Danmarks Oldtid Danmarkshistorien Dansk Biografisk Leksikon Dansk Pattedyratlas Dansk litteraturs historie Gyldendals Teaterleksikon Historien om børnelitteratur Naturen i Danmark Nordisk Mytologi Symbolleksikon Forsiden…Kirker rejses alle vegne (1050-1250)Valdemarstiden (1157-1241)Folk og fæ (Du er her) Danmarkshistorien Søg i Danmarkshistorien: Indtast søgeord Forrige afsnitNæste afsnit Folk og fæVerificeretArtiklens indhold er godkendt af redaktionen.Del på FacebookTip en venDirekte link
I det foregående har bønder og borgere været den tavse masse bag
en håndfuld stormænd, verdslige og gejstlige, som vi i de
skriftlige kilder lærte at kende i kød og blod. Med nedskrivningen
af landslovene i slutningen af 1100-tallet og begyndelsen af
1200-tallet får vi mulighed for et dybere indblik i det danske
folks betingelser, åndeligt og materielt, i Valdemarernes
Indledningsvis kan vi sætte et spørgsmålstegn ved værdien af
lovregler som kilder til de faktiske forhold. At forbud imod at slå
ihjel og stjæle ikke har afskaffet drab og tyveri, ved ethvert
barn. Alligevel viste Slesvig stadsret og Lunds birkeret en række
træk om forholdene i disse byer, som vi ikke har grund til at
tvivle om. Når det udtrykkeligt siges, at vinsælgersken i Slesvig
ikke måtte bruge forkert mål, skyldes det naturligvis, at der er
blevet svindlet med målene, men vigtigere for os er den oplysning,
at kvinder faktisk holdt kro. Ej heller behøver vi at betvivle, at
man fra Slesvig har handlet ad de ruter, som nævnes i
toldtarifferne.
Det samme med landslovene. Når vi må gå ud fra, at det er
gejstlige, der står bag nedskrivningsarbejdet, kunne vi måske
befrygte, at lovteksterne dels forbigår de regler, der er
ligegyldige for kirken, dels lader kirkens idealer og ønsker
fremstå som gældende ret uden dækning i virkeligheden. I begge
tilfælde er svaret nej. De nedskrevne love rummer så meget
landboret, som ikke vedrører kirkens anliggender og sjælenes
frelse, at der bag arbejdet må have ligget et oprigtigt ønske om at
få alle sider af retslivet med. Og hvis kirken skulle have smuglet
sine ønsker ind, så skulle disse fremgå af lovene, hvad de langtfra
gør. Vi kender jo kirkens idealer i alle detaljer og kan
konstatere, at lovenes gejstlige nedskrivere har måttet sluge mange
kameler undervejs. Hverken kirken eller kongemagten var så fast
etableret, at befolkningens retssædvaner kunne negligeres.
En brønd fundet under udgravning til et
bank-kompleks i Lund i 1974. Den er dateret til første halvdel af
1200-tallet. Da et trælåg blev fjernet, viste det sig, at der
stadig stod vand i brøndringen, som var en udhulet egestamme. I
samme felt fandtes i alt 15 brønde, ni foret med træ, to med sten
og fire uden foring. Det tyder på, at mange husstande har haft egen
brønd. Men låget over brønden skulle være i orden. Ifølge loven
skulle ejeren betale bøder, hvis nogen druknede i hans brønd – men
ikke hvis det skete i en fællesbrønd.
En gennemgang af de store nedskrevne samlinger af love fra
landene viser, at et kirkeligt hovedanliggende, regler om personlig
skyld og ansvar, kun er gennemført ved fastlæggelsen af bøder til
konge og biskop. Den skadelidte får stadig væk bøder for
skødesløshed og hændelig skade, hvad kirken var imod, ligesom den
også var imod ansvar for gerninger begået af andre, f.eks.
slægtninge, og kollektivt ansvar i øvrigt. Disse ansvarsregler
viser en brydning imellem ældre og yngre regler. På de punkter,
hvor der er forskelle imellem lovenes og kirkens regler, er kirke
og konge gået på kompromis med det gamle system. F.eks. ved
at anerkende visse drab som lovlige, benægtelsesed med slægt og
venner, slægtsarv uden testamente, skødning på bopælen eller på
tinge, jernbyrd osv., hele striben af sædvaner, som det gamle
system kunne opretholde uden kirke og centralmagt, men som kirke og
konge sandelig ikke kunne undvære. Fra dem kan vi tillade os at
slutte tilbage i tid. Men vi gør det ikke i et tomt rum; vi kan
støtte os til andre skriftlige kilder end lovtekster - og til
arkæologernes stadigt voksende fundmateriale, genstande og anlæg,
spor af huse, hegn, voldsteder osv. Kort sagt den danmarkshistorie,
som hidtil er fortalt uden brug af andre retsregler end de ældste
byretter.
