oktober | 2019 | Marianne Hesselholts Blog
Kokholm 18 – om romanens første åndedræt
Udgivet den oktober 29, 2019 af marianne
Som i al fald en del af jer ved, så har jeg droppet – AV!!!! ……min store (flotte) bog om Kandestedernes folk. Det føltes, som om mit projekt landede på mine egne fødder, og så kunne jeg jo selv mærke. at det var for tungt.
Den store bog om Elisabeth og Christen Kokholm og livet i det gamle Kandestederne, bliver nu afløst af en lille bog om Elisabeth og hendes lange liv. Sådan må det nødvendigvis nøjes med at blive..
Til gengæld vil jeg i persontegning og hændelser holde mig tæt på den “virkelige” verden. Fortiden, som den i min optik ser ud. Så bliver romanen vel ikke helt hen i vejret
Ind i mellem, vil jeg stadig lægge små og større dokumenter op til dem, der følger med i den her historie. Hele historien vil jeg have færdig engang i 2020.
Romanen vil blive en rammefortællingen. Rammen er Elisabeth Kokholm, der i 1958 dør på Skagen Sygehus. I denne sidste fase af livet fantaserer og reflekterer hun over sit levned, og disse små glimt ind i en usædvanlig kvindeverden – det er selve romanen.
Den ide er ikke original, men nem at gå til, og i øjeblikket griber jeg de nemme løsninger.
. Selv er jeg ikke helt tilfreds. Men jeg kan jo ikke vælge frit – så det har jeg at være.
Elisabeth havde sammen med Christen 7 børn: Mads fra 1899 – Kristian fra 1901 – Carl fra 1904 – Maria fra 1906 – Helga fra 1909 – Rigmor fra 1914
Jeg har en svag erindring om Mads, fra den gang i min barndom, hvor vi drak kaffe og spiste æbleskiver – så kom han altid og satte sig hos os og snakkede. Jeg syntes, han var hyggelig og rar, selv om det kun var far og mor han snakkede med. Nu ser jeg i Rigmor Kokholms efterladte papirer helt andre sider af ham – over for sine søskende var han ikke rar og hyggelig – han var egoistisk og uden kærlighed til andre – sikkert ikke engang sig selv. Det er svært ikke at lade denne viden skinne igennem i romanen – men jeg skal jo huske, at han der for det meste ses med sin moders øjne – og de kunne aldrig blive trætte af at se på børnene. :De var: “mætte som moderøjne” -( “Danmark nu blunder…”)
Børnene vil blive “set” af moderøjne. Her på bloggen kan vi se med alle andres øjne end Elisabeths, så det vil vi gøre. Her f.eks. et brev fra Rigmor til svogeren Kai. Rigmor bor med sin mand Leo i Singapore og først et billede af huset derude og derefter et foto af brevet og så en “oversættelse”
Huset hvor Rigmor boede med sin mand Leo Darling
Dette er er skrevet, mens mor Elisabeth ligger syg på Skagen Sygehus, og hun skriver det til Helgas mand Kai. Altså til svogeren. Selv bor hun i Singapore:
Singapore d.11/3 58
Brevet står i kursiv – helt for oven gnidrer hun ordene: hvad synes I om jeg kommer hjem?.
Kæreste Kai! Tak for jeres Breve – igaar – hvor blev jeg ulykkelig– jeg synes næsten ikke jeg kan tage det – bare dog det må klare op igen – jeg sidder her hos Leo inde på kontoret – det er et hjørne i passagerafdelingen, man kan sidde og skrive og læse – og jeg kunne ikke holde ud at gaa hjemme i Huset alene i dag – ville hellere være herinde i nærheden af Leo – ham er jeg glad for Kai – men hvor jeg ønsker nogen af jer havde været her jeg kunne dele mine Bekymringer med – bare jeg som I andre kunne se Mor og være hos hende lidt på sygehuset – det ville give mig ro – det er så svært Kai at være så langt væk – og bare gå rundt i een pinefeber – venten og spænding – jeg bliver så nervøs af det og kan ligesom ikke føle mig glad – jeg dirrer hvergang der er Brev hjemmefra – bare du havde været her – du forstaar altid at faa mig rolig igen. Iaftes var jeg lige ved at flyve i Telefonen – men den var nok ikke kommet igennem før ud på Natten, og jeg ønsker jeg kunne flyve hjem straks. Nu mens jeg sidder her kommer Leo og siger, at han kan undersøge hvad en Flyvebillet vil koste. Tur-Retur er det ca. 8000 kr – …. så nu vil jeg overveje om jeg ikke skulle flyve hjem nu snart og så tilbage til Efteraaret i stedet for som vi havde tænkt os ….
