Generelle emner i årsberetningerne - PDF
Download "Generelle emner i årsberetningerne"
1 Generelle emner i årsberetningerne Forældelse efter forældelsesloven af 2007 og passivitet. Årsberetning Indledning Nævnet har gennem årene behandlet sager, hvor spørgsmålet om forældelse eller passivitet har været aktuelt. Dette gælder for de ældre sagers vedkommende fortrinsvis i relation til personlige fordringer, hvor vurderingen af forældelse for hovedfordringens vedkommende skete på grundlag af forældelsesreglerne i Danske Lov og for periodiske ydelser såsom rente og bidrag efter reglerne i forældelsesloven af I nyere sager har forældelsesspørgsmålet tillige været aktuelt i forhold til erstatningskrav som følge af mangelfuld eller fejlagtig rådgivning. Sager om forældelse af personlige fordringer gav anledning til offentliggørelse af sekretariatsnotater i Nævnets årsberetninger fra henholdsvis 1993 og Da de gamle forældelsesregler er erstattet af reglerne i forældelsesloven af 2007, er det fundet relevant at gøre et forsøg på at opdatere notaterne på baggrund af retsstillingen i forhold til de nu gældende forældelsesregler. Notatet er udarbejdet af Nævnssekretariatet, og vurderingerne og konklusionerne i notatet udtrykker ikke nødvendigvis opfattelsen i det samlede Nævn eller hos de enkelte nævnsmedlemmer. Notatets hovedsigte er at give en oversigt over eller en besvarelse af nogle af de problemstillinger, der er fremkommet i sekretariats- og nævnspraksis Notatet er disponeret på følgende måde: 1. Indledning 2. Forældelse af personlige fordringer efter tvangsauktion 3. Forældelse af erstatningskrav som følge af rådgivning 4. Overgangsregler 5. Oversigt over forældelsesfrister og overgangsregler efter 2007-forældelsesloven 6. Suspension og afbrydelse af forældelsesfrister 7. Forældelsesreglerne og passivitet 8. Sammendrag og konklusion 2. Forældelse af personlige fordringer efter tvangsauktion 2.1 Lidt historie. Forældelsesfristen i Danske Lov var 20-årig og var indtil 1908 gældende for alle typer af krav. Fristen kunne afbrydes alene ved, at kreditor mindede debitor om fordringens eksistens. I 1908 blev der vedtaget forældelsesregler, som for fordringer indførte en generel forældelsesfrist på 5 år, medmindre der for fordringen var udstedt gældsbrev eller tilvejebragt andet særligt retsgrundlag. Fordringer baseret på gældsbreve eller på et andet særligt retsgrundlag var fortsat omfattet af den 20-årige forældelsesfrist i DL Til forskel fra reglerne i Danske Lov kunne afbrydelse af den 5-årige forældelsesfrist alene ske ved retsskridt fra kreditors side. Der var gennem 1900-tallet flere forsøg på at revidere forældelsesreglerne, som på en række punkter forekom ude af trit med tiden. Først i 2007 lykkedes det at få vedtaget nye regler på området, jf. lovbekendtgørelse nr af 28. august 2013 med senere ændringer. Reglerne er baseret på Betænkning nr. 1460/2005 om revision af forældelseslovgivningen afgivet af Justitsministeriets Forældelsesudvalg, Betænkning afgivet af Retsudvalget den 3. maj 2007 samt Tillægsbetænkning afgivet af Retsudvalget den 31. maj Realkreditinstitutternes hjemmel til at gøre et personligt ansvar gældende. Der benyttes for realkreditlån særlige gældsbreve (pantebreve), som generelt oprettes på Justitsministeriets Almindelige Betingelser B. Justitsministeriets Almindelige Betingelser SDO/SDRO kan dog tillige anvendes, når lånet er eller kan blive baseret på særligt dækkede obligationer (SDO) eller særligt dækkede realkreditobligationer (SDRO). Af Justitsministeriets Almindelige Betingelser B fremgår det, at debitor hæfter personligt for lånet. Det samme gælder ikke Justitsministeriets Almindelige Betingelser SDO/SDRO, men kan tilføjes i de særlige bestemmelser og vil som oftest blive det, når lånet ydes af realkreditinstitutter, jf. dog nedenfor. Den personlige hæftelse er et lovkrav, når der er tale om realkreditlån baseret på realkreditobligationer (RO), jf. lov om realkreditlån og realkreditobligationer 23, stk. 1. For sådanne realkreditlån anvendes altid Justitsministeriets Almindelige Betingelser B. For lån baseret på SDO eller SDRO, hvor Justitsministeriets Almindelige Betingelser SDO/SDRO, alternativt kan anvendes, kan kravet om personlig hæftelse fraviges, jf. lov om realkreditlån og realkreditobligationer 33 c, stk. 9. Kravet om personlig hæftelse fraviges yderst sjældent i praksis. 1/41
2 Den personlige hæftelse indebærer, at låntageren efter en tvangsauktion fortsat hæfter personligt, såfremt budsummen ikke giver realkreditinstituttet fuld dækning for sit krav Opgørelse af restkravet på tvangsauktion. Et realkreditinstitut opgør til tvangsauktionen normalt sin fordring fordelt på beløb i kolonne 2, som er restgælden med tillæg af påløbne, ikke forfaldne renter, og beløb i kolonne 3, som er restancer. Kolonne 3 består således af afdrag, renter og bidrag m.v. Summen af beløbene i kolonne 2 og 3 anføres i kolonne 1 som den samlede fordring. Prioritetsopgørelse Pant- og udlægshavere Fordring opgjort pr. auktionsdato 2. Restgæld... med tillæg af uforfaldne ren ter 3. Restancer Hæftelser, der kræves indfriet Hæftelse nr. 1 Realkreditinstitut Hovedstol kr ,00 rente 18,8934%, kontantlån ½ årlig ydelse kr , , , ,95 I alt ved budsum kr , , ,95 Hæftelse nr. 2 Realkreditinstitut Hovedstol kr ,00 Rente 13,5852%, kontantlån 1+4 årlig ydelse kr , , , ,62 I alt ved budsum kr , , ,57 Selv om realkreditlån ifølge Justitsministeriets Almindelige Betingelser B, punkt 9 f, forfalder ved ejerskifte, sker der normalt ikke en opgørelse af fordringen i kolonne 4 (gæld, der kan kræves indfriet). I stedet vedlægges en orientering om, at lånet principielt kan kræves indfriet, men at der er muligheder for at ansøge om gældsovertagelse. Hvis en fordring ikke får dækning eller kun får delvis dækning på tvangsauktionen, slettes panteretten helt eller delvis på begæring fra tvangsauktionskøberen, jf. retsplejelovens 581. I det omfang et realkreditinstitut har overtaget ejendommen på tvangsauktion og videresælger denne med køberens overtagelse af lånet uden nedskrivning af dette, selv om det ikke opnåede (fuld) dækning på tvangsauktionen, skal pantebrevet gentinglyses for det oprindelige beløb, og der skal for den udækkede del betales ny tinglysningsafgift Realkreditinstitutternes fordeling af tvangsauktionsbudsummen. Ved fordeling af tvangsauktionsbuddet har realkreditinstituttet mulighed for selv at bestemme, hvordan budsummen skal fordeles på restgæld (kolonne 2) og restancer (kolonne 3). Som udgangspunkt anses budsummen for anvendt til først at dække restancer (kravet i kolonne 3) og derefter til kapitalen (kravet i kolonne 2), jf. den beskrevne retspraksis i afsnit Det udækkede beløb vil derfor som udgangspunkt være krav, der hviler på et gældsbrev med de deraf følgende forældelsesregler. Tvangsauktionen kan ikke i sig selv anses for et særligt retsgrundlag, der bringer eventuelle rentekrav ind under den lange forældelse, jf. afsnit Ældre ankenævnspraksis. I mange af de første sager om forældelse af personlige fordringer fandt Nævnets flertal, at realkreditinstituttet - for at kunne opretholde sit krav fuldt ud - skulle dokumentere, at ingen del af det fremsatte krav var forældet. For at anse dokumentationen for tilstrækkelig skulle det ifølge Nævnets flertal blandt andet kunne udledes, hvordan 2/41
