Verden set fra egen navle | Information
/b> Jeg er en bi. En sand arbejdsbi. Ikke en stoisk arbejdsmyre, som min forældres generation bliver betegnes som. Men på Nørrebro blev vi 80-er-børn ikke bedt om at -mærke efter- - derfor er det forkert af en DPU-forsker, at hans forskning om Generation Y tager udgangspunkt i middelklassen.
Jeg er en bi. Det var jeg ikke klar over, før jeg læste i det seneste nummer af Asterisk, Danmarks Pædagogiske Universitetsskoles officielle organ, der formidler et udvalg af den forskning, der foregår på DPU og i det pædagogiske forskningsfelt i øvrigt. Jeg er ikke bare en bi, jeg er en selvstændig bi, der selv bestemmer, hvilken blomst jeg suger honning fra, men loyalt flyver det hele hjem til bikuben. Dag ud og dag ind. Men jeg er en fri bi. Hvis jeg ikke føler mig set af min dronning, hvis jeg ikke føler, at hendes majestæt anerkender og værdsætter, hvordan jeg hver dag finder nye og lækre blomster at hente honning fra, så er jeg den, der er smuttet. Videre til næste bikube. Jeg tilhører Generation Y, os der er født i 80'erne, og vi er som bierne.
I det seneste nummer af Asterisk er lektor og forskningsleder ved Center for Ungdomsforskning, Jens Christian Nielsen, ude i et tilsyneladende tilforladeligt ærinde, nemlig at rense 80'er-generationen fra beskyldninger om forkælethed, asocialitet, og patologisk narcisisme. Gennem sin forskning har han fundet ud af, at Generation Y - eller Generation Fremtidsplan, som han foretrækker at kalde os, der var så uheldige at være teenagere i plukke-æbler-slut-90'erne - slet ikke er så troløse og selvoptagede, men i virkeligheden enhver arbejdsgivers drøm. For nok er vi ikke stoiske arbejdsmyrer, som vores forældre, men til gengæld er vi 'selvstyrende arbejdsbier'. Og hvem vil ikke gerne have sådan et hold under sin kommando?
Det er muligt, at jeg som 1982'er er lige på vippen til at tilhøre Generation Y, men jeg har en mistanke om, at det ikke er den eneste grund til, at Jens Christian Nielsens beskrivelse af 'min generation' forekommer mig temmelig fremmed. Snarere tror jeg, det handler om noget så anti-80'er og so last century som klasse. Et ord jeg formoder, at folk i disse krisetider i stigende grad forbinder med noget økonomisk, og ikke isoleret med f.eks. god eller dårlig smag - selv om 80'erne og 90'erne ved gud var indbegrebet af dårlig smag, hvis man for et øjeblik godtager den slags klassificering. Men det er faktisk klasse i god gammeldags forstand, i Marx og efterfølgeres betydning, jeg mener. Der popper simpelthen ingen navne eller ansigter fra min folkeskoleklasse op, når jeg læser karakteristikken af Generation Fremtidsplan: Projektbørn, der siden folkeskolen - på lige fod med undervisning i matematik, hjemkundskab og orientering - skrev logbøger og uddannelsesplaner og blev opfordret til at reflektere over, hvad vi ville og til at gå efter det. Da jeg fortalte en jævnaldrende kammerat om DPU-forskerens konklusion om børn af 80'erne, spurgte han interesseret: "Hvor?" Og det er sådan set ret præcist spurgt.
Omstillingsparate pushere
Det er muligt, at børn på Gentofte Lilleskole eller Ingrid Jespersens privatskole blev bedt om at 'mærke efter, hvad de ville' i 80'erne og 90'erne. Men den slags gik vi ikke så højt op i på min Nørrebro-folkeskole. Og jeg tror ikke, en eneste af os følte os som projektbørn. Det var godt nok ikke alle, der fik bank hjemme, eller måtte ringe efter ambulancen, når en forælder var besvimmet af druk. En del havde det endda helt rart hjemme. Men jeg mindes ikke, at hverken Frank eller Brian blev bedt om at 'mærke efter, hvad de ville', og selv om man som pusher er nødt til at være temmelig 'omstillingsparat', tvivler jeg på, at det er en profession, DPU-forskeren har haft i tankerne, når han konkluderer, at vi unge går ind for et 'fleksibelt arbejdsmarked' og støtter op om 'nye lønformer, hvor lønnens størrelse afhænger af den enkelte medarbejders indsats og kompetencer'. Ligesom jeg tvivler på, at min barndomsven, der for tiden arbejder som skraldemand, går særlig højt op i, om hans arbejdsgiver fungerer optimalt som 'sparringspartner'. Han har i hvert fald aldrig begrundet sit ønske om at uddanne sig til et andet job med, at han ikke får nok 'respons' på sit arbejde eller at hans leder ikke går nok 'i dialog' med ham. Til gengæld nævner han tit, at det er pissehårdt for ryggen at være ufaglært arbejder. Det gælder nemlig sjovt nok også for os, der tilhører Generation Fremtidsplan.
Opdraget til middelklasse?
Men hvis vi et øjeblik hengiver os den postmoderne tendenstænknings forestillingsverden, så kunne det da være skønt, hvis vi børn af 80'erne begyndte at stille større krav til vores arbejdsliv end vores forældres generation. Pointen er bare, at vi - selv hvis vi bruger vores ganske særlige Generation Y-måleapparat: Hvordan føles det, føler jeg mig værdsat, oplever jeg succes? har vidt forskellige forudsætninger for at kræve noget af arbejdsmarkedet. Vores forskellige positioner i landskabet af økonomisk og kulturel kapital afgør i højere grad end vores fødselsår, om vi overhovedet kan vælge at gøre vores arbejde - forudsat at vi har et - til et 'selvprojekt'.
At der ikke er meget realitet i DPU-forskerens diagnosticering af 'Generation Fremtidsplan' hænger måske sammen med, at hans forskning tilsyneladende tager udgangspunkt i den såkaldte middelklasse som et universelt vilkår, skolen på vellykket vis opdrager til. Den type forskning siger sjældent noget særlig præcist om andet end - som i dette tilfælde - forskerens egen klasseblinde forestilling om, at skolen og arbejdsmarkedet tilbyder lige muligheder for alle.
arbejdsmarkedforældrematematiknavnepædagogikundervisningforskning
Danmarks Pædagogiske UniversitetsskoleDanmarks Pædagoiske UniversitetsskoleDPU
09. november, 2008 - 22:18
Den stadige burgøjserisering af arbejderklassen
gennem adgang til "egen bolig" der arbejdes af over 30 år har jo medført at alt det der med klasser er blevet meget lettere :
I Danmark findes kun middelklassen ..og så de 25% vi ikke taler om ...