Kokholm 17 – krigsveteranerne
Udgivet den oktober 24, 2019 af marianne
Som tidligere nævnt, var de første beboere i den her del af slægten, som har med bloggens beskrivelser af Kokholm/Houkjær at gøre Peder og Lysbet. Peder flyttede ind på gården i Kandestederne i 1822, hvor han byttede gård med sin fætter Morten. Han og Lysbet fik en flok børn, fem af dem var drenge, og kun den yngste udgik at komme i krig. Den ældste deltog i krigen i 1848 og de tre andre i krigen 1864. De to af dem, nemlig Mads og Ole Houkjær var med ved det store søslag ved Helgoland. Resten af livet levede de to brødre i en slags harmoni – de var gårdejere i samme egn: Ole i Klarup og Peder i Kandestederne. De fik hver to børn, og de kaldte begge deres børn Lise og Peder. Begge var de krasbørstige karle – det ved vi f.eks. fra Lars Hesselholts “Hulsigminder”. Og så var de omgivet af stærke kvinder. Ole var gift med Marie Houkjær, og hun var datter af Christian Krøgh og Christiane, begge var ikke bare kendte på egnen, men videnom. Men det vil jeg ikke komme ind på her. I dette indlæg vil jeg blot afskrive et par afsnit fra en artikel, som Vendsyssel Tidende udgav i anledning af 100 års dagen for slaget. Den er altså skrevet i 1964. Der står ikke i artiklen, hvem forfatteren er, så det kan jeg ikke oplyse. Men jeg tror, at de sammen med andet materiale om de to brødre kan medvirke til portrættet af dem. De havde begge været i livets mest barske egne: krig og skibsforlis.
Her kommer først et billede af en del af teksten og derefter følger afskriften af enlelte afsnit::
et lille klip
“Der var mange skagboer med i krigen i 1864, og de fleste tjente naturligvis flaaden, Skagens fortidsminder raader over en imponerende portrætsamling af dem, og det er disse billeder, der omkranser denne artikel. Det er umuligt at skrive noget om hver enkelt. Paa 100 aar bli’r meget glemt, og artiklen har derfor maattet opbygges paa breve fra dengang. Breve skrevet ved fronten og dagbøger nedtegnet, mens begivenhederne udspilledes. Breve stammer ofte fra jævne mennesker, som havde svært ved i skriftlig form at give udtryk for de vældige følelser, der overvældede dem under tilbagetoget fra Dannevirke, angrebene paa Dybbøl og nederlaget. Der er næsten altid en pessimistisk tone i brevene og dagbøgerne, og tonen bliver mere og mere udpræget, jo længere krigen skrider frem. Soldaterne er vrede over den negative ledelse, prøjsernes overmagt og deres elendige udrustning.
“Kun i flaaden var der optimisme, men her tegnede danskerne sig jo ogsaa for de fleste sejre!“
“Alle, der var med ved Helgoland den 9. maj 1864, var med rette stolte over deres bedrift – krigens første sejr. Fra Skagen deltog adskillige i dette slag, og de vendte hjem som helte.
De den danske fregat “Niels Juel” sejlede i kanalen og var til fare for den østrigske handel over kanalen, besluttede østrigerne at udruste en nordsøeskadre under ledelse af linieskibskaptajn V T e g e t h o f f.
Eskadren kom til at bestaa af fregatten “Swarzenberg” og fregatten “Radetsky”. Senere sluttede de tre prøjsiske skibe sig til den østrigske eskadre, nemlig kanonbaadene “Basilisk” og “Blitz” og hjuldamperen “Adler”.