3 tvangsauktionsbuddet i sin tid blev fordelt på den ene side restgæld og afdrag og på den anden side rente og bidrag. Det skyldtes de forskellige forældelsesregler, der knyttede sig til henholdsvis restgæld og afdrag (20 årig frist) og renter og bidrag (5-årig forældelsesfrist). Nævnets flertal fandt i disse sager ikke, at realkreditinstitutterne havde kunnet fremlægge den fornødne dokumentation. Det fik den konsekvens, at flertallet fandt, at det ikke kan udelukkes, at buddet fortrinsvis var anvendt til dækning af restgæld og afdrag. I de tilfælde, hvor der var gået mere end 5 år efter tvangsauktionen, afviste flertallet i konsekvens heraf, at realkreditinstituttet kunne gøre renter og bidrag fra tvangsauktionen gældende. Det havde ikke betydning for flertallets afgørelser, at der eventuelt havde været indgået forlig mellem realkreditinstituttet og klageren. Forklaringen er, at flertallet fandt, at forliget måtte bortfalde, idet det måtte anses for underskrevet under den klare og kendelige forudsætning, at ingen del af kravet var forældet. Mindretallet i Nævnet var stedse af en anden opfattelse. Mindretallet tog i de seneste sager afsæt i retspraksis, hvor det i lignende sager af blandt andet Østre Landsret, jf. afsnit , blev fastslået, at det i forholdet mellem parterne tilkommer realkreditinstituttet at bestemme, på hvilke dele af de pantsikrede fordringer provenuet i forbindelse med en tvangsauktion skal afskrives. Med henvisning til denne retspraksis har mindretallet i de nævnte sager derfor stemt for at frifinde det indklagede realkreditinstitut. Realkreditinstitutterne afviste at efterkomme de nævnte flertalsafgørelser om forældelse af personlige fordringer. På baggrund af afgørelserne i sager vedrørende personlige fordringer fra henholdsvis Østre og Vestre Landsret, jf. afsnit , har Nævnet i de nyere afgørelser fastslået, at ingen del af institutternes krav kan anses for forældet Ældre retspraksis Domstolene har flere gange behandlet spørgsmålet om forældelse af personlige fordringer efter de tidligere forældelsesregler. Kun en enkelt af disse afgørelser vedrører en sag, som tidligere har været prøvet i Realkreditankenævnet. Den 27. juni Østre Landsret (1. afdeling, a.s. nr. B ): Landsretten stadfæstede en dom fra Københavns Byret. Retten fastslog, at realkreditinstituttets krav ikke kunne tilsidesættes som følge af passivitet, uanset at kravet mod tvangsauktionsdebitor først blev gjort gældende 14 år efter tvangsauktionen. Retten fastslog endvidere, at det i forholdet mellem pantekreditor og pantedebitor tilkommer pantekreditor at bestemme, på hvilke dele af de pantesikrede fordringer provenuet af en tvangsauktion skal afskrives. Efter bevisførelsen lagde retten til grund, at tvangsauktionsbuddet og videresalgsoverskuddet var anvendt på en sådan måde, at restfordringen udelukkende bestod af restgæld, som forældes efter 20 år. Tvangsauktionsdebitor blev derfor tilpligtet at betale det af realkreditinstituttet krævede beløb. Den 30. oktober Vestre Landsret (5. afdeling, B ): Tvangsauktionsdebitor var i 1. instans (Retten i Brædstrup) blevet frifundet for realkreditinstituttets krav, blandt andet med den begrundelse, at det ikke var dokumenteret, at kravet relaterede sig til den uforældede del af realkreditinstituttets tilgodehavende på tvangsauktionstidspunktet. Vestre Landsret fandt derimod, at tvangsauktionsdebitor var forpligtet til at betale det af realkreditinstituttet krævede beløb. Landsretten begrundede afgørelsen med, dels at det i forholdet mellem pantekreditor og pantedebitor tilkommer pantekreditor med respekt af auktionsvilkårene - at bestemme, på hvilke dele af de pantesikrede fordringer provenuet af en tvangsauktion skal afskrives, dels at det var bevist, at det er realkreditinstituttets faste praksis først at foretage afskrivning på restancer, og dels at denne praksis også var fulgt i den omhandlede sag. Den 31. januar Retten i Slagelse (sag nr. BS 585/2000): Over for retten gjorde realkreditinstituttet blandt andet gældende, at tvangsauktionsbuddet forlods var anvendt til betaling af de skyldige renter og afdrag, og henviste til, at renterne var indberettet til skattevæsenet på klagerens CPR-nummer. Heroverfor anførte tvangsauktionsdebitor blandt andet, at kravet under alle omstændigheder burde nedsættes med de renter, der blev opgjort på tvangsauktionen, idet disse var forældede. Tvangsauktionsdebitor bestred, at realkreditinstituttet havde dokumenteret, at renterne var betalt, eller havde dokumenteret sammensætningen af sit krav. Retten fandt efter de foreliggende oplysninger ikke, at kravet indeholdt forældede renter, og tilpligtede derfor tvangsauktionsdebitor at betale det krævede beløb. Den 25. maj Københavns Byret (afdeling 5 C, sag nr. BS 5207/2000): I denne sag var ejendommen blevet overtaget af en liebhaver for et bud, der ikke gav realkreditinstituttet nogen dækning. Realkreditankenævnet afsagde den 16. marts 2000 kendelse (sag nr ), hvorefter realkreditinstituttet uanset at tvangsauktionsdebitor havde underskrevet et forlig - alene kunne gøre et krav gældende over for tvangsauktionsdebitor i det omfang, realkreditinstituttet kunne dokumentere, at kravet bestod af restgæld og afdrag. Byretssagen handlede overordnet om, hvorvidt tvangsauktionsdebitor var bundet af det af debitor underskrevne forlig. Retten fandt, at tvangsauktionsdebitor havde underskrevet forliget under den for realkreditinstituttet kendelige forudsætning, at ingen del ej heller renter af forligsbeløbet var forældet, og tilsidesatte derfor i det hele forliget. Under byretssagen havde realkreditinstituttet dokumenteret størrelsen af restgælden på tvangsauktionstidspunktet. Det indebar, at tvangsauktionsdebitor skulle betale den således dokumenterede udækkede restgæld fra tvangsauktionen med tillæg af rente fra sagens indbringelse for Realkreditankenævnet, og indtil betaling skete. Den 1. august Retten i Frederikshavn (sag nr. BS 1-539/2001): Sagen var anlagt ved retten og blev henvist til Realkreditankenævnet, som den 14. september 2000 afsagde kendelse (sag nr ), hvorefter 3/41
