Grundlæggende laver jeg kun aftaler til over en million - Johan Hillers
Grundlæggende laver jeg kun aftaler til over en million
For tre år siden fortalte jeg min pris for første gang til en kunde. En mærkelig følelse, hvor jeg solgte min tid og råd som konsulent. Dengang var det ambitiøst at få andre til at betale for mig, når jeg ikke havde skyggen af en reference eller skolepapir. Forleden sad jeg så og kiggede en kunde i øjnene, en VP’er for en milliardindustri, hvor jeg fik sagt: ”Det koster en million.” På dagen var det den mest naturlige sætning, men det er sjovt at tænke tilbage på, da jeg for tre år siden sagde 25.000 kr. med verdens største nervøsitet.
Mit arbejde er en mærkelig størrelse: Jeg sælger min forståelse for en problemstilling, hvor der er mennesker involveret. Værdien er skabt, målet er opnået ved, at teamet bliver sat, alle arbejder med det de er bedst til, og folk forstår hinandens forskelligheder.
I 2014 sad jeg i en alder af 23 år sammen med COOPs øverste ledelse til en to-dages work-shop som omhandlede, hvordan COOP skulle se ud i fremtiden. COOP har trods alt en størrelse, hvor de har en del muligheder at vælge i mellem i forhold til, hvem der skal have lov at sidde med om bordet. Jeg må have gjort et solidt indtryk i mit tidligere arbejde med organisationen. Jeg kan huske, at den eneste måde, jeg kunne finde ro i at deltage var min bevidsthed om, at det var dem der havde ringet til mig – ikke omvendt. Jeg blev derfor nødt til at tage udgangspunkt i bare at være mig selv.
Jeg blev rastløs på dag 2. Tingene gik simpelthen for langsomt. Det var to rutinerede, eksterne konsulenter som styrede hele programmet og de var i min optik inkompetente.. Under frokosten denne dag spottede jeg en fri plads ved siden af Peter Høgsted, der netop var tiltrådt som ny CEO i COOP. Jeg besluttede mig for at sætte mig ved siden af ham. HR-direktøren, der sad på pladsen over for valgte pænt at spørge ind til, hvad jeg syntes om work-shoppen, og i samme sekund kunne jeg ikke lægge låg på mine frustrationer. Jeg forklarede hende, at jeg fandt det uinspirerende og konstaterede i samme omgang, at vi var meget langt fra at komme med bare én eneste løsning, hvis folk ikke turde bidrage ordentligt til den fælles dialog, som netop skulle danne rammen for workshoppen. Jeg husker ikke hendes nøjagtige reaktion eller hendes svar, men jeg husker, hvordan Peter Høgsted drejede sig væk fra en samtale modsat mig for i stedet at følge med i mit udbrud. Det blik – det glemmer jeg ikke. Grundlæggende fordi det er meget bekrivende for den tilgang, jeg har til mit arbejde i dag også, og de reaktioner, det kan afføde. Han kiggede på mig, som den sportstræner alle frygter. Hvor man absolut ingen anelse har om blikket er godt eller dårligt. Han kvitterede med at vende tilbage til den anden samtale igen. Sidenhen har jeg drukket kaffe med ham nogle gange og betragtet ham ryge sine smøger. Jeg fandt ud af, det var det gode blik, der blev sendt i min retning den dag. Min forskellighed blev dermed afprøvet og godkendt. Det var benzin på mit bål.
INDIVIDUALS er en sjov størrelse. Vi er jo et slags konsulenthus. Og jeg begynder at holde mere og mere af det, men jeg må samtidig indrømme, at det var svært i starten. Jeg er forholdsvis diplomatisk og ligetil, men jeg har virkelig svært ved, hvis tingene ikke går i min retning. Jeg har altid godt kunne tænke mig at være leder og gøre min virksomhed større, men det krævede at andre mennesker gad danse efter mine ideer. INDIVIDUALS blev for et år siden lavet som en overbygning til min enkeltmandsvirksomhed. Vi startede som fire partnere. Det blev dog ret hurtig klart, at to af dem måtte ud igen, ellers kom vi ingen vegne. Andreas, der er partner på lige fod med mig selv, har måtte finde sig i meget. Specielt alle de gange hvor jeg har tænkt, at han var uduelig og for langsom i forhold til mig selv. Det mest groteske er dog det faktum, at han nu forstår vores koncept langt bedre, end jeg gør og generelt er blevet bedre end mig på rigtig mange områder.
Og nu har vi lige ansat tre nye medarbejdere på den betingelse, at de både er bedre og vidt forskellige fra os. Selvom det tager på mit ego, hver eneste gang jeg bliver udstillet i min uvidenhed, er det samtidig hovedårsagen til, at jeg godt kan lide INDIVIDUALS. Vores forskelighed og mine kollegaers høje niveau giver mig nemlig mulighed for at jagte noget, der er større end en million næste gang.
Vores koncept lyder skræmmende banalt, men hvis du laver det, du er god til, og det du godt kan lide at lave, så er du bare mere produktiv. Det burde egentlig være forudsætningen for at arbejde, men det har vist sig ikke at være tilfældet i praksis.. Der er enormt mange mennesker der keder sig ihjel på deres arbejde, og bare gør som man bør gøre.
Vi forsøger at tage problemstillingen op ved roden. Vi vil tage fat i alle de unge mennesker, som bliver kastet fra universiteterne og ud på arbejdsmarkedet. Ingen har spurgt dem, hvorfor de gør, som de gør. Det kan godt gå hen og blive en udfordring senere hen, da min generation er møgforkælet, selektive og ikke finder sig i at rådne op på den samme arbejdsplads i 30 år, fordi pensionen er god. INDIVIDUALS skal have så stor en kapacitet, at vi kan tage hvert enkelt individ ind forbi os og spørge ind til dem, hvorfor de gør, som de gør?
Vores mål er, at de svarer: Jeg gør det, fordi jeg godt kan lide at lave det og fordi jeg er god til det.
”Grundlæggende laver jeg kun aftaler til over en million” bliver jo en slags click bait, fordi det at have med store penge at gøre er interessant. Men min pointe er en anden, nu hvor du har bevæget dig i gennem teksten: At jeg som ung gut tør at sætte mig og udføre ambitiøse mål, fordi jeg kan italesætte mine motivationsfaktorer samtidig med, at jeg er bevidst om mine egne styrker og svagheder. Hvilket er interessant, fordi jeg dermed bliver en bedre arbejdstager. Og når det inden for kort tid bliver en rutine at lave en million hver gang, så skal jeg nok sørge for at sætte mig et nyt ambitiøst mål.
Det kunne eksempelvis være, at vi på danske arbejdspladser behandlede folk som individer, der skal motiveres og udvikles enkeltvis for, at de bedre er i stand til at bidrage til fællesskabet. Og at det ikke kun er arbejdsgiverens opgave, men i høj grad er medarbejderens eget ansvar at få sat ord på deres behov.