Lovene for landene har man kaldt landskabslove med et ord, som i
sidste århundrede hentedes fra tysk. Da vi i øvrigt ikke på dansk
bruger betegnelsen "landskab" om hele Jylland, Sjælland osv. og da
ordet "landslov" har gammel hjemmel ("uden for landslov og ret")
anvendes det her. Af landslovene er den skånske omtalt i
forbindelse med Anders Sunesens indsats på rettens område, fra
Sjælland stammer Valdemars og Eriks sjællandske love, kongenavne,
som senere slægtled har hægtet på dem uden at noget tyder på, at
konger skulle være involveret i nedskrivning og udformning af disse
love. Ingen af dem er dateret, Skånske Lov må være nedskrevet
imellem 1202 og ca. 1216, dele af Valdemars sjællandske Lov må være
ældre, Eriks sjællandske Lov nogenlunde samtidig med Skånske Lov.
Kun Jydske Lov er dateret, til marts 1241, da Valdemar Sejr "lod
skrive denne bog og gav denne lov". Som nævnt er alle love skrevet
på dansk, alene Anders Sunesens version af Skånske Lov er på latin.
Ingen af landslovene er bevaret i oprindelige håndskrifter, et
enkelt er fra ca. 1250, de ældste i øvrigt fra ca. 1300.
Det samfund, landslovene behandler, er i bund og grund et
voldssamfund, men ikke i vore dages forstand: et samfund, hvor
nogle påfører andre legemlig overlast, for "vold" betyder i lovenes
magt eller evne, som nogle har mere af end andre. Der fandtes god
og ond vold, lovlig og ulovlig vold. Lovlig vold var typisk den
gennemtvingelse af en dom, som udøvedes af den, som dommen gav
medhold, eller drab på en fredløs. At hævn kan være lovlig
anerkendes lovene. En voldsmand er da en mand, der har magt og
myndighed, derfor talte man om kongens foged og voldsmand eller om
hertuger og andre voldsmænd. At „eje vold” til noget, betyder i
Skånske Lov at have ret til noget. Fri er den, der har vold til at
hævde sin ret, men fri er den også, som er i en værners vold,
allerbedst i Guds vold.
Under udgravning i 1982 på Store Torv i Århus
fandt man i lag fra begyndelsen af 1200-tallet en stump okseribben,
13 cm lang, med på den ene rand 32 små hak, på den anden otte
større indskæringer. På den brede flade er indskåret et tegn,
venusspejlet, som er det astronomiske tegn for planeten af samme
navn. Benet bar ikke slidmærker. Hvad det skulle bruges til vides
ikke. At det er en slags lommeregner er foreslået: er fire små hak
knækket af, har der været 36 og otte hak. Det passer med
1200-tallets jydske møntsystem, hvor der gik 36 penninge på en øre
og otte øre på en mark. Men det er gætteværk, så foreløbig kaldes
fundet en drillepind.
Men misbruges volden bliver den til uret, og dermed bliver
voldsbøden til en bøde for uret i videste forstand, og ikke en bøde
for specielt hug, slag og overfald. Derfor siger Jydske Lov, at det
er vold at tøjre sit kvæg på anden mands ager eller eng og at pløje
af naboens mark. Voldtægt er uretmæssigt at tage en kvinde ud af en
husstand uden hendes værges samtykke. Voldtægt kan da ske med
kvindens samtykke. Alvorlig misbrug af vold er krænkelse af
fredsreglerne. Følgerne heraf er fredløshed eller fredsbøden på 40
mark, også kaldet hærværksbøden.
