Håndboldpigen derhjemme | Information
Håndboldpigen derhjemme
Jeg bliver hele tiden mindet om mit mislykkede kurmageri til en massepsykose
Man kan komme ud af et VM med helt andre mén, end man havde forestillet sig. Især når man ikke har deltaget, men forsøgt at være med. I samtaler, ved fjernsynet, i den fælles jubel, brok og gråd. Det gik mig ilde.
At stå udenfor noget, ville hurtigt tabe sin irritationsværdi, hvis det ikke var for alle dem der står indenfor. Dem, som ikke kan forstå, at formiddage, kongehuse og matchende håndklæder i badeværelset bare ikke siger én så meget. Ikke at man mener noget med eller imod det, bare man ikke skal bruge sin Egentid på det, og ingen forlanger dét af én. Men det gør de.
Det er meget hårdt undertiden at leve et distræt liv, ikke på grund af de ting, man selv går og laver - man kan af eget valg omgås folk, man kan diskutere væsentlige ting med, Bob Dylans mundharpe, f.ex., eller den tidlige Iggy Pop - men man møder tit de-dér blikke fra de andre, særligt når der er noget i gang, som forventes at involvere Osallesammen. Og det er meget tit en håndboldturnering.
Af én eller anden grund vidste jeg, at der ville komme dét-der håndbold-VM i forvejen, og denne gang ville jeg være med. Ikke endnu to traumatiske uger i mit liv. Jeg er aldrig kommet mig over dengang, jeg sov, mens der var EM-finale i fodbold, vistnok i '92. Jeg kom træt hjem sidst på eftermiddagen, faldt i søvn og vågnede ud på aftenen. Mens jeg stod i køkkenet og satte kaffe over, havde jeg en fornemmelse af, at der var ét eller andet, jeg havde glemt, og da jeg så hørte noget hujen fra busstoppestedet en gade væk, vidste jeg, hvad det var, og blev da også glad. Men siden er det tit sket, at folk får dén særlige glans i øjnene, når snakken falder på dén aften, dén kamp. Og der kan jeg ikke være med, lige netop dén følelse - noget stærkere end samme sommers EU-afstemning, må man sige - dén kan jeg ikke sætte mig ind i. Og det måtte ikke ske igen. Jeg ville være med.
Så søde
Men jeg måtte have en vinkel, der heldigvis lå ligefor. For det er ikke bare det, at de spiller godt håndbold, fandt jeg ud af, og det var godt, for spillet selv orkede jeg ikke at finde ud af. Det er noget med mål og frem og tilbage igen, og det var godtnok for mig. Men det er det, at de er så søde sammen, på banen og udenfor. At de er så glade, når de får et mål, og så tapre, når de ikke gør, og at de allesammen kommer fra Viborg og Herning og har dén charme som alle, der er vokset op sådan et sted og siden flyttet til en større by, har mistet. Og dér var min vinkel. Jeg fandt ud af at de fleste, måske mænd især, har deres egen favorit på banen, deres egen drøm om pigen derhjemme, og dét var måden at beholde interessen foran skærmen på. Jeg måtte forelske mig.
Pigen hjemmefra
Det skulle selvfølgelig være i pigen bag købmandsdisken. Hende, som bliver stående der år efter år, og som man kun ser i ferierne i hjembyen, hver gang med flere og flere sår fra mødet med Verden Derude, mens hendes smil tilsyneladende er det eneste sted i verden hvor uskylden stadig har plads og bitterheden ikke taget bo. Hende, som selvfølgelig ville kede én efter et kvarter, men tiltrækningen består netop i, at der var engang, hvor det ikke ville... Hende, som bare bliver så glad, hvis guldmedaljen vindes, men som sikkert vil være den sidste til at ærgre sig, hvis det ikke lykkes. Hende, som man aldrig hører et ondt ord fra, når det ellers er det eneste, man hører. Wilbeks modpol med andre ord, men det kunne jo ikke være i hans kone. Desuden var smilet vigtigt. Så da jeg første gang havde set hende med et fnis skynde sig ud af det forkerte omklædningsrum og næste gang så hende mase sig igennem tre forsvarsspillere og ikke engang dér røbe den mindste smule aggressive kampgejst i ansigtsudtrykket - snarere lidt det samme smil, som gav hun 3,25 tilbage i købmandsbutikken - var jeg solgt.
Romantikere ignoreres
Selvfølgelig er det klart, at der snart blev drysset malurt i bægeret. Jeg blev hurtigt klar over, at det er umuligt at gøre sig gældende i en sportslig diskussion, når det kun er én muligt at etablere et sværmerisk forhold til sportsgrenen, og det var det eneste, jeg kunne. Romantikere er forsåvidt ikke ilde set, de bliver bare registreret og så ignoreret. Og hører slet ikke hjemme i sport. Til gengæld havde jeg nogle venner, som vidste, hvor de kunne ramme mig, og de kunne oplyse mig om, at hun var meget højere, end jeg brød mig om, at pigen-derhjemme-bag-disken sku' være, og gjorde sig fortjent til betydeligt flere gule kort, end der var plads til i mit billede af hende. Og én satte trumf på ved at påstå, at hun kun undgik dem ved at flirte med dommerne! Således gik jeg beskæmmet og skrammet ud af VM-turneringen. Mine venner lod jeg stå, gnækkende og godtende sig, bagude, mens jeg med fugtige øjne vendte mig mod et nyt liv og med forsigtig optimisme imødeså mine fortsatte studier af den tidlige Iggy Pops kropssprog og Bob Dylans mundharpe på John Wesley Harding.
Men ikke engang min tidligere distraktion er et sikkert refugium mere. Fra snart sagt hver anden avisstand skriger overskrifterne op om en affære min tidligere håndboldstjerne har engageret sig i, og ikke at det kommer mig ved - mere, eller andre - men hver gang må jeg snige mig til at liste aviserne op og smuglæse, mens jeg hører mine tidligere venner gnække i mit baghovede, og minde mig om mit mislykkede kurmageri til en massepsykose. De bor heldigvis i Odense.
fodboldhåndboldsportuddannelse
Bob DylanIggy PopJohn Wesley
HerningOdenseViborg