Anmeldelse: Alice Merton på Reeperbahn Festival 2017 – BANDS OF TOMORROW
Foto: Bjørn Buddenbohm, Alice Merton onsdag på Imperial Theater
Torsdag den 21. september kl. 20
Britiske Alice Merton leverede torsdag aften et stærkt og sikkert men lettere ensformigt show på Reeperbahn Festival i Hamborg.
Et af de større spillesteder på Reeperbahn Festivalen er det imponerende Docks, hvis indretning rummer både snævre gange med rå murstensvægge og et midterrum så stor som en balsal.
På trods af størrelsen havde den britiske sangerinde Alice Merton alligevel formået at fylde Docks op torsdag aften. Det var hendes tredje og sidste show på Reeperbahns indtil videre to dage, og Docks var den største scene hun havde optrådt på. Det gjorde hun klart fra starten, og efter første sang hørtes udbruddet: “Oh my goodness, you’re so many.”
Alice Mertons ydmyge, engelske side skinnede generelt igennem under hele koncerten, hvor hun charmerede publikum med sit generte smil og inderlige taknemmelighed.
Men som hun viste fra første sang, er hun også en stærk performer, som er skabt til at stå på en scene: Hendes bevægelser, stemme og generelle opførsel viste en enorm selvsikkerhed, som blandt andet kom til udtryk på koncertens allerførste sang “Hit the ground running”, hvor Alice Mertons imponerende fuldregister virkelig kom til sin ret.
Men hvad der gjorde hendes sange kraftfulde, var også det, der gennem koncerten endte med at trække tempoet og energien ned. Hendes sange besidder i det store og hele samme opbygning, og benytter samme effektfulde men ensformige elementer: Kraftfulde instrumentale mellemstykker med storetromme på alle fjerdedele, mens Alice fraserer over omkvædsmelodien er en fast formular.
Hendes allerførste udspil “No roots”, som også uden tvivl er blevet hendes største hit, tager nogle lidt andre opbygningsmetoder i brug, og er derfor særligt interessant: I sidste omkvæd komplimenteres den faste guitar-akkordrundgang med en elektronisk og let ændret udgave på keyboard, som giver sangen en ny energi både indspillet og live.
Rørende historier og moraler
Koncerten besad dog også overraskelser som eksempelvis sangen “Back to Berlin”: Her gik Alices band ud fra scenen, og efterlod hende tilbage i dæmpet belysning alene med sit klaver.
Sangen var utrolig rørende, og viste en alsidighed af både rå kerne og fin kvalitet til Alices stemme. Det er netop disse elementer, der gør hendes stemme så rørende og ægte.
Dette er en ægthed, der også kom til udtryk mellem hendes sange, hvor hun fortalte finurlige og charmerende historier. Det var blandt andet historier om, hvordan hun mødte sin manager ved et busstoppested, om personlig nederlag og frygt, om hvordan en bekendt kun ville lave musik med hende, efter hun blev kendt.
Disse historier blev tit fulgt op af en morale om at leve i nuet på trods af ens frygter, og om at nyde hvert øjeblik, da man aldrig ved hvor mange, man ender med at få. Det skabte en følelse af nærhed og intimitet blandt publikum.
Læs også Janelle Monáe deler fjerde single fra kommende album
Et andet mere fysisk gimmick blev brugt under sangen “Make You Mine”, hvor Alice med stor overbevisning fik hele salen til at hoppe i takt under omkvædet. Det gjorde sangen til en af de særligt mindeværdige, på trods af dens forholdsvis moderate dynamik.
Koncerten sluttede som forventet af med “No Roots”, og publikum viste med hujen og klappen, deres entusiasme for netop den sang.
Men Alice og hendes band havde en ekstra sang til publikum, som satte et flot punktum for hendes optræden. “Hold no Grudge” hed den, og den besad en befriende energi og feststemning, hvor Alice for alvor dansede igennem på scenen.
Alt i alt var koncerten en udsøgt fornøjelse, i høj grad takket være Alices person og evner til at begå sig på en scene. Hendes sange har dog en tendens til at blive ensformige i længden, og det mærkede man til gengæld også under koncerten.