Om formiddagen den 9. maj opdagede man om bord paa den danske eskadre bestaaende af fregatterne “Niels Juel” og “Jylland” og korvetten “Hejmdal” den prøjsisk-østrigske eskadre forude. Eskadrechefen kommandør S u e n s o n ombord på “Niels Juel” gjorde sine skibe klar til kamp. Mens de to eskadre var paa vej imod hinanden, blev der paa de danske skibe udskænket en snaps pr. mand, og alle stod parate paa deres poster.
De to eskadrer var temmelig lige med hensyn til kanonstyrken. Den danske havde ganske vist femten kanoner mere end den østrigsk-prøjsiske, men til gengæld kunne flere af disses kanoner vendes og bruges til begge sider. Ogsaa det samlede besætningstal var temmelig lige for de to parters vedkommende, men danskerne havde den fordel, at befalingsmændene havde større ancienitet og erfaring end modpartens. De to eskadrer dannede slagformation og passerede hinanden under heftig skydning i 3000 alens afstand.
Kampen rasede, og der var store skader paa begge sider og stort mandefald. Værst gik det imidlertid ud over de østrigst-prøjsiske skibe. Ud paa eftermiddagen begyndte “Swarzenberg”, der var skudt i brand, at sejle ind imod Helgoland, og det engelske søterritorium. Branden paa “Swartzenberg” affødte et rungende hurra fra de danske søfolk, og kanonérerne tumlede med endnu større iver deres skyts.
Den østrigske kommandør Tegetthoff fra “Swartzenberg” gav signal til retræte, og den østrigsk- prøjsiske eskadre sejlede ind mod Helgoland og det engelske territorialfarvand. Kommandør Suenson på “Niels Juel” gav ordre til forfølgelse, men en skade på “Jyllands” styreapparater forhalede forfølgelsen i nogle kostbare minutter. Kl. 16.30 gav Suenson ordre til at standse skydningen, da projektilerne ville falde i neutralt farvand ved Helgoland. Fjenden var sluppet væk.
Da slaget var ovre, løb “Jylland” op paa siden af “Niels Juel” og hele besætningen og kaptajnen udbragte et “leve kommandøren”. Suenson svarede kort “Tak kaptajn Holm! Vær klar til at slaas igen.”
Slaget var meget blodigt, og der var mange matroser med frygtelige saar og afskudte lemmer, der maatte amputeres paa den gammeldags manér uden bedøvelse.
Løjtnant Giødesen om bord på “Jylland”, der har gjort udførlige optegnelser af slaget. Han beretter:
“Paa en kistebænk om bord laa Søren Jensen Thrane, en høj, muskelstærk, prægtig skagbo.Fra hans overlæbe og ned til halsen saa jeg kun en stor bunke charpi, men paa mine spørgsmaal af hans befindende lød svaret: “tak godt.” Det kom i en tyk dæmpet tone gennem den foreløbige forbinding.
Et stykke af skibsklokken, der blev slaaet itu af en kugle, havde ramt ham i ansigtet. Doktorernes bemærkninger, da de saa ham, lød ikke fornøjelige.
“Saa laa jeg der og tænkte paa – fortalte han senere, – at det dog var underligt, at de havde sagt, at der ikke var noget at gøre ved mig, for jeg fejlede jo næaten ingenting. Det var vel tænderne, der var slaaet ud. Saa blev jeg tørstig, stod op og gik hen til min kistebænk, for at faa lidt øl, men da jeg satte mukkerten for munden, mærkede jeg, at øllet løb ned af brystet. Jeg tænkte, at det var paa grund af, at jeg manglede tænder, og saa tog jeg en flaske, fyldte øllet paa den, satte halsen godt langt ind i munden og drak. Saa lagde jeg mig igen hen paa min plads.”
Hele underansigtet var skudt væk paa ham og først efter to aars forløb var han heldbredt.
Men tænke sig, slutter løjtnant Glødesen, at manden under saadanne forhold foretager sig alt dettte, hvilken sejghed og hvilken glæde over sejren maa ikke have haaret ham oppe.
