At skrive | Sofisten
Sofisten	i Bloggen	| 7. juni 2015
Den Bedre Halvdel og Arvingen er i Sverige på svigerfamiliebesøg i weekenden. Det betyder masser af tid til lediggang, Champions League finaler, Netflix1, læsning – og min yndlingsoverspringshandling: Spekulationer over min skribentvirksomhed.
Det er evigt tilbagevendende metaemner her på stedet (se blot den noget nær uendelige række af indlæg om bloggens form og indhold). For tiden aktualiseres det yderligere af mit 10 års jubilæum som blogger.
Jeg skrev mit første blogindlæg i april 2005.
Siden da er det blevet til flere tusinder af slagsen, der i dag lever deres stille, arkiverede liv på de forskellige iterationer af min blogaktivitet. Mine tekster ligger stadig rundt om i nettets afkroge, som skævvredne vragstumper fra et forlængst nedstyrtet fly.
Oprindelig var min inspiration til at skrive Douglas Couplands bog ‘Microserfs’ (1995). Bogen formede min opfattelse af, hvad en onlinejournal eller blog kunne være og gøre.
I bogen følger vi den socialt akavede programmør Daniel, der skriver en dagbog i en form, der vel bedst kan beskrives som en prototype af den personlige blog. Daniel blander navlepilleri, hverdagsbeskrivelser og lommefilosoferen i et fængende melankolsk mix. ‘Microserfs’ er som alle andre Coupland bøger et sandt overflødighedshorn af Generation X-ironi, fremmedgjorthedsangst og popkulturelle betragtninger2. Det er stærkt givende. Læs selv bogen, der sin noget arkaiske Microsoft-centrering til trods, stadig er aldeles fremragende og måske Couplands blivende værk.
Pointen er vel blot, at Daniels form for onlinetilstedeværelse – ja, måske blogformen som sådan – siden er blevet noget nær udslettet af smidigere sociale medier.
Der er ikke længere mange, der skriver personlige blogs. Billeder vises bedre på Instagram. Twitters hurtige 140 tegn, hurtige feedback og uendelige strøm passer flere folk bedre end blogindlæggets længde og permanens. Og hvis de endelig skal publicere længere personlige tekster, så er Facebook mere populært og garanterer et publikum.
De blogs, der trods alt overlever, er i dag specialiserede og nicheorienterede. I hvert fald hvis de ønsker at have læsere. Ingen gider længere læse generalistblogs, der skriver om alt mellem himmel og jord – eller bare skribentens eget liv.
Alligevel holder jeg stædigt og reaktionært fast i den personlige blog.
Dels fordi mit liv og min person selvsagt er så uendelig interessante, at de sagtens kan bære en personlig blog … Og måske mere seriøst: Fordi det er den slags, jeg selv bedst kan lide at læse.
Emnebaserede blogs er ok og kan være givende. Hvis jeg skal læse om sydkoreansk indenrigspolitik eller anmeldelser af science fiction, så gør jeg det helst hos en dertil indrettet ekspert. Men jeg vil også stadig gerne læse om, følge og være i dialog med rigtige mennesker med ting på hjertet. Og de personer har det med stadig at grifle tekster, der er længere end tweets og som er mindre selvpromoverende, end hvad der foregår på Facebook.
Status på Udkastet.nu i juni 2015 er ganske tvetydig
Der er få, grænsende til ingen læsere
Der er få, grænsende til ingen kommentarer
Jeg skriver under anonymitet (næsten)
Det er stadig givende for mig at skrive. Jeg sætter pris på, at jeg har noget der er mit – og som jeg selv skaber
Med andre ord skriver jeg mere end nogensinde før Udkastet for min egen skyld. Jeg er glad hvis nogen stadig kigger med, men jeg regner ikke længere med det.
Som alle andre har jeg dog også behov for at blive læst, anerkendt, rost og diskuteret. Mine tidligere modstridende meldinger til trods, vil jeg derfor også forsøge at genstarte min ikke-anonyme blog. Udkastet forbliver stedet, hvor jeg skriver om det, der falder mig ind. Til gengæld vil jeg så også forsøge at opdyrke mit officielle ansigt udadtil.
Nu må vi se hvordan det går. Og om jeg skifter mening, næste gang at Den Bedre Halvdel er udenbys.
Har set ‘Edge of Tomorrow’, der var udmærket, og et afsnit af ‘Sense8’, som jeg ikke helt kan vurdere kvaliteten af endnu [↩]
Hvis dit liv var syv Jeopardy-kategorier, hvad ville det så være? [↩]
Kort sagt har jeg det nok ret meget ligesom dig.
Jeg bliver i øvrigt ved med at læse med, uanset hvilket format du måtte vælge. 🙂
Du er og bliver min yndlingslæser (næst efter mine kone, naturligvis)!
Haha! Det er jeg glad for at høre! Du rammer bare ret ofte lige ned i noget, jeg synes er interessant, og så får jeg altid lyst til at kommentere. 🙂