4 realkreditinstituttet alene kunne gøre et krav gældende over for tvangsauktionsdebitor i det omfang, realkreditinstituttet kunne dokumentere, at kravet bestod af restgæld og afdrag. Efter indgivelse af fornyet stævning, som klageren ikke svarede på, afsagde retten dom efter realkreditinstituttets påstand, som retten fandt begrundet i sagsfremstillingen, dog således at kravet alene kunne kræves forrentet 5 år tilbage fra sagens (fornyede) indbringelse for retten. Den 31. oktober Civilretten i Hillerød (sag nr. BS /1999): Realkreditinstituttet overtog på tvangsauktion i 1989 og videresolgte i 1991 den omhandlede ejendom uden at få fuld dækning for sit tilgodehavende. I 1999 gjorde instituttet en personlig fordring gældende over for tvangsauktionsdebitor og udtog stævning herfor. Sagen blev af retten oversendt til Realkreditankenævnet, som den 23. november 2000 afsagde kendelse (sag nr ), hvorefter instituttet i mangel af dokumentation for, at ingen del af kravet var forældet - alene kunne gøre et krav gældende over for tvangsauktionsdebitor i det omfang, instituttet kunne dokumentere, at kravet bestod af restgæld og afdrag. Retten fandt efterfølgende, at det efter bevisførelsen var tilstrækkelig godtgjort, at det er instituttets faste praksis først at foretage afskrivning på restancer, og at budsummen i den konkrete sag forlods var afskrevet på de på tvangsauktionstidspunktet værende restancer, således at restfordringen i det hele var undergivet den 20-årige forældelse. Tvangsauktionsdebitor blev pålagt at betale det krævede beløb med tillæg af løbende rente samt sagsomkostninger Forældelse af personlige fordringer efter forældelsesloven af Forældelse af formuefordringer. Forældelsesloven af 2007 (lovbekendtgørelse nr af 28. august 2013 med senere ændringer) indeholder følgende bestemmelser, der fastslår en 10-årig forældelsesfrist og virkningerne heraf: 5. Forældelsesfristen er 10 år, 1) når der er udstedt gældsbrev for fordringen, 2) når fordringen er registreret i en værdipapircentral, eller 3) når fordringens eksistens og størrelse er anerkendt skriftligt eller fastslået ved forlig, dom, betalingspåkrav påtegnet af fogedretten eller anden bindende afgørelse. Stk. 2. Fordring på senere forfaldne renter, gebyrer og lignende forældes dog efter Forældelsesfristen er 10 år for fordringer i henhold til pengelån eller ubevilgede overtræk på konti i pengeinstitutter, jf. dog stk Ved en fordrings forældelse bortfalder også retten til fyldestgørelse for fordringen i pant eller udlæg i skyldnerens ejendom, jf. dog stk. 2. Stk. 2. Uanset fordringens forældelse bevares retten til fyldestgørelse i pant i skyldnerens ejendom, når der er tale om 1) pant for hovedstolen ifølge tinglyst pantebrev i fast ejendom for en bestemt angiven sum, 2) håndpant, bortset fra håndpant i ejerpantebrev, eller 3) underpant i fast ejendom, som panthaveren inden fordringens forældelse har overtaget til brug Definitioner på pengelån og pengeinstitut i forældelsesloven af Der anvendes i bestemmelserne om den 10-årige forældelsesfrist begreber som pengelån og pengeinstitut, og for at afdække rækkevidden af den 10-årige forældelsesfrist er det vurderet hensigtsmæssigt at se på, hvordan disse begreber er defineret i forældelsesloven af Ad pengelån: Følgende fortolkningsbidrag fremgår af bemærkninger til forældelsesloven af 2007, som den blev fremsat: Det er blevet anført, at den 20-årige frist i Danske Lov under nutidens forhold og med de moderne kommunikationsformer kan forekomme unødigt lang, navnlig for så vidt angår fordringer i henhold til pengelån. Desuden har der været rejst kritik af, at forældelsen af fordringer, som alene forældes efter Danske Lovs 20- årsfrist, kan afbrydes ved påmindelse, således at kreditorer kan opretholde en fordring blot ved udsendelse af et kontoudtog hvert 20. år Danske Lov /41
5 Af praktisk vigtige typer af fordringer, der ikke er omfattet af 1908-lovens 5-årsfrist, men alene af Danske Lov , kan nævnes krav, for hvilke der er tilvejebragt et særligt retsgrundlag, låne- og kreditaftaler uden særligt retsgrundlag, indlån i pengeinstitutter samt kautionsforpligtelser for pengelån. Endvidere kan nævnes krav i henhold til aftaler om overdragelse af fast ejendom, herunder krav i anledning af mangler Fordringer med særligt retsgrundlag Udvalget har ved fastlæggelsen af forældelsesfristens længde lagt vægt på, at der er tale om fordringer, hvis eksistens og størrelse er klart bevissikret, og at den korte forældelsesfrist derfor ligesom i dag ikke bør finde anvendelse. En absolut frist på 10 år vil imidlertid efter udvalgets opfattelse indebære, at hensynet til kreditor er tilstrækkelig tilgodeset. Udvalget finder, at bestemmelsen om særligt retsgrundlag ligesom efter gældende ret skal omfatte gældsbreve (og forlig), hvorimod der ikke er behov for som i 1908-lovens 1, stk. 2, at medtage andre skriftlige erklæringer, som indeholder en anerkendelse af fordringens tilblivelse og størrelse. Det selvstændige indhold af denne tilføjelse er begrænset, og efter udvalgets opfattelse kan der ikke peges på et særligt behov for at medtage sådanne andre skriftlige skylderklæringer. Da gældsbrevsbegrebet alene omfatter pengeforpligtelser, vil skylderklæringer vedrørende andet end pengeforpligtelser dermed ikke være omfattet af undtagelsesbestemmelsen vedrørende fordringer med særligt retsgrundlag. Bestemmelsen om særligt retsgrundlag bør efter udvalgets opfattelse herudover på samme måde som efter gældende ret omfatte frivillige forlig, retsforlig, domme og voldgiftsafgørelser. Udvalget finder endvidere, at ankenævnsafgørelser, som er blevet bindende, på samme måde som efter gældende ret bør være omfattet af begrebet»særligt retsgrundlag«. Udvalget foreslår, at bestemmelsen om særligt retsgrundlag ligesom efter gældende ret alene skal omfatte kravet på hovedstolen samt renter, der er påløbet og ikke er forældet på tidspunktet for tilvejebringelsen af det særlige retsgrundlag. Krav på renter, der påløber efter tilvejebringelsen af det særlige retsgrundlag, skal derimod være omfattet af hovedreglen