Thrane var en kort tid indlagt paa Christiansand sygehus, og det hjalp ham og de andre saarede meget, at man mødte saa megen sympati hos det norske folk. Ved ankomsten til København blev han indlagt paa Frederiks hospital, hvor han gennem gik en operation efterfulgt af et langvarigt sygeforløb, og da han til dels var helbredt, fik han et forlorent skæg, der klædte ham godt.
Blot var han ængstelig for, om hans kæreste i Skagen ville kendes ved ham, men det var der heldigvis ikke noget i vejen med, og de blev snart gift.
Under sit ophold i hovedstaden modtog han dannebrogskorset og han besøgte baade kommandøre Suenson og admiral van Jockum, og disse besøg kørte til hans lyseste minder. Thranes helbred blev snart daarligere, og i 1878 døde han i Skagen.”
Hermed det lille udsnit af den to sider lange artikel fra Vendsyssel Tidende. Journalisten, som har skrevet artiklen kalder sin tekst: heltene fra Helgoland. Det var de vel nok, men i min optik var de tvangsudskrevne fisker- og bønderkarle, og det må have været aldeles forfærdeligt at midt i de blodige krigshandlinger, både ved Dybbøl, som Jens Houkjær og ved Helgoland, som Ole og Mads oplevede det. Det må have været karakterdannende for de unge mænd. Vi ved, at Jens blev et mildt og venligt menneske, mens Ole og Mads udviklede sig til hårde og kompromisløse mænd. Vi kan jo ikke vide, om det er arveanlæggene, der har formet dem, eller om det er de barske vilkår, de var underkastede. Hvad ved vi i det hele taget i dag om denne fjerne fortid? Vi kan kun gætte ud fra de kilder, vi trods alt har. Måske gætter vi forkert.
Lidt litteratursnak
Udgivet den oktober 21, 2019 af marianne
Lire sans écrire c’est dormir (at læse uden at skrive er at sove).
Sådan lyder efter sigende en gammel fransk talemåde. Men det at nedfælde ord hele tiden, mens man læser en bog kan nu også ses som en last. Selv er jeg altid bevæbnet med et skriveredskab, når jeg læser en bog, for de smukkeste sætninger må ikke glemmes, nej, de skal gemmes. Og huskes. Og så skriver jeg et NB i marginen og undertiden et par kommentarer, eller hvis det er en biblioteksbog, og det er det ofte, så bliver det til lidt skriveri ved siden af bogen.
Og når jeg kalder det er last, så er det, fordi det sikkert var meget bedre for ens sjælero, hvis man helt og holdent overgav sig til nydelsen “at læse”. Lade lystlæsning være lyst mere end læsning. En ren sanseoplevelse.
Men sådan har jeg det altså ikke – jeg kan ikke slå tankevirksomheden fra, og det er helt sikkert en erhvervsskade fra dengang, jeg studerede litteratur på universitetet. Da var det jo pokkers nødvendigt at lade analyseapparatet være tændt under hele læsningen.
Men jeg havde faktisk en lærer på universitetet, som jeg foretrak for alle de andre, fordi han tydeligt begejstredes over ordene og lod sig rive med i stedet for altid at forholde sig køligt analyserende til teksten. Han hed Jens Aage Lærke, og jeg tror, at han døde af stress eller sorg over den ufrihedens spændetrøje, hvori nogle af universitetets bedste lærere følte sig fangne i 1970’ernes benhårde marxistiske retorik, som også forsøgte at diktere både metode og indhold i undervisningen.
Men han var en fantastisk lærer, og han sagde, at den første læsning af en bog burde være REN lyst – læs den så anden gang med analytiske briller, føjede han til.
Mine analytiske briller sidder imidlertid uhjælpeligt fast. Og jeg tror, at jeg bliver ved med at skrive ned, når jeg læser. Til eget brug i al fald. Hmmm … brug? til hvad nytte? Ja, det ved jeg ikke. Måske er det rent misbrug.
Jeg er alligevel lystlæser, og jeg vælger mine bøger efter øjeblikkelig indskydelse og ikke efter noget system.
En af de metoder (eller mangel på samme), jeg anvender til udvalg af bøger, er at græsse som en anden sulten læsehest på genbrugsbutikkernes boghylder – jeg ville gerne gøre det samme på boghandlernes, men dels sælger de jo mest penne og legetøj og har altså ikke så mange bøger mere,og dels har jeg ikke råd til at købe bøger til bogladepriser.
