Det danske sundhedsvæsen scorer kun middelmådige karakterer i den hidtil mest omfattende undersøgelse af danskernes forhold til sundhedsvæsenet, udført af TrygFonden og Mandag Morgen. Kritikken er især hård over for samarbejdet i sektoren. Undersøgelsen aktualiserer en bred debat om, hvilket sundhedsvæsen vi vil have.
Arkivfoto. (Foto: Nikolai Linares/Scanpix 2016)
Af Gurli Martinussen, Direktør for TrygFonden og Erik Rasmussen, Adm. direktør for Mandag Morgen
Politikerne står over for et vigtigt valg af vidtrækkende betydning for størsteparten af danskere. Hvilket sundhedsvæsen ønsker vi? Svaret er næsten givet på forhånd: Det bedste – et sundhedsvæsen i verdensklasse. Den ambition er gentaget igen og igen. Problemet er blot, at vi er meget langt fra verdensklassen – i hvert fald ifølge danskerne.
TrygFonden og Mandag Morgen har gennemført den hidtil største undersøgelse af danskernes forhold til sundhedsvæsenet. 6.000 danskere er spurgt, og svaret må beskrives som et wake up call for enhver, der beskæftiger sig med sundhedsvæsenet. Adspurgt om vi har et godt og velfungerende sundhedsvæsen, giver danskerne karakteren 6,7 på en skala fra 0-10. Det vil sige, at vi er tættere på middelklassen end verdensklassen. Karakteren er endnu lavere, når danskere med erfaringer fra tværgående forløb skal vurdere samarbejdet på tværs i sektoren. Her ligger karakteren på beskedne 5,4.
Undersøgelsen bygger på et meget omfattende talmateriale, og selvom der er mange nuancer, ændrer det ikke ved den overordnede konklusion, nemlig at danskernes tillid til sundhedsvæsenet er kritisk lav. Det kommer f.eks. til udtryk, når over halvdelen af danskerne – 53 pct. – mener, at man som patient er nødt til at insistere for at få de rette undersøgelser og behandlinger, samt at hver tredje svarer, at de har oplevet fejl i behandlingsforløbet.
Det er bl.a. disse kendsgerninger, der aktualiserer behovet for, at vi får defineret, hvad der er tilfredsstillende. Kan vi acceptere 6,7 som en generel karakter og 5,4 for samarbejdsevnen? Hvis ikke, hvad skal målet så være, og hvordan når vi det?
De lave karakterer afspejler på mange måder et paradoks. Sundhedspolitikere og ledere i den samlede sektor har gennem en lang årrække haft et stigende fokus på patienternes situation og behov. Det har været et højt prioriteret tema hos skiftende sundhedsministre, regionerne, de sundhedsfaglige organisationer m.fl., kort sagt i alle dele af sundhedsvæsenet. Alligevel fornemmer man, at der er en betydelig afstand mellem intentioner og virkelighed, når danskerne vurderer kvaliteten. At der i systemet er problemer med at omsætte visionerne til hverdag for brugerne. Hvad end årsagen måtte være, skal den afdækkes for at kunne bevare ambitionen om at komme i verdensklasse. Det er ikke mindst vigtigt nu, hvor regeringen, KL og Danske Regioner har opstillet en række nye kvalitetsmål til afløsning for den tidligere nationale kvalitetsmodel. Den var ikke i stand til at levere de nødvendige resultater. Det rejser naturligt spørgsmålet: Hvad har ændret sig i arbejdsprocesser, prioriteringer og incitamenter, der kan skabe en fornyet tro på, at gennembruddet kommer?
Hvad er det så for omstændigheder, der fører til de lave karakterer?