i lovforslagets 3 om en forældelsesfrist på 3 år svarende til, at disse renter i dag er omfattet af 1908-loven. Det samme bør ifølge udvalget gælde i forhold til gebyrer, herunder rykkergebyrer, og lignende Lån og kreditter uden særligt retsgrundlag Det er udvalgets opfattelse, at krav på hovedstolen i henhold til lån og kreditter ikke bør være undergivet den almindelige regel om forældelse på 3 år fra forfaldstid. Disse krav er i dag heller ikke omfattet af 5-årsfristen efter 1908-loven. Til støtte for en længere forældelsesfrist taler, at der i disse tilfælde i reglen ikke vil være tvivl om fordringens eksistens og størrelse. En frist på 3 år vil desuden kunne virke urimelig i tilfælde, hvor fordringshaveren ikke har haft særlig anledning til at inddrive sit tilgodehavende, f.eks. i forholdet mellem slægtninge eller andre nærtstående, hvor fristen ikke afbrydes f.eks. ved betaling af renter. Udvalget foreslår således, at hovedstolen i henhold til lån og kreditter på samme måde som hovedstolen for krav, der hviler på et særligt retsgrundlag, alene skal være omfattet af den foreslåede absolutte forældelsesfrist på 10 år, der som udgangspunkt regnes fra forfaldstidspunktet. Udvalget finder dog, at renter, gebyrer og lignende bør være omfattet af den almindelige frist på 3 år. Udvalget finder endvidere, at krav i anledning af ubevilgede overtræk på indlånskonti, lån og kassekreditter i pengeinstitutter bør forældes efter samme fristlængde som egentlige lån, og at sådanne krav således ikke bør være omfattet af den almindelige forældelsesfrist på 3 år. Baggrunden herfor er navnlig, at det efter udvalgets opfattelse ikke vil være rimeligt, at kreditor stilles ringere og debitor bedre, når debitor har foretaget træk på kontoen uden samtykke fra kreditor, end hvis det var sket med samtykke. 5/41
6 4. Lovforslagets økonomiske og administrative konsekvenser mv. Tilsvarende skønnes forkortelsen af den lange forældelsesfrist fra 20 år til 10 år for krav i henhold til særligt retsgrundlag eller pengelån uden særligt retsgrundlag ikke i sig selv at have økonomiske konsekvenser af væsentlig betydning. Til 2 Bestemmelsen indeholder regler om fastlæggelse af forældelsesfristernes begyndelsestidspunkt. Medmindre andet følger af den enkelte bestemmelse, vil reglen også gælde i relation til lovens særlige forældelsesfrister, eksempelvis fristen på 10 år for fordringer, der hviler på et særligt retsgrundlag ( 5), og fristen på 10 år for fordringer i henhold til pengelån eller ubevilgede overtræk på konti i pengeinstitutter ( 6). Til 4-14 Lovforslagets kapitel 4 indeholder regler om særlige forældelsesfrister og tillægsfrister for en række typer af fordringer, som ikke kan indpasses under den almindelige ordning med en forældelsesfrist på 3 år med mulighed for suspension kombineret med en absolut frist på som udgangspunkt 10 år, jf. lovforslagets 3. Det drejer sig om lønkrav ( 4), krav, for hvilke der er tilvejebragt et særligt retsgrundlag ( 5), lån og kreditter uden særligt retsgrundlag ( 6), indlån i pengeinstitutter og lignende ( 7), krav i det hele på løbende ydelse ( 8), visse krav i værge- og fuldmagtsforhold ( 9 og 10), krav mod kautionister samt regreskrav ( 11 og 12), krav i anledning af strafbart forhold ( 13) samt visse tilfælde, hvor der foreligger hindringer for afbrydelse af forældelsesfristen ( 14). Til 6 Til stk. 1 Det foreslås i stk. 1, at hovedstolen i henhold til pengelån på samme måde som hovedstolen for krav, der hviler på et særligt retsgrundlag skal være omfattet af en forældelsesfrist på 10 år regnet fra forfaldstidspunktet, jf. 2, stk. 1.»Pengelån«omfatter såvel lån, dvs. kreditaftaler med fast lånebeløb, som kreditter, dvs. kreditaftaler med variabelt lånebeløb, f.eks. en kassekredit. Også ubevilgede overtræk på konti i pengeinstitutter er omfattet af bestemmelsen. At krav i anledning af ubevilgede overtræk på konti i pengeinstitutter forældes på samme måde som bevilgede lån og kreditter, er for så vidt angår overtræk på indlånskonti ensbetydende med, at sådanne krav forældes 10 år efter tidspunktet for den enkelte debitering, jf. stk. 1 sammenholdt med 2, stk. 1. Det samme gælder ubevilgede overtræk på kassekreditter med aftalt indfrielsestidspunkt. Fra Betænkning 1460 er hentet følgende citater, der understøtter, hvordan man forstod begrebet pengelån: Side 9-10: Ved bestemmelsen i 4 foreslås en forældelsesfrist på 10 år regnet fra forfaldstidspunktet for krav, der hviler på et særligt retsgrundlag. I forhold til den gældende ordning vedrørende særligt retsgrundlag, jf lovens 1, stk. 2, indebærer forslaget en forkortelse af forældelsesfristen fra 20 år til 10 år samtidig med, at begyndelsestidspunktet ændres fra stiftelsestidspunktet til forfaldstidspunktet. Bestemmelsen omfatter tilfælde, hvor der for fordringen er udstedt gældsbrev, hvor fordringen er registreret i en værdipapircentral, eller hvor fordringens eksistens og størrelse skriftligt er anerkendt eller fastslået ved en bindende afgørelse... Krav i henhold til pengelån eller ubevilgede overtræk på konti i pengeinstitutter uden særligt retsgrundlag foreslås ligeledes omfattet af en frist på 10 år, jf. 5. Fristen regnes som udgangspunkt fra forfaldstidspunktet, jf. den almindelige regel i 2, stk /41
7 Side 41-42: Udkastet indeholdt ikke særlige regler vedrørende krav, der støttes på aftaler om overdragelse af fast ejendom, og heller ikke vedrørende krav i henhold til pengelån, som ikke hviler på et særligt retsgrundlag. Side 69: Visse typer af fordringer og visse situationer foreslås omfattet af en længere forældelsesfrist eller en tillægsfrist, jf og kapitel VII. Der foreslås bl.a. en forældelsesfrist på 10 år for krav, for hvilke der er tilvejebragt et særligt retsgrundlag, og krav i henhold til pengelån, jf. 4 og 5. Baggrunden for forslaget om en længere forældelsesfrist vedrørende krav i henhold til særligt retsgrundlag og pengelån er, at der i disse tilfælde i reglen ikke er tvivl om fordringens eksistens og størrelse. Side 72: For pengelån og fordringer, som støttes på et særligt retsgrundlag som gældsbrev, dom eller lignende, skal efter udvalgets forslag ligesom efter gældende ret gælde den ordning, at hovedstolen er omfattet af en særlig lang forældelsesfrist efter forslaget en frist på 10 år medens senere påløbne renter skal være omfattet af den almindelige korte forældelsesfrist. Side 92: For pengelån og fordringer, som støttes på et særligt retsgrundlag som gældsbrev, dom eller lignende, skal efter udvalgets