I genbrugscentrene kan man til gengæld ikke undgå at finde guld. På den måde får jeg ganske vist alt for mange bøger, men så leverer jeg nogle kasser tilbage til genbrugscentrene, og når jeg så finder mine egne gamle bøger der, så er det som at finde et forsvundet barn, og jeg skynder mig at købe dem tilbage. Og der kan heldigvis stables bøger op alle vegne. Og lystlæses dagen lang og natten med.
Forleden fandt jeg en roman af Hans Fallada: ”måske bliver vi lykkelige.”. Jeg huskede TV-serien ”Ein Mann will nach oben” (En mands stræben) og desuden læste jeg forrige år ”Alene i Berlin” en nervepirrende bog om nazismens Tyskland. Og ”Lille Mand hvad nu?” huskede jeg fra min ungdom. Så den bog snuppede jeg, og i dag blev jeg færdig med læsningen.
Et par ord om bogen.
Tja … den var særdeles underholdende, men lidt ligesom en ugebladsroman faktisk kan være det. Der er nogle lede typer, det ved man fra begyndelsen, og der er nogle gode, renfærdige mennesker, og man er aldrig i tvivl om, at det gode sejrer, og at de rigtige par får hinanden, mens de onde og forkerte ryger ad h til. Det er meget tilfredsstillende og sluges råt, og det gør det, fordi sproget er helt anderledes end i ugebladsromanen, selv om bogens univers ligner. Og slutningen er helt på ugebladsniveau igen, fordi de unge (de gode unge) finder sammen i noget, som de påstår er kærlighed. En happy ending.
Bogen foregår i 30’ernes Tyskland, men samfundet ligner det, man kender fra danske 30’er-romaner, f.eks. ”Midt i en Jazztid” – unge, der fjoller forvirrede rundt. Nogle af dem bliver klogere, men der ryges og drikkes og danses overalt, og megen alvor er der ikke i i de unge. En af dem svarer, da en ældre bebrejder ham ungdommens uforstand og løsslupne livsstil, at de jo ikke har noget forbillede, de ældre har kun givet dem inflatorisk efterkrig og usikkerhed, og hvad er der at se frem til? Derfor virker slutningen og hele ”plottet” jo også utroværdigt. Men det er knagme godt, at det går godt, tænker man som efter læsningen af en Morten Korch-roman.
Bogen udkom i Danmark i 1942. Altså inden Danmark for alvor tog afstand til de tyske troppers besættelse af landet.
Kokholm 16 – nogle billeder og lidt snak
Udgivet den oktober 19, 2019 af marianne
I efterårsferien tilbragte vi nogle dage i Tranestederne og nød udsigten gennem de regnvåde vinduer. Fik dog i de få tørvejrstimer slæbt masser af træ til stranden – vi havde smukke planer om et kæmpebål, men det blev ved tanken. Træet forblev silende vådt.
En af dagene var jeg på besøg hos Lise Troldborg i Kandestederne, et oldebarn af Elisabeth Kokholm, og hun var så flink at låne mig endnu noget materiale – ikke til bogen, men til bloggen, så noget af det lægger jeg frem her. Jeg er glad for det hele, men mest for billedet af den myndige Elisabeth Houkjær (Kokholm). Nu står portrættet foran mig på mit arbejdsbord og maner mig til flid. Det bestemte træk om munden er ikke til at gå fejl af. Det siger: Så tag dig dog sammen! – og det vil jeg forsøge. Men nu billederne:
Der står intet årstal på billedet, men der er styrke i blikket.
Christen Kokholm ligesom de næste billeder er de malet af Fenger – årstallet kender jeg ikke, er heller ikke helt sikker på kunstneren – men billedet ligner. Og C.K. er her på højden af sit liv, tror jeg. Tilfreds – og med god grund vel.
Kokholms Hotel i 1913 – det er altså endnu ganske nyt – desværre har jeg det kun i denne dårlige version. Vil erstatte det med et bedre inden længe. Vi ser Christen stå ved hushjørnet – endnu en mand i 30’erne, og som vi skal se, bliver hotellet snart udvidet til ukendelighed.
