Mobning: Mit helvede på Islev Skole - Outsideren
TveVCFGuGi4
Video om min tid i 1. klasse
Tilbage i juli 2016 lavede jeg en video, hvor jeg tager tilbage på Islev Skole, hvor jeg blev voldsomt mobbet i 1. klasse i 1998/99 [videoen kan ses øverst på siden, eller på youtube.]
Mobningen foregik hver dag i skolegården, og det var virkelig et hæsligt helvede, jeg befandt mig i. At have lavet denne video gav mig et løft, som om jeg blev 10 kilo lettere, og jeg tror, at alle, der har prøvet at blive mobbet, kan relatere til mine oplevelser. Mobning er virkelig noget rædselsfuldt, og det sidder i en sindssygt længe efter. Men det er muligt at ryste det af sig gennem samtaler med andre. Du er ikke så alene som du går rundt og tror. Vi er flere, der har oplevet det samme. Sammen kan vi løfte os. Sammen er vi stærkere.
Fejldiagnosticeret som autist
Efter mit rædselsår på Islev Skole blev jeg diagnosticeret som alvorligt psykisk syg [nærmere bestemt autist, men senere har det vist sig, at jeg blev fejldiagnosticeret, og at jeg så slet ikke er autist (men at jeg nok alligevel har visse autistiske træk); i efteråret 2017 talte jeg med min psykolog om, hvad min diagnose så ellers skulle være, men selvom der er et godt bud, vil jeg ikke tage den på mig, da det virker enormt hæmmende for mig; en diagnose kan nemt blive et fængsel eller spændetrøje, man ikke kan komme ud af, da der er intet udviklingspotentiale, og derfor vil jeg hellere vedkende mig som “psykisk skrøbelig,” da den betegnelse, hvert fald for mig, rummer en mere positiv identitet end at være decideret “psykisk syg”. Samtidig tænker jeg, at der findes en stor styrke i netop at tage sin skrøbelighed på sig, men det må jeg komme ind på en anden gang.
Anbragt på behandlingshjem
På baggrund af min (fejl)diagnose blev jeg anbragt på behandlingshjem, hvor jeg boede i ni år. Fra jeg var næsten 8 til jeg var næsten 17 (1999-08) . I hele den periode boede jeg ikke hos mine forældre, ligesom jeg ikke gik i almindelig folkeskole. Der var tale om intensiv psykiatrisk behandling, hvor jeg fik en identitet som psykisk syg og unormal og uden for samfundet og uden for det almindelige.
En følelse af ikke at høre til nogen steder
Efter jeg flyttede hjem til min mor i marts 2008, har jeg gået rundt med en grundlæggende følelse af ikke at høre til nogen steder og at være ekstremt fremmed i verden, hvor det jo vrimler med “raske” og “normale” mennesker. Og selv her 10 år senere den dag i dag kæmper jeg for at finde min plads i livet, da jeg hele tiden har opfattet mig selv som en outsider, en udstødt.
Men det handler om aldrig at give op, men at give efter for håbet. Jeg tror, at jeg har et sted at høre til, og at det er blandt mennesker. Der er mange, der har haft lignende oplevelser som mig selv, men det er sjældent, at folk tør bryde tabuet og tale ud om det. Jeg er også alt muligt andet end psykisk skrøbelig, jeg er alt muligt andet end min barndom. Jeg ønsker at udfolde det menneske, jeg hele tiden har haft i mig og se, hvor glad jeg kan blive. Få mine drømme til at blive til noget! Det ønsker jeg netop at gøre noget ved. Og hjælpe andre med i deres problemstillinger! Sammen kan vi løfte os. Sammen er vi stærkere!
Jeg håber, at mine videoer kan være til gavn på den ene eller den anden måde.
https://christiandegrootpoulsen.wordpress.com/
https://www.youtube.com/user/degrootpoulsen/
afstigmatiseringAngstBehandlingbehandlingshjembostederbotilbudBørn i psykiatrienBrugererfaringDebatDepressiondiagnoseDiagnoserEfterbehandlingEgevangElmehusetEnsomhedFamiliefolkeskolefordommeHaraldslundIndlæggelseinstitutionkriseKriserLivsberetningerLivsglædemobbetmobningNormalNødebogaardPårørendePersonlige beretningerPsykiatripsykisk sårbarskamtabuerTerapiTvangvold