forslag ligesom efter gældende ret gælde den ordning, at hovedstolen er omfattet af en særlig lang forældelsesfrist efter forslaget en frist på 10 år medens senere påløbne renter skal være omfattet af den almindelige korte forældelsesfrist. Side 213: I 1957-udkastet blev der ikke foreslået særlige regler vedrørende pengelån, som ikke hviler på et særligt retsgrundlag, og der anføres ikke noget om sådanne fordringer i bemærkningerne til udkastet. Side 229: Efter udvalgets opfattelse taler hensynet til debitor imidlertid imod en så lang frist, og da der heller ikke kan peges på et væsentligt behov for en så lang forældelsesfrist på dette område, foreslås altså en frist på 10 år svarende til den frist, der gælder for bl.a. fordringer i henhold til gældsbreve og pengelån, jf. 4 og 5. Side 420: På tilsvarende måde er en overgangsperiode nødvendig i relation til fordringer, som hidtil alene har været omfattet af Danske Lov fordringer med særligt retsgrundlag, fordringer i henhold til pengelån, fordringer, der udspringer af aftale om overdragelse af fast ejendom m.m. hvad enten fordringen efter den nye lov bliver omfattet af en 10-årig eller af den 3-årige forældelsesfrist. Side 454: Det foreslås i stk. 1, at hovedstolen i henhold til pengelån - på samme måde som hovedstolen for krav, der hviler på et særligt retsgrundlag - skal være omfattet af en forældelsesfrist på 10 år regnet fra forfaldstidspunktet, jf. 2, stk. 1. Også Bo von Eyben beskæftiger sig i kommentaren til forældelsesloven med begrebet pengelån: Afsnittet om forholdet til de tidligere regler, s. 210: Andre krav Aftaler om pengelån omfattedes ikke af 1908-lovens 1, stk. 1, nr. 1, og krav, der støttedes herpå, forældedes derfor alene efter DL Også forældelseslovens 6 gør undtagelse fra den almindelige 3-årige forældelse for fordringer i henhold til pengelån, men denne undtagelse omfatter kun krav på tilbagebetaling af lånet. Andre 7/41
8 krav, der udspringer af låneaftalen, vil derfor være omfattet af den 3-årige forældelse. Krav om erstatning som følge af misligholdelse af en sådan aftale eller en tilhørende aftale om pantsætning falder derimod uden for loven, medmindre forholdet kunne bringes ind under 1, stk. 1, nr. 1 e, som et krav, der støttedes på en aftale om udførelse af en tjenesteydelse Denne vanskelige sondring er således blevet overflødig efter forældelsesloen, fordi kravet vil være omfattet af den 3-årige forældelse, uanset hvordan det rubriceres. Afsnittet om kaution, s. 340: Afgrænsning af pengelånsforpligtelser Efter 11 bestemmes forældelsesfristen over for kautionisten efter de regler, der gælder for forældelse af fordringen mod hovedskyldneren. Hvis hovedskylden er en fordring i henhold til en aftale om pengelån, som omfattes af 10-års friten i 6, gælder der følgelig også en 10-års frist i forhold til kautionisten, jf. nedenfor. For pengelånsforpligtelser har det ikke i sig selv nogen betydning, at der udstedes gældsbrev eller tilvejebringes andet særligt retsgrundlag for fordringen i overensstemmelse med 5, da forældelsesfristen også da er 10 år. Afsnittet om særligt retsgrundlag ( 5), s. 644ff: Det særlige ved retsgrundlaget er, at det tilvejebringer et nyt, selvstændigt grundlag for fordringen, som løsriver den fra den oprindelige grundlag og dermed eliminerer den sukkerhed om fordringens eksistens og størrelse, den forinden var behæftet med. Heraf følger imidlertid tillige, at forskellen udviskes i det omfang, fordringen i forvejen var omfattet af en 10-årig forældelsesfrist. Hvis det f.eks. drejer sig om en pengelånsfordring, der er undergivet 10-års fristen efter 6, stk. 1, vil retsvirkningen af afbrydelse af denne frist efter 19, stk. 1, være, at der udløses en ny 10-års frist. Der er for så vidt ingen forskel mellem virkningen af afbrydelse og virkningen af, at der for fordringen tilvejebringes særligt retsgrundlag. Dernæst formindskes forskellen ved, at det væsentligste af de retslige skridt, som har afbrydelsesvirkning, men uden at tilvejebringe særligt retsgrundlag, er udlægsforretninger (jf. 18, stk. 1), men grundlaget herfor vil i de frelste tilfælde være et dokument, der opfylder betingelserne til et særligt retsgrundlag efter 5, jf. retsplejelovens 478, stk. 1. Som følge heraf var fordringen således i forvejen undergivet en 10-årig forældelse, og som nævnt indebærer afbrydelsen af denne frist, at der udløses en ny 10-års frist. En fordring kan blive omfattet af 5, uanset hvilken forældelsesfrist den var undergivet forinden, men reglen har kun praktisk betydning i tilfælde, hvor denne frist var kortere end reglens 10-års frist. For fordringer ifølge aftale om pengelån har det således ingen særlig betydning, om der udstedes gældsbrev for kravet, fordi kravet også uden gældsbrev er undergivet en 10-årig forældelse efter 6. Afsnittet om pengelån ( 6), s. 697ff: 4.1. Indledning Reglerne i 6 kan siges at være det mest direkte udtryk for den kritik af den tidligere retstilstand, som foranledigede reformen af forældelsesreglerne Som det fremgik, omfattede kritikken tre punkter: En 20-årig forældelsesfrist for pengelånsfordringer er for lang (som ikke mindst demonstreret af de talrige sager om krav, der grundedes på den personlige hæftelse for pantebrevsgæld, som ikke var blevet dækket ved en tvangsauktion over ejendommen) Dette skyldes, at det ved professionelle pengelån (dvs. først og fremmest pengeinstitutters udlån) i virkeligheden ikke er så afgørende, hvor lang forældelsesfristen er, eller om den løber fra stiftelses- eller forfaldstidspunktet, idet der normalt løbende tilsendes skyldnerne oplysninger om gældens størrelse (kontoudtog m.v.), som opfyldte kravene til en påmindelse efter DL Reglerne i 6 gælder uafhængigt af, hvem långiveren og låntageren er. I praksis har reglerne selvsagt navnlig betydning for pengeinstitutters långivning, men som nævnt gælder de også for private låneforhold. Reglerne er misforstået af Oswald: Forældelse s. 135 og 142, hvis eksempler bygger på den forudsætning, at de kun gælder for lån i pengeinstitutter. Misforståelsen skyldes formentlig, at udtrykket i pengeinstitutter i 6, stk. 1, antages også at referere til ordet pengelån, men allerede sprogligt er det klart, at det kun referer til ubevilgede overtræk. Opfattelsen ville føre til, at forældelsesfristen f.eks. ved familielån ville være 3 år, men en sådan regel tog Forældelsesudvalget som nævnt udtrykkelig afstand fra. Afgrænsningen af området for 6 har større betydning end afgrænsningen af pengelån efter de tidligere regler. 8/41
