Right next 2 you {JDB} - Ham.. [Samantas synsvinkel] - Movellas
2. Ham.. [Samantas synsvinkel]
Jeg gik med hurtige skridt hen mod den adresse jeg havde fået af min manager. Jeg skulle møde den kunstner jeg skulle spille med i, i hans nye musikvideo. Min manager, Grace, ville ikke fortælle mig hvem det var, da hun mente det skulle være en overraskelse. Jeg arbejder rigtig som model, men da jeg har gået til drama i 3 år, mente Grace at jeg sagtens kunne spille rollen som pigen i videoen. Jeg kunne stille skimte den store bygning foran mig og sommerfuglene blev større i min mave. Jeg håbede virkelig at han var kendt, da det også ville hjælpe mig videre i min karriere. Den store dobbeltdør åbnede lydløst, da jeg var 3 meter fra den. Jeg gik forsigtigt hen til elevatoren, imens jeg omhyggeligt sørgede for at få alle detaljerne med, i den utrolig smukke sal, som det jo var. Jeg trykkede på den skinnede sølv knap og lidt efter åbnede dørene sig. Jeg trådte ind i elevatoren og trykkede straks på knappen med et 4 tal på. Dørene lukkede igen og jeg kunne mærke elevatoren kørte op ad. Jeg tjekkede lige hurtigt mit udseende i dørene, da det næsten var et spejl. Mine korte cowboyshorts sad som de skulle, sammen med min blå/turkise t-shirt jeg også havde på. Mit lange lyse hår sad som normalt; Helt fladt til lige under mine bryster. Min make up var en neutral make up, som altid. Det var en del af mit job at gå med make up og altid se godt ud, hvilket jeg nogle gange hadede. Nogle sekunder efter, åbnede dørene sig igen og jeg trådte ud. Jeg så rundt efter en dør med tallet 328 på, men kunne ikke rigtig se den. Jeg valgte derfor at gå til højre, da der stod 315 på den første dør på højrehånd. Som jeg håbede kom dør nummer 328 lidt efter. Jeg stoppede op foran døren og tog mig selv i at stå og stirre på tallet på døren. Jeg tog mig derefter sammen og bankede på. Jeg kunne svagt hører en der råbte ’kom ind’, og åbnede derfor døren. Mit hjerte stoppede med at banke da jeg så ham sidde i sofaen. Jeg havde ikke set ham siden den dag det hele skete. Den dag mit liv forandrede sig. Den dag jeg aldrig glemmer.. Jeg havde forgæves prøvet at glemme ham, men det havde jeg aldrig. Han var i mine tanker hver dag, selvom jeg inderligt ønskede jeg bare kunne glemme ham og komme videre. Men det kunne jeg ikke.. Vi fik øjenkontakt og først dér gik det op for ham at det virkelig var mig. Han lavede store øjne og tog derefter sin hånd op til munden. Han var lige så overrasket som jeg. Tårerne pressede på i øjenkrogene, men jeg lod dem ikke komme ud. Jeg ville ikke græde flere tårer over ham. Det havde jeg lovet mig selv. ”Godt du kunne komme, Samanta!” Jeg rev mit blik væk fra ham og så på Scooter, da han lige havde talt. ”Kom ind og sid ned.” han smilte venligt og jeg gjorde mit bedste for også at smile. Jeg lukkede forsigtigt døren bag mig og gik hen til den sofa, han ikke sad i, og satte mig. ”Jeg er Scooter og det her er Pattie, Justin og Kenny, Justins bodyguard” sagde Scooter. De kunne tydeligvis ikke genkende mig, da jeg havde farvet mit hår lyst. Før havde jeg mørkebrunt hår. Jeg havde mødt dem alle før, dengang ham og jeg var sammen. Dengang alt var anderledes. Dengang jeg var lykkelig. Jeg smilte venligt til Pattie og Kenny som et hej og undlod at sende ham et blik. Han havde såret mig grueligt meget og det hadede jeg ham for. Men inderst inde elskede jeg ham. Jeg elskede, savnede og hadede ham. Alle tre lige meget. Dagen hvor dét skete vil aldrig glemmes. Den kan ikke glemmes. Det gik bedre end jeg havde forventet. Jeg fik skrevet under på de papirer jeg nu skulle skrive under på, ellers fortalte Scooter om hvornår det var og hvad der skulle ske osv.. Jeg rejste mig op, da vi var ved at være færdige og gav Scooter, Pattie og Kenny hånden, imens jeg smilte venligt til dem og sagde tak for i dag. Da jeg nåede til ham blev der stille. Jeg fornemmede tre skarpe blikke i ryggen på mig, selvfølgelig fra Pattie, Kenny og Scooter. Jeg rakte langsomt min hånd hen imod ham, men tog den hurtigt til mig igen og løb ud af rummet. Tårerne havde vundet over mig. De løb nu om kap ned af mine kinder. Jeg kunne ikke holde dem tilbage. Alle minderne kom tilbage. Den dag vi mødtes. Den dag vi kyssede for første gang. Den dag han sagde de tre mest betydningsfulde ord. Og selvfølgelig den dag vi gik fra hinanden. ”Sam, vent!” Råbte han. Jeg kunne høre han løb efter mig, men jeg ville ikke stoppe..