mærker vi havet - mærker vi havet - Movellas
mærker vi havet
-t. graham brown - drowning in memoriesmærker vi havet
3. mærker vi havet
Ser mig, rører mig. Mærker mig. I måneskær. Står og smelter sammen med hans arme. Græder. Knap så bevægelige, mere dybsindige. 23:15, og tiden står stille. Stjerner bliver til små snefnug i øjnene, konsekvent funklende. Som stearinlys i vind. Kunne være regnbuer i det blå. Jeg taler om hans øjne lige nu. Eller da de funklede af ny forelskelse, dér hvor den kom så pludseligt og uventet. Hvor asfalten begyndte at klistre under fødderne, så det brændte og sviede, og man kløede sig vanvittigt under dem. Han talte om ret til frihedsråb, om uafhængighed af Danmark og hierarki. Om ægte liv. Filosofien blev hurtigt tosidig. Jeg stolede på det.
- Jeg supponerer os som fjer. Man kan føres med vinden og iagttage rejsen, men aldrig vide, hvor man ender.
Nu tænker jeg mit. Ville ønske, jeg kunne tænke hans. Der er noget svævende ved sommernætter. Hans hals dufter af havvand, river i næsen, men på en behagelig måde. Jeg betragter himmelrummet, som om det var kosmos. Efter nogen tid svinder jeg ind, men fornemmer stadig længsel; en andens, der ikke mere er min: adræt fører han min hånd op til sit bryst, så jeg kan mærke, hvor pulserende han er. Han knuger mig ind i omfavnelser. Løsriver jeg mig, knuger han hårdere. Ser mig nødsaget til at sige stop.
- Du havde ret om rejsen.
Han tøver og siger med en stemme melankolsk som et konkylies brusen: - Men den skulle aldrig have været endt.
Verden ramler sammen for ham. Hans læber dirrer, stemmen slås blot itu.
- Det er for sent.
- Hør … Han hikster efter vejret.
Vi træder ud i havet, hånd i hånd. Nærværende, indbydende. Skumsprøjt hist og her, og jeg synker dybere. Han kaster en kærlighedserklæring fra sig. Mine kinder er hede. Kan ikke gribe fat i vandet.
- Hør nu på mig.
Havets ordløse kamp mod sig selv rummer natten alene. Skvulper over kyststen og æder vores fødder, verden hænger for dem. Han hvisker mit navn. Ada. Navnet, der forglemmes til fordel for et andet. Ord er ikke tilstrækkelige ytringer. Vi viser dem gennem bevægelser, jeg igennem tysthed og han igennem det modsatte. Hans fingerspidser tegner gule sole i mine håndflader. Reinkarnation. Kysser mig en sidste gang. Jeg svømmer i to retninger. Kan ikke mere bunde. Vand og erindringer stiger mig til halsen. Vender mig om. Han står i vandkanten og vinker farvel. Tager ikke med til drømmeland.
- Hør nu ...
Og så er han borte.
Fugle kom højtflyvende og dalende ind over land med frie vinger. De pirkede til orme i sommervarmen og fløj bort, så snart mennesker nærmede sig det kostbare liv. Han lignede en solbrændt albino og var småfuld. Kærligheden havnede tilfældigvis ved en badesø på en nat, som føltes anderledes, men sikkert ikke var det. Som Rapunsels gyldne hår snoede det sig blot om hans nøgne hud. Han var åbenlyst overrasket og smilede både vemodigt og lykkeligt. Det var ikke nemt. Han var jo forkert på den, men også irrationel. En dunkende hånd placerede sig på hans bryst.
Rapunzel havde - så blind, som hun var - stjålet værdigheden og knust en andens.