9 Forskellen har navnlig betydning for krav, der opstår i tilknytning til aftaler om pengelån. Tidligere omfattedes de også af DL , men nu falder de ind under den 3-årige forældelse, når de ikke støttes på selve låneaftalen. Dette får navnlig betydning ved erstatnings- og berigelseskrav, der udspringer af låne- og pantsætningsaftaler. Ad begrebet Pengeinstitut : Begrebet pengeinstitut har ikke i samme omfang været genstand for omtale i forarbejderne, der dog indeholder følgende bidrag: Forarbejder, almindelige bemærkninger: Heller ikke i tilfælde, hvor kreditor har forbeholdt sig en adgang til under visse omstændigheder at opsige gælden før en aftalt forfaldsdag, således som det er almindeligt i pengeinstitutternes lånedokumenter, vil det i relation til forældelsesfristens begyndelsestidspunkt være rigtigt at lægge vægt på opsigelsesadgangen, medmindre denne gøres gældende. Debitor kan i disse tilfælde ikke have en forventning om, at fristen begynder at løbe, før ophævelses- eller opsigelsesadgangen er gjort gældende. Udvalget finder på denne baggrund, at der bør indsættes en bestemmelse om, at fristen i disse tilfælde løber fra det aftalte forfaldstidspunkt, hvis fordringshaveren ikke udnytter muligheden for at kræve betaling før dette tidspunkt, og ellers fra det tidspunkt, til hvilket opfyldelse herefter kan kræves. I så fald løber fristen først fra det tidspunkt, hvor fordringshaveren faktisk gør misligholdelsesbeføjelser gældende, dvs. typisk kræver restgælden indfriet. Bestemmelsen vil bl.a. have betydning ved misligholdelse af betalingsforpligtelsen i henhold til et pantebrev og i relation til opsigelsesadgangen i pengeinstitutternes lånedokumenter. Til 2, stk. 5. Som eksempel kan nævnes det tilfælde, at en betalingsforpligtelse i henhold til et pantebrev er misligholdt, men hvor kreditor vælger ikke at gøre brug af sin beføjelse til at forlange hele restgælden indfriet. Et andet eksempel er det tilfælde, at kreditor efter aftalen således som det er almindeligt i pengeinstitutternes lånedokumenter har mulighed for under visse omstændigheder at opsige gælden, men ikke udnytter denne opsigelsesadgang. Til 6, stk. 2 Ved»kassekredit«forstås i bestemmelsen en kredit, hvor der er fri (ikke formålsbestemt) adgang til at hæve beløb inden for en bestemt kreditramme. Kassekreditter ydes navnlig af pengeinstitutter, men herudover også af f.eks. kreditkortudstedere. Til 7 Ud over pengeinstitutter findes en række sparevirksomheder, der kan modtage indlån, jf. kapitel 20 ( ) i lov om finansiel virksomhed, jf. lovbekendtgørelse nr. 286 af 4. april 2006 med senere ændringer. Sparevirksomheder er ifølge lovens 334, stk. 1, godkendte virksomheder, der erhvervsmæssigt eller som et væsentligt led i deres drift fra offentligheden eller en videre kreds modtager indlån eller andre midler, der skal tilbagebetales, og som anbringer de modtagne midler på anden måde end ved indsættelse i et pengeinstitut. Det foreslås, at også indlån i sådanne virksomheder skal være omfattet af særreglen, og at området for bestemmelsen derfor angives som»fordringer i henhold til indlån i pengeinstitutter eller lignende« Betydningen af pant, skriftlig anerkendelse m.v. I det følgende vil særligt rækkevidden af 2007-forældelseslovens 5 litra 1) og 3) blive gennemgået nærmere. Om senere forfaldne renter, gebyrer og lignende, der forældes efter 3 år, se afsnit Ad fordringer i henhold til gældsbrev Hvad der forstås ved et gældsbrev er berørt i forarbejderne til 2007-forældelsesloven. Af bemærkningerne til 5, stk. 1, nr. 1, fremgår følgende: Begrebet»gældsbrev«omfatter skriftlige erklæringer, der er ensidige, ubetingede og fikserer kravets størrelse, uanset om dokumentet benævnes»gældsbrev«. At et gældsbrev skal være skriftligt skal forstås således, at der skal benyttes skrifttegn, men ikke at der nødvendigvis skal være tale om et papirdokument. Et gældsbrev kan således som udgangspunkt være digitalt. For så vidt angår omsætningsgældsbreve, hvor der efter gældsbrevslovens kapitel 2 er knyttet en række 9/41
10 retsvirkninger til dokumentbesiddelsen, må det dog forudsættes, at der skal foreligge et papirdokument. Der henvises i øvrigt til den ændring af gældsbrevsloven, der foretages ved 2 i lov nr. 539 af 8. juni 2006 om ændring af lov om tinglysning og forskellige andre love (Digital tinglysning). Ved denne ændring bestemmes, i hvilket omfang tinglyste digitale gældsbreve reguleres ved gældsbrevsloven. Ændringen er endnu ikke trådt i kraft. Kravet om skriftlighed udelukker derimod mundtlige erklæringer. I modsætning til 1908-lovens 1, stk. 2, er ikke medtaget andre skriftlige erklæringer, som indeholder en anerkendelse af fordringens tilblivelse og størrelse. Dette indebærer, at skylderklæringer vedrørende andet end pengeforpligtelser ikke vil være omfattet. Herudover er der ikke tilsigtet en ændring af gældende ret og praksis i henhold til 1908-lovens 1, stk. 2. På samme måde som efter gældende ret er det ikke en betingelse, at der er tale om et eksigibelt gældsbrev. Udstedes der pantebrev for gælden, udgør pantebrevet et særligt retsgrundlag, hvis pantebrevet er et gældsbrev. Dette er ikke tilfældet, hvis pantebrevet alene opstiller et maksimum for sikkerheden, således som det er tilfældet ved et skadesløsbrev. Et ejerpantebrev fikserer heller ikke i sig selv den gæld, ejerpantebrevet gives til sikkerhed for, jf. Ugeskrift for Retsvæsen V og Ugeskrift for Retsvæsen B vedrørende 1908-lovens 1, stk. 2. Denne praksis videreføres. Udstedelse af veksel eller check etablerer ikke et særligt retsgrundlag for den fordring, som udstedelsen vedrører. I teorien er definitionen af et gældsbrev også berørt. I Bo von Eybens Forældelse efter forældelsesloven af 2007, 1. udgave, 2012, hedder det således: Dette betyder, at det fortsat ikke er en betingelse, at skylderklæringen fremtræder som eller i øvrigt betegner sig som et gældsbrev, idet det afgørende er, at den opfylder de almindelige betingelser for at kunne være et gældsbrev, dvs. at den skal være 1. skriftlig og fastslå en 2. ensidig, 3. i hovedsagen ubetinget 4. fordring på et bestemt pengebeløb. En skylderklæring, der opfylder disse betingelser, er således omfattet af bestemmelsen, uanset hvordan den i øvrigt er udformet og fremtræder. Det afgørende er således erklæringens indhold og ikke dens fremtrædelsesform. Der stilles ikke andre betingelser end de 4 nævnte. Det er således fortsat ingen betingelse, at gældsbrevet er eksigibelt, dvs. forsynet med