Ved fredsreglerne søger kirken og kongen at skaffe sig magt på
bekostning af landets høvdinger. Betingelsen for en centralmagt er
et magtmonopol, men magthavere afgiver nødigt magt. Jydske Lov
angiver, hvem der må tage mænd, dvs. holde hird. Det må kongen
overalt i sit rige, og hertugen i sit hertugdømme, men andre af
kongens børn eller frænder eller grever må ikke tage mænd undtagen
i deres eget myndighedsområde eller len, og biskopper må heller
ikke tage mænd uden for deres bispedømme. Om herremændene siges, at
de må købe så meget jord, de vil, uden at svare ledingsafgift, da
de yder fuld krigstjeneste, dvs. de møder hvergang, der udbydes
leding, med fuld udrustning, „idet de vover deres hals for kongens
og for landets fred”. Alle andre svarer leding og skat i forhold
til deres hustoft og ingen kan slippe for afgifter ved at
underkaste sig en andens værn.
Jydske Lov nævner hirden, men reglerne for hirden findes i den
såkaldte Vederlov, dvs. loven om gengældelse, som er overleveret i
tre versioner af forskelligt omfang: de to er på latin og skrevet
af henholdsvis Sven Aggesen, der selv var hirdmand, og Saxo, den
tredje er skrevet på dansk på foranledning af Knud 6. og ærkebiskop
Absalon i begyndelsen af 1180'erne. Ifølge alle tre tekster blev
Vederloven udstedt af Knud den Store (Gamle Knud), da han var
blevet konge over Danmark, Norge, England m.v. og havde samlet en
stor hird fra de lande, han havde underlagt sig. Det er ikke
usandsynligt, at nogle af Vederlovens regler stammer fra Knud den
Stores tid, men andre er yngre, og flere er inspireret af
1100-tallets kirkeret. I øvrigt var det ikke usædvanligt, at love
kaldtes gamle for at styrke deres autoritet.
Vederloven fastsætter de gensidige rettigheder og pligter i
kontraktforholdet imellem hirdmændene og hirdens herre, kongen.
Pligten til lydighed over for kongens bud og til indbyrdes
fordragelighed inden for hirdens broderskab er de vigtigste regler.
Den danske tekst siger, at Vederloven stod ukrænket i otte kongers
tid, men blev brudt under kong Niels, da en hirdmand, der havde
såret en fælle, slap med bøder i stedet for udstødelse af hirden.
Hermed indførtes bødesystemet i hirdens lov, som Knud 6. og Absalon
nok har ønsket nedskrevet i en situation, da frie bønder i øget
antal søgte optagelse i hirden som genvej til administrative og
hofmæssige hverv. Hirden blev med denne udvikling basis for en
voksende stand af hærmænd eller herremænd. Deres troskabspligt over
for kongemagten har det været Absalon magtpåliggende at få markeret
i en skreven lov: forræderi eller majestætsforbrydelse straffes med
dødsstraf og konfiskation af formue. 1085-gavebrevet viste kongens
magt over fredløse, Vederloven viser hundrede ar efter hans magt
over troløse – i hvert fald på pergamentet.
Bestræbelserne på at styrke kongemagten kan i landslovene
udledes deraf, at kongen er repræsenteret overalt i herrederne; i
Skåne tales om skattegården, hvor ombudsmanden modtager skat, på
Sjælland omtales „kongens gård inden for herredet” og i Jylland
findes i hvert herred en ombudsmand eller en stedfortræder for
En fløjte fra ældre middelalder, fremstillet af
et skinneben af et får. 12 cm lang. Fundet ved Århus Søndervold i
1964. På oversiden er der tre fingerhuller og et firkantet
blæsehul, på undersiden et fjerde fingerhul. Det er en blokfløjte,
men kernen eller blokken i mundstykket manglede. Ved at indsætte en
blok af modellervoks har man kunnet genhøre fløjtens tonerække. Man
har fundet mange fløjter fra middelalderen.
Tinget, både landsting, herredsting og byting, er centralt
placeret i landslovene, men alene Eriks sjællandske Lov taler om
betingelserne for lovligt ting: stedet, tiden og folket.
"Det sted er det rette, som kongen har fastsat, og alle, der er
i herredet, har givet deres samtykke til; det må heller ikke
flyttes et andet sted hen uden med alle herredsmændenes samtykke.
