For livet - Indkvatering - Movellas
3. Indkvatering
Fra flyverene blev vi alle kørt ind i Capitol. Alle havde vi hørt om dette sted, nogle havde drømt om det, og for de fleste af os var det marerit vi havde haft om det. Altså hvem ville ikke elske at leve i en luksus verden, hvor dagligdagen er det rene glamour? Jeg ved det, mig og Ares, vi ville hellere hjem til Distrik 8! At komme hjem ville betyde skole og hårdt dagligt arbejde, men også sin egen seng, sit hjem og familie og venner. Jeg så mig om i bussen i stedet for på byen. Jeg så andre som jeg, piger og drenge, taget væk fra deres familie, væk fra det trygge og velkendte. Jeg så nogle, som under andre omstændigheder, kunne være blevet mine venner. Mens jeg sad og kiggede på dem, gik det op for mig at jeg sad og kiggede på tabte liv. Pludselig var det som om det var skelleter med tøj på og kranier med tomme øjenhuler jeg sad og så på. Jeg blev gennemrystet af væmmelse og måtte have strammet mit greb om Ares' hånd, for jeg kunne mærke at han klemmede igen og kiggede bekymret på mig. Jeg smilte til ham, og lagde i stedet min arm om han små spinkle skuldre. Jeg havde på et eller andet sted undervejs fundet ud af at han kun var 11 år, hans forældre havde løjet ham ældre for at få ham med. Jeg fattede det ikke, at nogen fra mit eget distrikt anså det som noget ærefuldt at deltage! Han selv var bare for bange og ked af det til at føle meget andet, især had eller vrede overfor de forældre som nu havde sendt ham i den visse død. For ingen med en normal IQ kunne vel tro at en lille dreng som han skulle kunne klare sig overfor 5 år ældre drenge eller piger, når det kom til en kamp på liv eller død. Jeg blev snart 16 og havde indtil nu overlevet høsten 3 gange, inden jeg ved denne 4 høst var blevet udvalgt. Siden Ares havde fortalt mig sin alder var jeg blevet fast besluttet på at passe på ham, at beskytte ham med mit eget liv. Jeg var klar over at vi ikke begge kunne overleve spillet i sidste ende, men jeg havde ikke tænkt mig at slå ham ihjel, så hvordan det måtte ende kunne jeg ikke se, jeg vidste bare jeg ville gøre hvad jeg kunne for at overleve og beskytte Ares!
Midt i byen overfor Arenaen lå huset. Her skulle vi bo denne sidste månede inden dødsspillet. Da den avox der ledte os til vores værelser viste mit et med udsigt til gaden og arenaen men kun en seng, rystede jeg på hovedet og trak Ares indtil mig, "vi skal dele værelse!" Den kvindelige avox rystede på hovedet og åbnede døren på den anden side, her var endnu et værelse, med udsigt til træningsgården og igen kun en seng. Så ragte hun den ene hånd frem mod Ares og den anden ind mod værelset. "Nej", sagde jeg, "jeg vil dele værelse med min lillebror!" Hun rystede på hovedet og trak på skulderne. Hun kiggede ned bag os og klappede i hænderne. Straks kom to unge mænd løbende, hun pegede først på sengen i mit værelse og så ind på Ares værelse. De to unge mænde hentede hurtigt sengen og satte den ind i Ares værelse. Inden jeg nåede at takke var den kvindelige avox gået videre og viste resten af sonerene deres værelser.
Inde på vores værelse med døren lukket smed Ares og jeg os på samme seng, Ares holdt min hånd og spurgte mens han kiggede op i loftet. "Jeg har altid ønsket mig en storesøster!" Vi gav os begge til at le, vi lo så tårene trillede, vi lo indtil latteren blev til gråd og vi sad bare der på sengen og holdt om hinanden. Da gråden var stilnet af, gav jeg mig til at vugge ham som i bilen mens jeg igen sang for ham. Jeg blev ikke overrasket da han faldt i søvn, vi havde haft en lang dag. Vi var blevet udvalgt til at dø, havde rejst langt og først nu havde vi haft chancen for at reagere. Jeg lempede os rundt at ligge ned og sådan faldt også jeg i søvn.