Her ses det nye hotel, som jo faktisk ligner det, vi “gamle” kender fra vores barndom. Til højre ses et hjørne af Houkjær.
Her ses Houkjær som den så ud i 1800 tallet og langt ind i det 20.ende århundrede
Ungdomsbillede af Elisabeths mor. Havde hun haft tænder i munden, ville hun have været en skønhed. Smuk er hun nu alligevel, synes jeg.
Udgivet den oktober 12, 2019 af marianne
Anekdote fra Troldborg
Geologen professor Georg Forchhammer boede en tid på Troldborg. Han undrede sig om natten over, at natpotten, som han flittigt benyttede, var af så gedigen og smuk en fajance. Sikkert erhvervet ved en stranding, tænkte han.
Senere, da han sad ved det dækkede aftensbord og nød maden – enkel men veltillavet, blev suppen serveret i en akkurat ligeså smuk terrin – også af det fineste fajance. Professoren spørger forbavset, hvordan de havde haft held til at kapre hele to af slagsen?
Maren svarer vist nok uden helt at tænke sig om:
”Næ næ vi hår da kon dej jen.”
( Vendsyssel aarbog 1989 side 95)
Udgivet den oktober 7, 2019 af marianne
Hvis du har lyst til at læse kronikken, så klik på den, og den forstørres og bliver læselig. Sådan var det på min gamle blog. Her ved jeg ikke, hvordan man forstørre – så må du nøjes med en svag anelse om indholdet. Der i øvrigt ikke er voldsomt originalt.
Udgivet i forfatteren	| Skriv et svar
Udgivet den oktober 6, 2019 af marianne
Herunder kan hvem, der har lyst til at bestille et foredrag – og også andre- læse, hvad jeg foredrager om i det kommende år:
Foredrag 1 : En rejse i et ukendt land
Min mor og far danser brudevals – Guldbryllup
Med udgangspunkt i bogen ”Skyggelys” og ud fra erfaringer som pårørende til en ægtefælle, en mor og en bror med demens, vil jeg fortælle om sygdommen. Alt for ofte ses den nemlig kun gennem lægelige briller, og den viden, man får præsenteret her er jo ikke usand, men den er mangelfuld.
Jeg vil berette om mine egne erfaringer og forsøge at tage livet af de værste fordomme.
I gamle dage talte man om, at den syge ”gik i barndom” – og det lyder jo uskyldigt og rart, men vi skal huske, at den syge ikke er et barn, det går ikke i barnets, men i sin egen verden. Og det er der, vi skal mødes. Og vi skal mødes i respekt.
Foredrag 2.: Om et lille stykke Danmark
Syd for Skagen findes et af landets mindste sogne: Skagen Landsogn. I ”gamle” dage bestod det af nogle få familier fordelt på en samling gårde og huse. I flere århundreder var disse familier afskåret fra omverdenen af store sandmiler, sandstorme ødelagde igen og igen deres hjem, veje var der ingen af, og al samfærdsel måtte foregå langs havet. Det var hårde levevilkår, og mange brød op og rejse ud, men de fleste holdt ud og blev på egnen. Jeg vil fortælle om dette lille sogn og dets beboere, og vi vil følge slægterne på de gamle gårde igennem ca. 100 år. Jeg vil berette om deres kamp med naturen og med deres egne stridbare sind – og om det mod og den stædighed, der fik dem til at holde ud trods alt.
Foredrag 3: Alderdom er visdom
Man kunne sætte spørgsmålstegn efter denne overskrift, og det ville de fleste gøre. For er det virkelig sandt? Bliver vi visere med alderen?
I gamle dage var man ikke i tvivl: alle var (er) f.eks. enige om, at De tre Vise Mænd, der kommer til Jesusbarnet, er ældgamle. Sådan ser vi dem fremstillet gennem tiden: med lange hvide skæg. Disse mænd er jo vise, altså må de også være gamle.
Det er kun i den allernyeste tid, at man ikke mere er så sikker på, at høj alder er lig med stor visdom. Vi har fået et andet syn på alder. Og på visdom. Og så er det endda kun i den vestlige kultur, at ærbødigheden for de gamle har måttet vige pladsen for det modsatte. Eller i bedste fald for overbærenhed.
