilbagegangen. Klimatiske ændringer samt især dræning og opdyrkning af eng- og moseområder er her de mest nærliggende forklaringer. Forhold i det afrikanske vinterkvarter (fx græshoppebekæmpelse) kan dog have medvirket til udviklingen. Hvid stork overvintrer i det sydlige Afrika.
Afrikansk skovstork (Mycteria ibis), Lake Nakuru, Kenya.
Visse steder i Europa, således i Sydsverige, forsøger man at opbygge kunstige storkebestande ved udsætning af opdrættede fugle, evt. med udlægning af foder og andre foranstaltninger, specielt om vinteren, idet mange af de pågældende storke ikke trækker bort. Flertallet af de storke, der ses i det østlige Danmark, stammer fra det sydsvenske storkeprojekt.
Sort stork, C. nigra, som er en sky skovfugl, er også gået tilbage i Vesteuropa. I Danmark, hvor måske 150 par ynglede midt i 1800-t., uddøde den i 1953, om end enkelte par har ynglet senere.
Hør den hvide stork her:
/@api/deki/files/64702/=26917857.mp3
Hør den sorte stork her:
/@api/deki/files/64703/=26917862.mp3
Storke. Indisk skovstork (Mycteria leucocephala).
I religioner, folketro og eventyr er det en udbredt opfattelse, at storken er en lykkefugl, fx for den familie, på hvis hustag den har sin rede; den er trofast, kærlig og familieorienteret. Storken kædes sammen med forårets komme og gode varsler. I folketroen er den blevet det ofte lidt victoriansk tolkede symbol på et barns komme: Det er storken, der bringer det nyfødte barn. Se også ibiser (symbolik).
Indtil så sent som i 1984, da den blev afløst af knopsvanen, blev storken betragtet som Danmarks uofficielle nationalfugl. Den er en integreret del af de af H.C. Andersens eventyr, der foregår ude på landet, og den har en fremtrædende plads i sanglitteraturen, fra B.S. Ingemanns og C.E.F. Weyses Storken sidder paa Bondens tag (1837) og Ingemanns og J.P.E. Hartmanns Stork, Stork, Langeben (1847) til Jeppe Aakjærs og Thorvald Aagaards Han kommer med Sommer, han kommer med Sol (1916).
Finn Stefánsson, Kaj Kampp: storke i Den Store Danske, Gyldendal. Hentet 20. oktober 2019 fra http://denstoredanske.dk/index.php?sideId=165512
Storke. Marabustork (Leptoptilos crumeniferus). © Colourbox
En stork spankulerer omkring i Ribe, bliver indfanget af en kamer... © Dette billede må du ...
Storkerede i Ribe fra de tider, hvor storken var en hyppigere gæs... © Dette billede må du ...
Storke. Indisk skovstork (Mycteria leucocephala). © Colourbox
Hvid stork. © Colourbox
Storke. Den afrikanske stork saddelnæb (Ephippiorhynchus senegale... © Colourbox
Afrikansk skovstork (Mycteria ibis), Lake Nakuru, Kenya. © Olav Sejerøe
Antal visninger12683 besøg
26917857.mp3
26917862.mp3