The End of The Day 2: My Sun - Heartbeat - Movellas
”Hvad sker der?!” skreg Kekirie nærmest, så det gav ekko over alt. Mit blik var blot rettet bagud, hvor Minho pludselig forsvandt. Jeg bed mig selv hårdt i min underlæbe, imens mit hjerte bankede hårdt af frygt. Jeg ville ikke miste en til! Især ikke min storebror, Minho. Han havde altid beskyttet mig, trøstet mig efter det med Jonghyun. Jeg ville ikke lade ham dø.
Jeg rettede da straks mit alvorlige blik mod Kekirie, som jeg straks fik øjenkontakt med. Hun lukkede sine øjne stramt i, da hun så mit blik, og sænkede sit blik en lille smule. Hun smilede da svagt og nikkede til mig. Jeg smilede stort til hende, og gjorde honnør til de andre, der ikke fattede en brik af hvad der foregik. Det var min storesøsters og mit kodesprog.
”Vi ses hjemme ved os, Keki!” sagde jeg. Hun gjorde honnør tilbage til mig, idet jeg skubbede mig selv bagud med en hast, med mine arme.
”Rin!” udbrød Onew straks, for at forsøge at stoppe mig. Ingen kunne stoppe mig.
The end of the day, var for alvor begyndt.
”Oppaaaa!” udbrød jeg idet, jeg sprang ud af lemmen, med mine ben først, og plantede mine fødder i ansigtet på to zombier, der straks væltede omkuld, uden at rejse sig igen. Jeg rettede da straks mit blik mod Minho, hvor zombier var klar til at gennembore hans hud med deres tænder.
”YAH! Hold jer væk!” skreg jeg, så højt jeg kunne, for at få deres opmærksomhed, trods de ikke ligefrem var villige til, at give slip på Minhos krop. Jeg var ligeglad, om jeg så skulle gennembore deres kranier, én for én. De skulle ikke tage endnu en væk fra mig! Først Daeho. Så Jonghyun. Jonghyun, som sikkert var en zombie nu.
”Rin, løb nu bare!” udbrød Minho, der fortsat forsøgte at komme fri fra zombiernes greb. De var for mange, og for stærke. Hvor blev alle folk af?! Ville de ikke hjælpe os?!
Nej, det havde jeg glemt. De var ikke mennesker mere. De var monstre, præcist ligesom zombierne. De kæmpede kun for at redde sig selv.
”Glem det, jeg forlader ikke endnu en!” sagde jeg og begyndte at slå vildt på zombierne omkring mig. Jeg anede ikke, hvor jeg fik den kræft fra, man jeg kunne ikke stoppe igen. Jeg kunne ikke lade være med at smile over det. Jeg kunne ikke lade været med, at smadre zombiernes kranier, en efter en. Jeg havde savnet det. Det indrømmede jeg. Jeg havde savnet, at smadre zombierne, dræbe dem. Jeg havde savnet at hævne mig! Jeg var ikke længere forsvarsløs! Jeg var ikke længere fanget inde i et fængsel, hvor jeg bare skulle passe mig selv, imens verdenen omkring mig gik under! Jeg kunne endelig gøre noget! Hvor jeg dog elskede det!!
”Oppa! Skynd dig!” råbte jeg til Minho, idet jeg sparkede en af de to zombier væk, der holdt på ham. Han slog den anden væk med sin frie arm og knyttede næve. Han satte da straks efter mig, mod lemmen.
”Dig først, den her gang!” befalede jeg. Der var ikke tid til diskussion, så Minho gjorde som jeg sagde. Han vidste godt, at jeg var alt for stædig til, at give op på en diskussion uden kamp.
Da Minho var kravlet ind, så jeg mig omkring på zombierne, der kom nærmere. Jeg skyndte mig ind efter Minho, og kravlede efter ham. Jeg håbede blot, at vi kunne finde udgangen, nu da de andre allerede var taget af sted.
”YAH!” skreg jeg forskrækket, da det var blevet min tur nu. Der var en zombie, der var kravlet ind efter mig, og havde fat i mine hofter, for at trække mig med sig. Jeg forsøgte a sparke den væk, men den blev ved med at holde fast.
”Oppa!!” skreg jeg imens tårerne allerede var kommet frem i mine øjne. Minho så straks tilbage på mig, men han kunne ikke gøre så meget, andet end at forsøge at trække mig væk fra zombien. Den holdt dog for godt fast. Jeg lukkede mine øjne stramt i, og gjorde mig klar til at blive bidt.
Da skete det. Jeg hørte et skud, og zombien gav straks slip på mig. Jeg åbnede mine øjne op med et chok, og så mig forsigtigt tilbage, idet mit hjerte pludselig hamrede hårdt løs, mod indersiden at mit bryst. Sommerfuglene fløj omkring i min mave, som aldrig før.
Mit hjerte blev ved. Hårdere og hårdere, hurtigere og hurtigere. Jeg kunne slet ikke styre det!
Jeg følte pludselig, at jeg ville derud igen. Jeg ville ud af lemmen, ud til zombierne, der havde rettet deres opmærksomhed mod noget andet. Larmen fra skuddet havde fanget deres opmærksomhed.
Hvis en sol først er brændt ud, kan den så godt tændes igen?
“Rin, skynd dig nu!” udbrød Minho, og jeg rettede straks mit blik mod min oppa igen. Jeg nikkede forsigtigt og forsøgte, at få mit hjerte til at falde til ro. Vi begyndte da at kravle videre, ind i sikkerhed. Jeg holdt dog, fortsat, mit blik tilbage.
Ligeledes fortsatte mit hjerte med at hamre…
Det måtte være ren indbildning…