En begivenhed der ikke fandt sted - PDF
En begivenhed der ikke fandt sted
Download "En begivenhed der ikke fandt sted"
1 DEN DANSK-RUSSISKE LANDGANG I SKÅNE 1716 AF HANS BAGGER Midt i september 1716 var situationen i og omkring København højst unormal. Uden for voldene camperede en imponerende hær på godt mand. En dansk hær på mand strakte sig fra Sankt Jørgens Sø ud mod Brønshøj. Fra voldene ved Østerport og Nørreport kunne man overskue en russisk hær på henved mand. Langs Øresundskysten fra Kastellet med den aflåste Norgesport og helt ud til Svanemøllen lå de russiske garderregimenter med udsigt til deres galejflåde på et halvt hundrede fartøjer, der var ankommet allerede den 17. juli med zar Peter om bord. Mellem Store og Lille Vibenshus sås et kosakregiment, og på fælleden ud for Østerport general Weydes russiske tropper, der var kommet fra Rostock den 9. og 10. september. Ud for Nørreport var man ved at rejse teltpælene for fyrst Repnins hær, der netop var landsat den 15. september. Vagtmandskabet ved Østerport og Nørreport var denne dag fordoblet, og i de tilstødende bastioner stod artillerister med brændende lunter ved kanonerne, der pegede ud mod de russiske tropper. Årvågenheden var også skærpet inde i København, hvor geværbevæbnede borgere fra særlige alarmpladser holdt øje med ethvert optræk til uroligheder. Medlemmerne af det diplomatiske korps var på tæerne for at følge regeringens intense forhandlinger med russiske generaler og ministre. Hvis også byens præster virkede lidt anspændte, skyldtes det sikkert, at de allerede var begyndt at tænke på deres søndagsprædiken, selv om det kun var tirsdag; de havde netop modtaget en kongelig ordre om, at de fra prædikestolene skulle bede for»at Gud vil giøre Landgangen paa Skaane lykkelig«. Størst aktivitet var der nok nede ved havnen, hvor der sås en masteskov af transportskibe, og hvor man var travlt beskæftiget med at losse og laste proviant og furage, tørv og brænde, spanske ryttere og meget
2 119 mere. Undertiden kunne disse havnens arbejdere høre fjerne kanonsalutter. Syd for Dragør lå nemlig den forenede dansk-russiske flåde, der var under fælles kommando, og som bestod af 19 danske og 14 russiske linieskibe. Og side om side med den forenede flåde lå yderligere en engelsk eskadre på 14 linieskibe, der var under kommando af admiral Norris; den skulle ligeledes bidrage til flådedækningen af den danskrussiske landgang i Skåne, der ifølge Frederik IV s bestemmelse skulle finde sted mandag den 21. september. 1 De forsamlede flåde- og hærstyrker var i god overensstemmelse med, hvad Frederik IV og Peter I havde forestillet sig, da de den 3. juni undertegnede den bilaterale konvention om landgangen. Men det havde bestemt ikke været hensigten, at invasionen i Skåne skulle finde sted så sent, og den 19. september altså kun to dage før planens iværksættelse meddelte zaren sin»kategoriske resolution«, at den gunstige årstid var forpasset, og at han derfor ikke kunne deltage i operationen. Denne beslutning vakte bestyrtelse i den danske regering, der havde haft store udgifter ved mobiliseringen. Den vakte også betydelig undren i den europæiske offentlighed som det fremgår af Die Europäische Fama, et af datidens internationale nyhedsmedier:»die vorgewesene Descente oder Landung der Dänen und Moscowiter auf der Schwedischen Provintz Schonen, hat fast des gantzen Europæ Gedancken und Verlangen auf sich gezogen: weil dieses Werck eine von den wichtigsten Unternehmungen des gantzen Nordischen Krieges gewesen. Nachdem aber selbige wieder alles Vermuthen unterblieben, so hat sich ein Jeder begierig erwiesen, die eigentliche Ursachen zu wissen, warum dieses kostbare Dessein ins stecken gerathen.«2 Årsagerne til, at landgangsoperationen blev opgivet, var altså en gåde for samtidige iagttagere, og de har optaget historikerne lige siden. Kredse i Frederik IV s regering fandt det nærliggende at antage, at zaren havde indledt separatforhandlinger med det svenske diplomati, 3 1 Dette øjebliksbillede er baseret på Edvard Holm:»Frederik IV og Czar Peter i Aaret 1716«, Historisk Tidsskrift, Femte Række, Tredje Bind, , pp. 90, 125; A.P. Tuxen: Carl XII i Norge. Peter I i Danmark 1716 [Bidrag til Den store nordiske Krigs Historie udgivne af Generalstaben, 8]. København 1927, pp. 230, 237, 296; S. Elagin: Materialy dlja istorii russkago flota. Izvlečenija iz žurnalov Petra Velikago, Ekateriny I i knjazja Menšikova i Morskie Žurnaly N. A. Sinjavina i grafa Apraksina. Skt. Petersborg 1866, p Die Europäische Fama, Welche den gegenwärtigen Zustand der vornehmsten Höfe entdecket. Der 193. Theil. 1716, p Holm, anf. art. pp. 123, 129.