Et overordnet og meget væsentligt og tankevækkende budskab er, at befolkningen er usikker på, om sundhedssystemet overhovedet kan levere den bedst mulige behandling. Kun 42 pct. af danskerne er helt overbevist om, at de altid vil få tilbudt den rigtige behandling. Samme tvivl kommer til udtryk på spørgsmålet om, hvorvidt sundhedspersonalet ved nok om patienterne og deres sygdomme. Det er danskerne også meget i tvivl om. De er heller ikke trygge ved medicineringen: Mellem en tredjedel og en fjerdedel frygter, at de får den forkerte medicin. Det forklarer måske også, hvorfor over halvdelen af danskerne mener, det er nødvendigt at insistere for at få den rigtige behandling. Som en 54-årig kvinde med hjerteproblemer udtrykker det i forbindelse med undersøgelsen: »For eftertiden har jeg lært, at enten bliver jeg smidt ud, eller også bliver jeg siddende, til jeg bliver undersøgt.«
Hertil kommer, at danskerne er meget kritiske over for sammenhængen i sundhedsvæsenet. Det har gennem mange år været et tilbagevendende, men fortsat uløst, problem Ifølge undersøgelsen har omkring hver anden dansker som patient eller pårørende prøvet at være på rundfart i forskellige dele af sundhedsvæsenet, og erfaringerne er overvejende kritiske. 45 pct. af de danskere, der har oplevet et tværgående forløb, oplyser, at de konkret har oplevet manglende koordination eller sammenhæng. Mere end hver fjerde giver oven i købet samarbejdet bundkarakter, nemlig fra 0–3 på 10-punktskalaen.
En tredje udfordring handler om sundhedsvæsenets behandling af de pårørende. Det er ofte dem, der har den direkte og løbende kontakt med sundhedssektoren på vegne af patienterne. Men her tegner undersøgelsen billedet af en overset gruppe, der ikke tilbydes tilfredsstillende muligheder for at støtte patienterne. Ikke overraskende er de sundhedsvæsenets stærkeste kritikere og giver generelt lavere karakterer til sundhedsvæsenet end andre grupper. Kun 35 pct., eller omkring hver tredje pårørende til patienter i et langvarigt behandlingsforløb, er helt overbevist om, at man altid vil få den rigtige behandling. Det er 7 pct. lavere end opfattelsen i befolkningen som helhed. Altså: jo tættere kontakt med sundhedsvæsenet, des laverer tillid – set fra de pårørendes vinkel.
En 66-årig mandlig pårørende til flere kræftpatienter udtrykker i undersøgelsen sin kritik på følgende måde: »Der er så meget ansvarsforflygtigelse. Nogle gange skal man som pårørende fortælle om historikken igen og igen. Alles ansvar er ingens ansvar.«
Det er tidligere dokumenteret, at brugere er mere positivt indstillet over for de offentlige institutioner end borgere generelt. Denne undersøgelse peger dog på, at det ikke entydigt er tilfældet, når den offentlige institution er sundhedsvæsenet. Mens danskerne giver vurderingen 6,7, er patienternes vurdering kun marginalt bedre.
Danskernes oplevelse af manglende samarbejde sættes i et bekymrende relief, når man spørger det personale, der kender sundhedsvæsenet indefra og har et medansvar for samarbejdet. Over halvdelen af de adspurgte læger og sygeplejersker forventer ikke, at de vil opleve et optimalt samarbejde alene mellem sygehusets afdelinger, hvis de selv skulle blive indlagt. Deres forventninger til samarbejdet er dermed lavere end befolkningens og bekræfter behovet for at afdække, hvilke interne barrierer der måtte hindre et optimalt behandlingsforløb.
Men sundhedsvæsenet kan til gengæld glæde sig over, at danskerne oplever sig selv som en uforløst ressource. De udtrykker i undersøgelsen behov for at blive langt mere inddraget i behandlingerne. Et markant flertal ønsker således, at beslutningerne skal træffes af lægen og patienterne i fællesskab, dog undtaget akutte situationer. Mere end otte ud af ti erklærer sig ydermere parat til at udfordre lægens vurderinger, hvis de ikke er enige. Endelig mener fire ud af ti danskere, at de besidder en viden, lægen ikke har, men som kan kvalificere den samlede behandling.
Sammenfattende kan konstateres, at politikere og sundhedsvæsen nu står med en undersøgelse, der bør føre til dyb selvransagelse – og måske dybere end blot at opstille nye kvalitetsmål. For hvad skal der til for at gennemføre dem? Fortiden har givet mange eksempler på, at selv de klareste mål ikke umiddelbart giver klare resultater. Derfor er der behov for en bred debat om, hvordan vi indretter vores sundhedsvæsen for at sikre danskerne den behandling i verdensklasse, vi altid har sat som mål, men som ifølge danskerne stadig er langt væk.
Lægemangel? Ikke mere For abonnenter