fuldbyrdelsesklausul, jf. retsplejelovens 478, stk. 1, nr. 5. Hvilken betydning det har, at der for et lån er udstedt et gældsbrev, berøres af Peter Blok i Pengeinstitutankenævnets årsberetning for 2007: Efter de hidtidige regler er hovedstolen alene omfattet af DL , hvad enten der er udstedt et gældsbrev, eller dette ikke er tilfældet. På tilsvarende måde er det også efter de nye regler uden betydning for forældelsesspørgsmålet, om der er udstedt et gældsbrev. Hvis dette er tilfældet, skal lovens 5, stk. 1, nr. 1, og stk. 2, citeres i stedet for 6, stk. 1 og 3, men reglerne er identiske. Med hensyn til pantebreve anfører Bo von Eyben i Forældelse efter forældelsesloven af 2007, 1. udgave, 2012, følgende: Hvis der er udstedt pantebrev for en fordring, og pantebrevet er et gældsbrev, giver det fordringen særligt retsgrundlag Skulle et pantebrev blive udstedt i papirform, således at tinglysning er udelukket, har det dog også virkning som særligt retsgrundlag, da iagttagelse af sikringsakten er uden betydning for spørgsmålet om forældelse Da forældelse af den sikrede fordring som hovedregel medfører bortfald af panteretten, jf. forældelseslovens 25, stk. 1, garderer pantebrevets virkning som særligt retsgrundlag mod denne accessoriske forældelse. Betydningen heraf begrænses dog af, at en panteret normalt tjener til sikring af en fordring ifølge aftale om pengelån, således at forældelsen af den sikrede fordring i forvejen var undergivet den 10- årige forældelse efter 6. Panteretten bortfalder tillige helt eller delvist i forbindelse med tvangsauktion, hvor fordringen ikke dækkes eller kun delvist dækkes af budsummen. Realkreditpantebreve påføres i disse tilfælde typisk en påtegning om, at de alene aflyses, for så vidt angår panteretten. I disse tilfælde antages det, at pantebrevet herefter fortsætter sin funktion som gældsbrev med såvel betydning for forældelsesreglerne samt som eksekutionsgrundlag efter retsplejelovens 478. Hvis pantebrevet er bortkommet, forudsætter retsforfølgning efter retsplejelovens 478 dog, at der opnås dom for kravet. Ad fordringer med andet særligt retsgrundlag : 10/41
11 2007 forældelseslovens forarbejder, særligt betænkning 1460/2005 anfører i bemærkningerne til 5, stk. 1, nr. 3, følgende om fordringer med særligt retsgrundlag: Bestemmelsen om særligt retsgrundlag omfatter herudover på samme måde som efter gældende ret krav, hvis eksistens og størrelse skriftligt er anerkendt eller fastslået ved forlig, dom, betalingspåkrav påtegnet af fogedretten eller anden bindende afgørelse, jf. nr. 3. Fordringens»eksistens og størrelse«skal skriftligt være anerkendt eller fastslået ved forliget eller afgørelsen, og bestemmelsen finder således ikke anvendelse, hvis forliget eller afgørelsen blot fastslår grundlaget for fordringen, f.eks. et erstatningsansvar. Kravet om skriftlighed skal forstås således, at der skal være benyttet skrifttegn, men ikke at der nødvendigvis skal være tale om et papirdokument. Der kan således være tale om et digitalt dokument. Kravet om skriftlighed udelukker derimod mundtlige tilkendegivelser.»forlig«omfatter både retsforlig og frivillige forlig. En af skifteretten stadfæstet tvangsakkord og en kendelse om gældssanering har virkning som et retsforlig, jf. konkurslovens 189 og 226, stk. 1. Et konkursbos anerkendelse af en anmeldt fordring indebærer derimod ikke, at fordringen mod skyldneren får et særligt retsgrundlag. Herudover er domme omfattet af bestemmelsen, og det samme er voldgiftskendelser. Domme, voldgiftskendelser og retsforlig på grundlag af anerkendelsessøgsmål vil etablere et særligt retsgrundlag, i det omfang kravets størrelse følger eller kan udledes af dommen eller forliget. En opgørelse i fogedretten i forbindelse med foretagelse af udlæg etablerer som udgangspunkt, jf. nedenfor vedrørende den særlige betalingspåkravsordning, ikke et særligt retsgrundlag, jf. Ugeskrift for Retsvæsen H og Ugeskrift for Retsvæsen V vedrørende 1908-lovens 1, stk. 2. Denne praksis videreføres. Heller ikke en opgørelse af gælden i fogedretten i forbindelse med en tvangsauktion kan anses for et særligt retsgrundlag. For renter mv. af fordringer med særligt retsgrundlag foreslås dog i 19, stk. 7, en særlig ordning. Hvis der for en fordring med særligt retsgrundlag sker afbrydelse af forældelsesfristen ved indgivelse af anmodning om udlæg, løber en ny forældelsesfrist på 10 år også for de under fogedforretningen opgjorte omkostninger og uforældede renter. Bestemmelsen i 5, stk. 1, nr. 3, omfatter desuden på samme måde som efter gældende ret betalingspåkrav påtegnet af fogedretten efter reglerne i retsplejelovens kapitel 44 a. Også (udenretlige) inkassoomkostninger, som er medtaget i betalingspåkravet, tillagte sagsomkostninger samt renter frem til den dag, hvor fogedretten giver betalingspåkravet påtegning om, at der ikke er fremkommet indsigelser, er omfattet af det særlige retsgrundlag. Udtrykket anden bindende afgørelse omfatter foruden voldgiftskendelser bl.a. visse administrative afgørelser og ankenævnsafgørelser. Visse brancheklagenævn f.eks. Pengeinstitutankenævnet og Ankenævnet for Forsikring har vedtægter, hvorefter den indklagede virksomhed ved at undlade at reagere inden en vis frist anses for at have tilsluttet sig nævnets afgørelse med den virkning, at afgørelsen har bindende virkning for virksomheden. For andre private nævn f.eks. Danske Malermestres Garantiordning og Byggeriets Ankenævn gælder det, at virksomheder, der har tilsluttet sig det pågældende ankenævn, er forpligtet til at efterleve nævnets afgørelser. I de nævnte tilfælde må nævnets afgørelse sidestilles med et frivilligt forlig, der etablerer et særligt retsgrundlag, hvis afgørelsen pålægger virksomheden en forpligtelse og fastslår dennes størrelse. Også administrative afgørelser kan udgøre et særligt retsgrundlag, hvis kravets eksistens og størrelse fremgår af afgørelsen, og afgørelsen er bindende for parterne, fordi den hverken kan indbringes for nogen anden administrativ myndighed eller for domstolene, eller fordi den ikke er indbragt for en anden administrativ myndighed eller for domstolene inden for en foreskrevet frist. Som eksempel kan nævnes en taksationsmyndigheds afgørelse om ekspropriationserstatningens størrelse, som ikke indbringes for en højere administrativ myndighed eller for domstolene inden for den i lovgivningen fastsatte frist herfor. Ud over administrative afgørelser om krav mellem private og privates krav mod det offentlige vil også administrative afgørelser om