Krop – Hjertefanden
28. september 2012 / hjertefanden / 0 kommentarer
Jeg er en gammel dame. Det er ikke fordi jeg føler mig gammel, men min krop er oldgammel. Mega oldgammel som den dame med cykel jeg så kæmpe sig over vejen i dag. Kæft hun så træt ud!
Det er pisseirriterende at dele karakteristika med hende. Jeg er ikke helt klar over, om det kører i ring for mig, eller om jeg overhovedet har været bedre, end jeg er nu. Ihvertfald er det i den seneste uge blevet tydeligere for mig, at jeg stadig er syg i bøtten, som Usynlig siger.
Når man blir gammel, kan man ikke huske. Hverken navne eller begivenheder. Eller ret mange tal ad gangen. Nogen siger det rene vrøvl. Nogen blir syge. Man blir støjfølsom hvis man ellers kan høre, og man kan hverken undvære sin middagslur eller vanerne, der ofte har karakter af krydsord og kaffe. Så sidder man der og blomstrer med alt sit vid og erfaring. For man er langsom og bliver hurtigt træt.
Stadig stress symptomer
Jeg kan stadig ikke huske ord, navne og begreber. Det er sgu svært at føle selvtillid og virke særlig overbevisende, når man konstant famler efter ordene. Eller som jeg har været nødt til at sige mange gange til børnene: “I skal ikke gøre det jeg siger. I skal gøre det, jeg vil have…
Jeg kan ikke koncentrere mig. Tidligere kunne jeg sætte mig ved computeren og blive ved og ved og ved til arbejdet var gjort. I dag kommer de stærke træthedstegn allerede efter 2-3 timer.
Brænder sammen og må hjem og hvile efter en time i Petworld med 2 søde børn. For pokker, jeg kunne jo shoppe igennem tidligere!
Jeg bliver indimellem overdrevet nervøs og hjertebankende stresset af ingenting. F.eks at skulle nå en enkel aftale på en dag
Jeg orker ikke diskussioner. Med nogen. Så jeg overlader tømmerne til nogen andre. Og får det så nedern over at føle mig overset…
Ambitioner af faglig karakter er i realismens navn også ikke-eksisterende.
I en periode har jeg kunnet acceptere, at det er sådan det er. Og jeg har haft et frirum uden forventninger til mig selv. Men nu hvor jeg har været tilbage på arbejdsplads i 1 år, og jeg igen er begyndt at skrante og ligge syg hele tiden, så er det irriterende ikke at kunne leve op til nogens forventninger.
Et reduceret jeg?
Dalende forventninger fra omverdenen kommer naturligt med alderdom. Altså når man er rigtig gammel. Ikke mens man stadig er i stand til at passe børnebørn. Så er det sgu da ok, at man blir lidt forvirret, glemmer sin taske, pimper lidt portvin. Og så længe man ikke blander sig i noget, man ikke skulle have blandet sig i, så kan man fortsætte med at være det positive indslag i andres liv.
Men uden reelt at vide noget om det, så tror jeg kun, at man bliver rigtig gammel mentalt, hvis begynder at springe over, hvor gærdet er lavt, bare fordi der er mange lys på lagkagen. Skal man virkelig acceptere, at man er i forfald fysisk eller psykisk? Og indrette sig derefter. Eller skal man kæmpe imod, velvidende at den medfølgende stress også er usund for een?
Og jeg orker ingen af delene…
U gotta fight
To pa-a-ar-tay!
Tak Beastie Boys! Det er nok mere retten til at fejle, glemme og hvile, der er i spil. Retten til ikke at leve op til forventningerne. Retten til at sige “jeg kan ikke”, selvom jeg har kunnet engang. Og sgu også retten til at sige “jeg vil ikke”, lige så overbevisende som en halvskør excentrisk gammel krage.
Jeg er en gammel dame i øjeblikket. Jeg håber på snart at finde en cool måde at matche det på.
8. august 2012 / hjertefanden / 0 kommentarer