Asger Jorn og de 10.000 år - politiken.dk
Faglitteratur 14. okt. 2005 kl. 09.00
Asger Jorn og de 10.000 år
Asger Jorn nåede aldrig at fuldende sit gigantiske bogprojekt om årtusinders nordiske folkekunst, men nu sidder der et lille plaster på fortidens sår.
Asger Jorn var ikke en mand der slog små brød op, så da han kastede sig ud i projektet at skildre den nordiske folkekunst, skulle det være gennem 10.000 år. Intet mindre.
Jorn tænkte stort og planlagde en serie på 32 bind med tekster af førende videnskabsfolk og billedarrangement af Jorn selv, for det skulle være en kunstners blik på kunst fra fortiden, suppleret med videnskabens beretninger.
Allerede under Anden Verdenskrig arbejdede Jorn tæt sammen med videnskabsfolk, der bidrog til magasinet Helhesten.
Inspirationen til bladet havde gruppen af unge kunstnere, der senere kom til at forme den danske del af Cobra, fra Paris, hvor surrealister udgav Minotaure.
Og det var i Helhesten, Jorn fremsatte nogle af sine mest markante holdninger, såsom at man, for at være international, må være national.
Og det var længe før globaliseringen havde fået navn.
Klassicistisk kulturdiktatur
Ifølge Jorn er det således vigtigt, at man kender og anerkender de særkender, der er i ens egen baggrund, tradition og kultur, og at man med åben pande bringer disse ind i et internationalt samspil. Præcis som det er nødvendigt at være et stærkt individ for at deltage i en gruppe, uden at miste sig selv.
Desuden følte Jorn, at den nordiske kunst var blevet degraderet til en form for provinskunst. Han talte og skrev om et »klassicistisk kulturdiktatur«, der ikke anerkendte nordisk kunst på lige fod med den græsk-romerske naturalisme.
Nu var det jo ikke den eksakte gengivelse af perfekte menneskekroppe, der var fremherskende på kunstscenen midt i det 20. århundrede, men Jorn havde alligevel god grund til at fastholde og præsentere en selvstændig, nordisk kunsttradition.
I årene efter Anden Verdenskrig blev Europa nærmest tæppebombet med amerikansk abstrakt ekspressionisme, noget der ofte er blevet tolket som en direkte og helt bevidst handling fra højeste sted i USA.
Nordamerikanerne var de nye magthavere, og dem måtte Jorn selvfølgelig byde trods. Bøgerne er på sin vis et megalomant visitkort, for Jorn opfattede jo sin egen kunst som forankret i den nordiske tradition.
Midt i 1950'erne havde han fået sit internationale gennembrud, og dermed også penge til præsentationen af 10.000 års nordisk folkekunst. I en årrække postede Jorn store summer i projektet, og der blev taget billeder af norske stavkirker, samiske brugsgenstande og indristede runer over hele Skandinavien.
Glimrende grafiker
Selv nåede Jorn at udvælge og sammensætte billederne til syv af de 32 bøger, inden han døde i 1973. Men der skulle gå endnu et par årtier, før bøgerne endelig udkom.
Nu er de syv her så, og det er derfor muligt at følge Sigurd Fafnersbane fra en (mikroskopisk gengivet) helleristning til en stor stavkirkeudsmykning, ligesom man præsenteres for både samerne, grønlænderne og øvrige nordboere - fra jernalderen til middelalderen.
Her er historier, man genkender, men fortalt i et andet billedsprog end det, vi er vant til fra anden kristen kunst, og her er historier, de færreste har hørt før.
Her er dyr, der dræber, dyr med dyr i munden, her er hverdagsliv, elskende, engle med vinger af sten og sovende vismænd med dynen trukket godt op til hagen. Og Jorn viser sig at være en glimrende grafiker, der formår at få bøgerne til at ligne hinanden, uden at de af den grund er skåret over præcis samme læst.
Åbne billeder
Bøgerne karakteriseres af en blanding af billeder af folkekunsten og den natur, der omgiver den, af fagfolks tekster og digte. De mange år, der er gået, siden fotografierne blev taget, har den pudsige effekt, at de sort/hvide (og sikkert i samtiden opfattet som stort set videnskabelige) billeder, afslører sig selv som alt andet end objektive.
Men det er fint nok, for på den måde dokumenterer bøgerne, ganske utilsigtet, også en knap så fjern fortid.
Jorn ville lade billederne stå åbne, lade beskueren selv finde æstetiske ligheder på tværs af tid og sted. Som han selv holdt af at gøre det. Sådan er menneskenes øjne og hjerner indrettet, vi søger ligheder, når vi står over for noget nyt.
Det er helt i orden. Så er det op til videnskaben at efterprøve, om ideen har noget på sig. Og her har flere af bøgerne et problem, for selv om skribenterne uden tvivl er kapaciteter på feltet, så kan flere af dem simpelthen ikke skrive.
Men så kan man se på billederne i stedet. Ikke naturtro farvegengivelser, men fotografier farvet af tiden midt i forrige århundrede. Og heldigvis skriver enkelte af forfatterne også medrivende, ikke mindst Bente Magnus, der står bag bøgerne om nordisk jernalderkunst. Med hende i den ene hånd og Asger Jorn i den anden, kan man trygt tage på rejse til Skandinaviens fortid.