det offentliges krav mod private være omfattet, hvis der er tale om afgørelser, der opfylder de nævnte betingelser. Det fastslås således i forarbejderne, at hverken en opgørelse i fogedretten i forbindelse med foretagelse af udlæg eller en opgørelse af gælden i fogedretten i forbindelse med en tvangsauktion kan anses for et særligt retsgrundlag, og der henvises generelt til gældende ret. I forlængelse af bemærkningerne om udlæggets manglende egenskaber som særligt retsgrundlag henvises til den særlige betalingspåkravsordning, jf. 19, stk. 7, som indebærer, at der ved afbrydelse af forældelse gennem indgivelse af anmodning til fogedretten om udlæg for en fordring, der hviler på et gældsbrev eller et særligt retsgrundlag, løber en ny forældelsesfrist på 10 år, som også gælder de uforældede renter og omkostninger, som fremgår af opgørelsen til fogedretten. Bestemmelsen er nærmere gennemgået i afsnit om afbrydelse af forældelse ved retsskridt. Spørgsmålet om særligt retsgrundlag har været genstand for overvejelser i såvel teori som praksis både efter de tidligere og de gældende forældelsesregler. 11/41
12 Af Evind Einersen: Forældelsesloven af 1908 med kommentarer, 1999, fremgår blandt andet følgende: Udlæg og udpantning etablerer en sikkerhedsret, men da fogedretten ikke tager stilling til skyldforholdet, vil der heller ikke ved sådanne sager etableres et særligt retsgrundlag for kreditors fordring. Formålet med en tvangsauktion er at realisere pantet og ikke at fastslå panthavernes restfordring mod debitor. Der etableres dermed ikke noget særligt retsgrundlag ved en tvangsauktion. Jf. Realkreditankenævnets kendelse af 25/ i sag D. Realkreditankenævnets flertal på 4 medlemmer fandt, at der ikke ved tvangsauktionen var etableret et særligt retsgrundlag for så vidt angår den del af kreditors krav, der bestod af renter. Mindretallet på 1 medlem udtalte, at der ved udlægget og opgørelsen af fordringen i tvangsauktionssalgsopstillingen var etableret et særligt retsgrundlag. Spørgsmålet om særligt retsgrundlag blev ligeledes berørt af Peter Blok følgende i U 2000 B 2: C. Særligt retsgrundlag Efter 1908-lovens 1, stk. 2, finder lovens 5-årige forældelsesfrist ikke anvendelse, når der for fordringen er udstedt gældsbrev eller tilvejebragt andet særligt retsgrundlag, hvorved dens tilblivelse og størrelse er anerkendt af skyldneren eller på anden måde skriftligt fastslået. Ud over gældsbreve er hovedeksemplerne på særlige retsgrundlag frivillige forlig, domme, retsforlig og voldgiftskendelser, alt under forudsætning af, dokumentet fastslår en ensidig forpligtelse og dennes størrelse. 12) Da pengeinstituttets krav på tilbagebetaling af hovedstolen ifølge et lån med fast lånebeløb ligesom et krav i henhold til en kassekredit eller et overtræk ikke er omfattet af 1908-loven, og da forfaldne renter forældes efter lovens 1, stk. 1, nr. 2, selv om der er udstedt gældsbrev, er det i relation til forældelsesspørgsmål uden betydning, om der ved lånets stiftelse er oprettet et gældsbrev, jf. foran A (ved kassekreditter og overtræk er dette»pr. definition«ikke tilfældet). I forbindelse med misligholdelse af et lån eller en kredit vil der ofte efterfølgende blive tilvejebragt et (nyt) særligt retsgrundlag i form af frivilligt forlig, dom eller retsforlig. Herved skabes der også et særligt retsgrundlag for de (da uforældede) renter, som er påløbet i tiden indtil forligets eller dommens tidspunkt med den konsekvens, at disse»forudgående renter«herefter alene er omfattet af den 20-årige forældelse efter DL ) Dette gælder, selv om de påløbne renter ikke er opgjort til et angivet beløb, således som det vil være tilfældet ved domme, der tilkender renter fra sagens anlæg (procesrenter) eller fra et tidligere tidspunkt. 14) Renter, der forfalder efter forligs- eller domstidspunktet, er derimod ikke omfattet af det særlige retsgrundlag og forældes derfor ligesom renter af et gældsbrev på 5 år, hvilket beror på, at heller ikke et forlig eller en dom fastslår tilblivelsen af»efterfølgende renter«, da kravet på disse afhænger af, at fordringen fortsat består i den pågældende renteperiode. 15) I øvrigt henvises til afsnit IV. Ud over at etablere et særligt retsgrundlag for påløbne renter har et efterfølgende særligt retsgrundlag den betydning, at der herved sker en afbrydelse af forældelsen efter DL , således at der også for hovedstolen løber en ny 20-årig forældelsesfrist fra forligets eller dommens tidspunkt. En opgørelse i fogedretten af den aktuelle gæld inklusive renter, typisk i forbindelse med en udlægsforretning, udgør i almindelighed ikke et særligt retsgrundlag og altså navnlig heller ikke et særligt retsgrundlag for de påløbne renter. Dette gælder formentlig, selv om skyldneren anerkender gælden og dennes størrelse, eller fogedretten træffer afgørelse herom. Et særligt retsgrundlag vil således antagelig kun blive tilvejebragt, hvis der i forbindelse med fogedforretningen oprettes et frivilligt forlig. 16) Indgivelse af en anmodning om udlæg afbryder imidlertid forældelse, jf. retsplejelovens 527, således at der efter forretningens afslutning løber en ny 20-årig forældelsesfrist for hovedstolen og en ny 5-årig forældelsesfrist for renter, se hertil afsnit III.B. Heller ikke den opgørelse af gælden, som finder sted i forbindelse med tvangsauktion, kan anses for et særligt retsgrundlag. 17) Dette kan få betydning ved en senere opgørelse af det krav mod skyldneren personlig, som kan gøres gældende af en panthaver, der ikke eller kun delvis har opnået dækning på tvangsauktionen. Endvidere behandlede Peter Blok i Pengeinstitutankenævnets årsberetning fra 2007 spørgsmålet om særligt retsgrundlag: G. Efterfølgende tilvejebringelse af særligt retsgrundlag Efter 1908-lovens 1, stk. 2, finder lovens 5-årige forældelsesfrist ikke anvendelse, når der for fordringen er udstedt gældsbrev eller tilvejebragt andet særligt retsgrundlag, hvorved dens tilblivelse og størrelse er anerkendt af skyldneren eller på anden måde skriftligt er fastslået. Som undtagelse fra den korte forældelsesfrist, nu den 3- årige forældelsesfrist efter forældelseslovens 3, videreføres denne bestemmelse i forældelseslovens 5. Anvendelsesområdet for denne bestemmelse er i alt væsentligt sammenfaldende med anvendelsesområdet for 1908-lovens 1, stk. 2, men retsvirkningen af, at der tilvejebringes et særligt retsgrundlag, er forskellig. Efter de hidtidige regler indebærer det, at den hovedstol, som fremgår af det særlige retsgrundlag, er omfattet af den /41