Den backtrack-løse popsekstet er solidt tilbage | GAFFA.dk
Anmeldelse 19.07.2019 00:11
Alphabeat, Grøn Koncert, Tiøren, Amager
Den backtrack-løse popsekstet er solidt tilbage
Forud for dagens Grøn-turnéstart har jeg været mest spændt på Alphabeat. Koncerten er nemlig deres kun tredje i Danmark i seks år oven på enkelte shows i udlandet og et par gigs på Bornholm og Vig Festival tidligere på måneden efter deres lange pause. Ikke at medlemmerne har ligget stille siden dengang – den ene frontfigur, Stine Bramsen, har haft gang i en solokarriere, mens den anden sanger, Anders SG sammen med guitarist Anders B har udgivet og turneret som dance-duoen Thanks. Nu er de tilbage på Grøn og kan også opleves ved to store koncerter i Scandinavian Congress Center i Aarhus og KB Hallen i København til november.
Bandet lægger ud med store armbevægelser. Hele scenen er dækket af et sort forhæng med gruppens logo i hvidt. En velkendt shuffle-rytme går i gang, og så toner Anders SG og Bramsen frem foran forhænget med åbningslinjen: ”I was not ready for arty farty love”. Forhænget falder, og resten af scenen – i hele tre niveauer – og bagscenen er dækket af et hvidt lærred, nu med gruppens logo på bagscenen i sort. Så er i vi gang, med sekstettens andet store hit, ”10.000 Nights of Thunder” fra 2007.
Bandet både lyder som og ligner sig selv. Stine Bramsen er endda blevet klippet som dengang, efter at hun var blevet noget langhåret i solokarrieren. Anders SG har en skriggrøn skjorte på, mens Bramsen har en top i tilsvarende farve under kjolen. Formodentlig en finurlig lille hilsen til farven på den karavane, de skal rejse rundt med den næste uge.
Allerede da Alphabeat brød igennem i 2007, var det usædvanligt med et band, der spillede popmusik med stort P på såkaldt rigtige instrumenter, uden backtrack, uden progammeringer og uden elektroniske trommer, og det gør Alphabeat stadig – og de er heldigvis heller ikke hoppet på AutoTune-vognen. De fire musikere i gruppen spiller glimrende, det swinger, men der er ikke plads til de store solo-indslag i de tre-fire minutter lange sange bortset fra en ganske kort Rasmus Nagel-keyboardsolo i ”Boyfriend”.
Til gengæld er både Anders SG og Bramsen særdeles veloplagte i front. Deres stemmer klinger smukt sammen, når de synger i kor, og det gør de tit, men de fungerer også fint hver for sig. Isoleret set har Bramsen den flotteste stemme, og hun synger også lidt mere solo end Anders SG med sin lyse og klare popvokal, men Anders SG skal ikke undervurderes med sin stadig lidt drengede stemme. Man skal bestemt heller ikke kimse ad ham i rollen som indpisker, når han ryster løs på tamburinen med et energiniveau, som man skal til Brian Jonestown Massacres Joel Gion for at finde tilsvarende. Også guitarist Anders B får brændt nogle kalorier af med sin konstante løben omkring på scenen.
De hurtige sange er i absolut overtal, og Anders SG virker nærmest undskyldende, da han annoncerer ”What Is Happening” som et af bandets mere afdæmpede øjeblikke. ” Alle har brug for en sjæler, selv os,” siger han, men konkluderer kort efter: ”Vi er ikke et rigtigt sjælerband”. Nej, det er I nok ikke, men ”What Is Happening” er da et udmærket nummer, og ganske iørefaldende, som bandets sange er flest.
Det nye nummer ”Shadows”, der allerede har været ude på single i fire måneder, er helt klassisk Alphabeat, melodisk, dansevenligt og håndspillet, og sangen er da også blevet et pænt hit. I dag får vi den med Stine Bramsen på koklokke – enkelt og effektivt. Vi får og en anden fin ny sang, ”Goldmine”, og der kommer snart et helt album, lover Anders SG. Ellers er det de gamle numre, der fylder sættet, hvor et højdepunkt er ”The Spell” med den sjove keyboardfigur, der minder en del om ”Get Serious” med Cut’n’Move – der selv havde lånt den fra ”Dance to the Drummer’s Beat” med Herman Kelly fra 1978.
I ”Touch Me Touching You” får Anders SG slået et par kolbøtter på scenen, helt bogstaveligt, og i det afsluttende ”Fascination”, ligger Anders B og spjætter på podiet på bagscenen, så man næsten tror, han er gået kold. Det er naturligvis bare spil for galleriet, og han får rejst sig og spillet de sidste akkorder, mens Anders SG og Stine Bramsen er ude ved publikum og synge op til hinanden. Alphabeat er solidt tilbage, hvor de slap, og tak for det – og er mindst lige så relevante nu som for ti år siden, i al deres insisteren på fortsat at spille pop på instrumenter. Jeg glæder mig til deres comebackalbum.