Tiden er deres lovlige tingdag, som de har haft fra arilds tid, og
den dag skal det holdes fra midt på morgenen og må ikke holdes
længere end til midaften. Og tinget må ikke bestå af mindre end 12
Den omstændighed at enhver fri, voksen og våbenfør bonde
tilsyneladende var ligeværdig tingmand har affødt den
misforståelse, at demokratiske tilstande rådede på tinge, men som
tilfældet var på landsbystævnet, har der på herreds- og landsting
været forskelle i den vold og magt, den enkelte – og hans slægt –
kunne præstere.
Våben var nødvendige i voldssamfundet. Selv på tinge var man
bevæbnet; beslutninger blev truffet ved våbentag eller våbengny,
dvs. at våbnene slås mod hinanden. I Slesvig kunne sønner ikke
kræve deres mødrene arv af faderen, før han giftede sig igen. Men
han var dog forpligtet til at give hver af sønnerne fire mark, et
skjold, et sværd og en lanse, hvis han magtede det. De våben,
hvormed den ledingspligtige bonde skulle møde i leding, hedder i
lovene folkevåben. Men de blev ikke kun båret i leding: „Drager en
mand i vrede hen og overfalder en anden mand i hans hus eller på
hans agre, der hvor han er, eller noget andet sted på marken, hvor
han har sat sit spyd eller sit skjold …” Bonden har således våben
med på markarbejde ifølge Skånske Lov, der i øvrigt fraråder udlån
af våben, for misbruges de, bliver ejeren gjort ansvarlig.
Til værn for byfreden fandtes i Slesvig en nattevagt ifølge en
aftale truffet på tinge og billiget af alle. I samme hensigt
indførtes våbenforbud i byerne.
Initiativet til fredsbevægelsen udgik fra kirken og
fredsreglerne håndhævedes af kongen. Lovenes samfund omsluttes af
kirken, samfundet er menigheden, så udstødelse af kirken er
udstødelse af det menneskelige samfund. Den, der groft krænker
freden, mister lovens beskyttelse for liv, ære og gods. Med lovenes
udtryk fortaber retsbryderen sin mandhelg, dvs. sin personlige
hellighed og ukrænkelighed. Ingen måtte hjælpe eller huse den
fredløse, end ikke i et kloster kunne han søge asyl.
Kirkelovene opregner de helligperioder, helgtider, da freden
ikke måtte brydes.
Hjørnekvader på Hasle Kirke ved Århus. Figurer
fra 1100-tallet: en kvinde omslynger med venstre arm sin mand; men
med højre arm rækker hun omkring hjørnet, hvor hun har fat i
næseringen på en trold. Allerede ved trolovelsen forpligtedes mand
og kvinde til ægteskab, og skilsmisse var udelukket efter
kirkeretten. Men mange verdslige lovregler handler om utroskab og
hor. Måske er kvinden med trolden en af de „listige kvinder” loven
advarede imod.
"Dette er de tider, da man skal holde helg: høsthelg fra Sankt
Olafs dag [29. juli] til Sankt Jeronimus' dag [30. september],
julehelg fra advent til ottende dag efter helligtrekonger, fra
niugersfasten begynder og til påskeugen ender, og korsdagene [„når
folk går med kors”] og alle påbudte helligdage fra om middagen den
foregående dag, når det er halvhelligt og til den følgende dags
aften."
Lunds birkeret tilføjer ledingshelg. Brud på helg – helligbrøde
– medførte tre marks bøde oven i sædvanlig bøde for gerningen. Men
nogle misgerninger var så grove, at de ikke kunne bødes
"En bødeløs sag er det at dræbe en mand, der er sagesløs, idet
han ikke i forvejen er sagsøgt på tinge, og at dræbe en mand på
tinget eller dræbe i kirken eller på kirkegården eller dræbe en
mand på juledag eller på kyndelmissedag eller på Sankt Laurentius'
dag [10. august] eller på påskedag og pinsedag eller på
allehelgensdag [1. november] eller endvidere hver søndag i
året."
Det åbenlyse drab medførte bøde, mandebod, som drabsmandens
slægtninge skulle bidrage til, men som bødeløs sag medførte drab
fredløshed.
det system, som en stat baserer sine penge på. Et mø ...Artikel i Den Store Danske
(af glda. withærlagh 'bøder, straf'), lov for ...Artikel i Den Store Danske
indtil 1919 de almindelige domstole i herrederne ...Artikel i Den Store Danske
Læst 1065 gangeKommenteret 0 gange