Jeg vili foretage en rejse gennem historien og se på, hvordan synet på alderdommen har skiftet gennem tiderne og hvordan det forholder sig rundt om på kloden.
Foredrag 4 : Lucie og Bernhand Ingemann – Et forunderligt ægtepar.
Den unge Ingemann
Lucietegning
To kunstnere, der skilte sig ud, for allerede i deres samtid, anså man dem for aparte. Lucies drøm var aldrig at blive hustru og moder, men at leve som kunstner. Og leve det liv fuldt ud. Så traf hun Ingemann, og også han gik med en lønlig drøm om at blive en stor kunstner. De blev gift, men først var de forlovede i næsten en halv menneskealder, og i den tid levede de hver for sig. Ingemann fik succes. Lucie fik ingenting. Hun var jo en kvinde i en tid, som nok kaldes Guldalderen, men den var ingen guldalder for kvinder, der ikke kendte deres plads i hjemmet og som ikke i al sømmelighed fødte et barn om året. Lucies børn hed billeder.
Jeg vil fortælle om de to mærkelige mennesker, som man kommer til at holde af, når man ser deres kunst og læser deres breve og hvad de ellers har efterladt sig af skrifter.
Her et billede fra et foredrag som blev holdt i Støvring
Udgivet i forfatteren, omkring Ingemann	| Skriv et svar
Udgivet den oktober 4, 2019 af marianne
Ingen er i stand til at skrive en sandfærdig beretning om et levet liv, ikke engang om sit eget, for virkeligheden kan aldrig gribes og holdes fast. Den skjuler sig i det forgangnes tåger, og fortiden er lige så vanskelig at navigere i som fremtiden. Kun lige nu – i dette øjeblik – og lige her – kan jeg måske fange virkeligheden og fæstne den på skærmen. For her er jeg jo virkelig. Ved mit arbejdsbord. Rundt om stakke af bøger. Væggene hvide og uden udsmykning.
Men jeg kan ikke beskrive øjeblikket, for inden jeg får begyndt, er det borte. Og hvorfor skriver (skrev) jeg? Hvilke bøger ligger og flyder på mit bord? Hvorfor? Hvordan har jeg det? er jeg glad? ked af det? alene? Det ene spørgeord afløser det andet, og mens jeg sådan sidder og vil beskrive mit øjeblik (er det overhovedet mit?), går tiden, og det nu, som jeg hagede mig fast i, er allerede gledet over i en anden tid.
Verden er fuld af livsskildringer, og de bedste er veldokumenterede beretninger om mennesker, der har levet og hvis liv fortjener at blive husket.
Hver eneste afdød har levet engang og sat sit aftryk på verden. Og alle fortjener at blive husket.
Vi kan mindes vore egne døde og andres, når vi går på kirkegårdene, læser det, der står på stenen. Et navn. En linje af et digt. Et ord, der betød noget for afdøde.
Vi kan også mindes dem ved at skrive om dem.
Den kvinde, jeg vil skrive om, hvis det vil lykkes for mig, er Elisabeth Kokholm, og selv om hun døde for mere end 60 år siden, så synes jeg, at jeg kender hende lidt. På bloggen vil jeg skrive lidt om det, jeg finder frem til af såkaldt faktuelle hændelser og i bogform vil jeg skrive romanen om hendes liv.
Romanen vil i det store og hele være en slags oversættelse til moderne dansk. Jeg ved f.eks. fra den store brevsamling, jeg har lånt af Lise Troldborg, at Elisabeth i sit eget hjem ikke talte dansk, men vendelbosk. Hun har været tosproget, og dansk har hun lært sig som ung på højskolen, tror jeg.
I et af brevene skriver en svigerdatter, som ikke kunne udstå Elisabeth, at hun aldrig sagde ikke, men ”intj” – Derfor vil min roman være en slags oversættelse: den vil også i replikkerne være på dansk, ikke vendelbos, for selv om jeg taler dette sidste sprog ret flydende, så tror jeg ikke, at mange af mine læsere gør.
