Blog: Nej, det er ikke 2008 om igen!
2016 har budt på den værste start for de globale aktiemarkeder i nyere tid, men det betyder ikke, at vi står på kanten til en ny finanskrise. Det mener Formueplejes investeringsstrateg Henrik Franck.
Vi skulle kun få uger ind i 2016, før det blev udnævnt som året med den værste start for aktiemarkederne i nyere tid, og da vi nåede frem til den 20. januar, var det globale aktiemarked faldet med næsten 11 procent. En hård start på året - især i lyset af, at de voldsomme kursfald kom i kølvandet af en næsten lige så negativ december.
Mange investorer er urolige, og jeg forstår dem.
Jeg har tidligere argumenteret for, at vi ikke står foran en snarlig aktienedsmeltning - for eksempel i dette indlæg, som handler om, at ulven ikke kommer. Og jeg gør det gerne igen.
Weekenden har jeg tilbragt i Alperne. Tid til refleksion og kølig eftertanke. I de seneste uger har Royal Bank of Scotland for eksempel udsendt en profeti om snarlig aktienedsmeltning, og andre internationale finanshuse har draget paralleller til finanskrisen i 2008. Er der noget, jeg overser?
Det mener jeg ikke. Med klart udsyn her fra bjergtoppene er der helt konkret to forhold, som gør, at jeg fortsat ikke vurderer, at vi står foran en gentagelse af 2008. Vi står ikke på kanten til den helt store nedtur. De to primære kilder til uroen på aktiemarkederne er Kinas økonomi og olieprisen.
Tre faktorer i Kina
For at forstå situationen i den kinesiske økonomi er det væsentligt at fremhæve tre faktorer: Vækst, valuta og aktiemarkedet.
Det ene økonomiske nøgletal efter det andet bekræfter, at væksten i Kina er aftagende. Men kommer det bag på nogen? Det har stort set alle økonomer forudsagt i årevis. Nu sker det. Skal vi så alle gå i panik?
Den kinesiske økonomi er radikalt forandret, og hvis man vurderer udviklingen ud fra tidligere parametre, så risikerer man at misforstå den. Kina er ikke længere en mindre økonomi med lave lønomkostninger og en stor eksportbaseret fremstillingssektor.
Nej, Kinas økonomi ligner i højere grad de udviklede økonomier i vesten med en servicesektor, som udgør en stadig større andel. Den har efterhånden også opnået en størrelse og et udviklingsniveau, som betyder, at det ikke længere er realistisk at forvente en årlig vækst på 10 procent. Altså, jeg ville være mere overrasket, hvis Kinas økonomi, som i øjeblikket er verdens næststørste, blev ved med at vokse med 10 procent om året. Så ville Kina jo overhale USA og inden for få år udgøre hele verdensøkonomien.
Det er naturligvis ikke positivt, at den kinesiske vækst falder, men det er forudsigeligt og bør ikke føre til panik.
Den kinesiske valuta
En anden væsentlig faktor er ændringerne omkring den kinesiske valuta renminbi (RMB). Den kinesiske centralbank, er ikke verdensmester i kommunikation, og det har betydelige konsekvenser.
Historien kort: Kineserne har længe haft et ønske om at få deres valuta optaget i den internationale reservevaluta, SDR. For at lykkes med dette var det et krav fra Den Internationale Valutafond (IMF), at RMB skulle frigøres fra bindingen til dollar. Det skete i august 2015, og RMB faldt umiddelbart med 3 procent over for dollar.
Det var der som sådan ikke noget usædvanligt eller dramatisk i, men det pludselige fald skabte alligevel massiv bekymring og markedsuro. Skyldtes devalueringen den markant lavere kinesiske vækst? Og var dette blot den første i en række af devalueringer? Nej, forsikrede den kinesiske centralbank. RMB ville blive holdt stabil. Da RMB her i starten af 2016 yderligere faldt over for dollaren, blev investorerne igen nervøse.
Den kinesiske centralbank kan argumentere for logikken i, at RMB ikke længere følger dollar: Den er i en 'kurv' af 13 valutaer, som også er svækkede overfor dollar. I min optik er usikkerheden omkring RMB altså ikke fundamentalt begrundet, men primært en konsekvens af den kinesiske centralbanks dårlige kommunikationsevner. En valuta kan kun bestå, hvis der er tillid til den, og netop på grund af Kinas centralbank er tilliden til renminbien i øjeblikket meget svag - både hos de internationale investorer og blandt kineserne selv.
De kinesiske myndigheder indførte i starten af 2016 en ny styringsmekanisme, som suspenderer handlen på aktiemarkedet ved fald på 7 procent. En uge inde i 2016 var dette allerede sket to gange.
Her er det væsentligt at huske, at det kinesiske aktiemarked traditionelt er mere volatilt end de fleste andre aktiemarkeder. Eksempel: Et 'bear market' defineres som et aktiekursfald fald på mere end 20 procent. Siden år 2000 har der været hele 21 'bear markets' i Kina, mens der i samme periode kun har været 4 'bear markets' i USA (S&P 500). Kombineret med implementeringen af en fejlkonstrueret styringsmekanisme kan det gå galt. Der er derfor god grund til at antage, at netop dette var en medvirkende årsag til de voldsomme aktiekursfald i årets start, da der ikke var noget fundamentalt ændret i økonomien, som berettigede et kursfald på 14 procent på under en uge.
En anden kilde til finansiel uro er den faldende oliepris. Oliemarkedet er præget af udbudschok som følge af USA's udvinding af skiferolie og af, at Iran er kommet tilbage på markedet. Jeg har i de senere uger set flere internationale finanshuse drage paralleller til 2008, for blev finanskrisen ikke også udløst af, at et hovedaktiv - dengang ejendomsmarkedet - faldt og udløste krisen i banksektoren? Jo, det gjorde den.
Forskellen er bare, at modsat fast ejendom anvendes olie ikke som hovedkollateral i det finansielle system. Derfor er der heller ikke den store risiko for, at banksystemet som i 2008 pludselig står med massive udlån og kollateraler, hvis værdi er kraftigt reduceret. Det er også væsentligt, at bankerne i dag er langt bedre konsoliderede og regulerede end i 2008.
Men plejer faldende oliepriser ikke at være godt for væksten og aktiemarkederne? Jo, isoleret set er lavere energipriser positivt for væksten. Men der er også stærke indicier for, at en række olieproducerende lande via deres Sovereign Wealth Funds (SWF) har solgt massivt ud af aktier i takt med de faldende indtægter fra olien. Sådan kan faldende oliepriser være en væsentlig kilde til den aktieuro, vi ser for tiden.
Kølig overvejelse
En forventet vækstopbremsning i Kina, dårlig kommunikation om valutakurspolitikken og implementeringen af en forfejlet styringsmekanisme på det kinesiske aktiemarked har altså været hovedkilderne til den seneste tids uro på de finansielle markeder.
Jeg mener, at reaktionen har været ude af proportioner, og uroen forstærkes af, at visse af de olieproducerende lande er pressede og derfor har solgt ud af likvide aktiver, nemlig aktier. Hvis det er korrekt, skal man ikke sælge ud af aktierne. Tværtimod kan det være et godt tidspunkt at øge aktieinvesteringerne.
Også selvom det er vanskeligt at vurdere, hvornår den aktuelle markedsuro vil fortage sig.
Indlægget er fra dagbladet Børsen, hvor Henrik Franck er tilknyttet et fast panel af bloggere.