Et lille kig ind i Folkehøjskolens barndom
Udgivet den oktober 2, 2019 af marianne
Den lyksalige gråd og Højskolen.
Jeg cyklede en lang tur forleden med en lydbog i ørerne. Det gør jeg hver dag, og på den måde kan man komme vidt omkring uden at anstrenge andet end benmusklerne. Motion og litteratur.
Og den dag var det Jeppe Aakjærs erindringer, der gled mig ind i ørerne. Jeg er selv den lykkelige ejer af første udgaven af Aakjærs erindringsbøger – arvet efter min mor, der fik dem som julegave af sin far det år, de udkom. Så jeg har jo læst dem før.
Men nu lyttede jeg – To timers cykeltur med skønne ord i ørerne – herligt. Og hurra for lydbogen. Og navnlig, da oplæseren i andet bind, ”Drengeaar og Knøseaar”,nåede til fortællingen om Åkjærs ophold på Askov Højskole i 80’erne, spidsede jeg ører, for jeg brygger på en fortælling om unge Christen Kokholms ophold på Vallekilde Højskole.
De to begivenheder fandt sted omtrent samtidigt.
To skæbner, der er vidt forskellige, men ens i udgangspunktet. Begge mænd voksede op i små huse på landet i anden halvdel af 1800tallet. En gårdmandssøn og en husmandssøn ganske vist, men begge hjem var nok omtrent lige fattige. Det var i al fald meget småt på Jenle.
Og jeg tænker, at de fleste af de drenge og piger, der mødte op på højskolerne i de år, kom fra nogenlunde samme miljø, for staten betalte nemlig 100 kr. til hver ubemidlet studerende, og det var rigtig mange penge dengang. Det fortæller Aakjær og det forklarer jo, hvordan en dreng som Christen kunne komme på en skole, der både uddannede hånd og ånd.
Og hvad lærerne angår, så havde de haft en opvækst, der sikkert matchede deres elevers. De kom – i al fald for de flestes vedkommende – fra det samme bondeland, og det var ikke fra de store gårde.
En af de ting, der undrede mig, for jeg vidste det ikke i forvejen, eller jeg havde glemt det, var, at foredragsholderne ofte talte så med en sådan inderlighed, at tårerne flød. Både deres egne og elevernes. Ja, de græd virkelig.
I mine ører lyder det som en form for suggestion, noget i retning af det, der sker under pinsebevægelsens seancer, hvor folk bryder ud i gråd og rammes af en ”åndelig” rørelse så voldsom, at det kan minde om hysteriske anfald. Selv opfatter de det jo som Helligånden. Og det er det jo så for dem.
Men på Folkehøjskolen, hvor oplysningen af ”muldens” mørkefolk skulle være den bærende kraft.
Meget underligt. Jeg kommer til at tænke på pietisterne i 1700tallet – her ved jeg, at tilhørerne græd af rørelse, når f.eks. Hans Adolf Brorson prædikede. Men det var jo en hjertets og rørelsernes tid. Og den lignede da ikke Folkeoplysningens guldalder. Eller gjorde den? – Når man læser ”Den brogede Oplysning” af Thomas Bredsdorff overbevises man i al fald om, at pietismen var en del af oplysningen.
Jeg skriver som dokumentation et citat fra Jeppe Aakjærs Drengeaar og Knøseaar ( side 193 i første udgaven)
”Der blev i det hele taget fældet mange Taarer på Askov Talerstol; la Cour var vel nok den, der leverede de fleste, skønt Forfatteren Jakob Knudsen heller ikke var nogen Sinke, om Høns skulde vandes. I et Foredrag om Bismarck græd han saaledes hele tre Gange, skønt Emnet just ikke paa Forhaand syntes at opfordre dertil. Men la Cour kunde ikke holde det simpleste Foredrag om Fysik eller Stjernehimlen eller hvad som helst, uden at Taarerne strømmede ham ned ad Kinderne ved Tanken om Guds Godhed mod Syndere.”
Også Bjørnstjerne Bjørnson kom som gæst på Askov, og også han kneb en tåre, da han talte til de gæve bønderpiger og –drenge.
Udgivet i forfatteren, Kokholm	| Skriv et svar