3 120 Hans Bagger og denne forklaring anvendes den dag i dag af danske historikere, eksempelvis i det nyligt udkomne bind af Dansk Udenrigspolitiks Historie. 4 Russiske historikere har i højere grad lagt øre til de begrundelser, der blev fremført af zar Peter og hans ministre. De beskyldte den danske regering for at have smølet så længe med de militære forberedelser, at landgangen var blevet forsinket i næsten to måneder i forhold til den aftalte tidsplan. Høsten i Skåne var blevet bjerget, og det ville derfor blive svært for invasionsstyrkerne at finde tilstrækkelige forsyninger til en længere kampagne. Karl XII havde kunnet koncentrere de svenske styrker til Skåne, fordi den danske regering havde sveget sit løfte om at afse tre-fire linieskibe til flådedækning af en planlagt diversion fra Ålandsøerne, hvor en russisk hær på mand ventede på at blive overført til området lige nord for Stockholm. Hvis denne diversion havde fundet sted, ville svenskekongen have været nødt til at sprede sine styrker, og descenten i Skåne ville da ikke have været så hasarderet, lød det russiske ræsonnement. 5 Formålet med denne artikel er at diskutere zarens motiver til at aflyse landgangsoperationen. Det vil ske dels ved at undersøge berettigelsen af de fremsatte beskyldninger, dels ved at analysere den interne, russiske beslutningsproces, der førte til aflysningen. Store dele af det relevante kildemateriale findes nu samlet på Rigsarkivet i København (RA). De diplomatiske og militære arkiver af dansk proveniens er temmelig udtømmende benyttet af Edvard Holm og A.P. Tuxen. Meget vigtig er desuden Rigsarkivets Danicasamling. Den omfatter bl.a. en halv snes indholdsrige mikrofilmspoler vedrørende 1716 fra Det russiske statsarkiv for gamle Akter i Moskva (RGADA, tidligere CGADA). 6 De fleste af disse spoler er film fra dette arkivs fond 53, der indeholder de diplomatiske serier vedrørende Ruslands forhold til Danmark. 7 En af spolerne rummer arkivalierne fra fond 9, Peter I s Kabinet (personlige kancelli). Rigsarkivets Danicasamling har også materiale fra andre udenlandske arkiver, bl.a. indberetningerne fra forskellige medlemmer af det diplomatiske korps i København. Mikrofilmene fra Det kongelige Gehejmestatsarkiv i Merseburg rummer den preussiske gesandt F.E. von Cnyp- 4 Knud J.V. Jespersen & Ole Feldbæk: Revanche og neutralitet, København 2002, p Tuxen, op. cit. pp Rigsarkivets Danicasamling. Danica fra Rusland [Rigsarkivet informerer, nr. 19]. Publikumsafdelingen 1997, p. 3f. 7 Inger Haxlund har systematisk sammenlignet de russiske konferenceprotokoller med de danske i den utrykte specialeafhandling»de dansk-russiske forhandlinger 1716 om landgang i Skåne«(Speciale i russisk, forårssemester 1995).
4 121 hausens hyppige og grundige rapporter, der ikke har været inddraget i forskningsdiskussionen. Cnyphausen var svigersøn af den preussiske statsminister H.R. von Ilgen. Som flere andre diplomater i København blev han akkrediteret både kongen og zaren, og han fik et fortroligt forhold til såvel den russiske vicekansler P.P. Šafirov som de danske konseilsministre Ditlev Wibe og Christian Sehestedt, lederne af henholdsvis Danske og Tyske Kancelli. En anden vigtig biperson var den engelske ambassadør Lord Polwarth, der var en ny deltager i intrigespillet ved det danske hof. Hans rapporter til London fylder ikke meget i Danicasamlingens mikrofilm fra Public Record Office (State Papers, Denmark). Det skyldes nok, at den engelske korrespondance mellem Danmark og London i forvejen blev varetaget af admiral Norris, der efter eget udsagn (til Cnyphausen) først og fremmest følte sig ansvarlig over for det engelske parlament. Polwarth foretrak at korrespondere med kong George I og hans rådgivere, der fra midten af juli 1716 opholdt sig i kurfyrstendømmet Hannover. Danicasamlingen har desværre ikke kilderne til det hannoveranske diplomatis virksomhed. Men Polwarths korrespondance med Hannover findes i en trykt udgave, der hidtil ikke er udnyttet efter fortjeneste. Desuden er George I s rådslagninger med sine vigtigste rådgivere, den britiske statssekretær James Stanhope og den hannoveranske statsminister A.G. von Bernstorff, udførligt behandlet af den tyske historiker Walther Mediger, der også har benyttet russiske kildepublikationer. En central placering i Hannovers vidtforgrenede diplomati havde Jean de Robethon, der fungerede som grev Bernstorffs privatsekretær og desuden var en slags udenrigsminister for George I i dennes egenskab af kurfyrste. 8 Da Polwarth blev udnævnt til ambassadør i Danmark, fik han af Robethon nogle fortrolige forholdsordrer med på vejen. Det fremgår heraf, at ambassadøren skulle søge at indynde sig hos Frederik IV, der brystede sig af at handle på egen hånd og ofte i opposition til Konseillet. Hvad de danske konseilsministre angik, var Otto Krabbe gammel og svagelig. Også Sehestedt måtte betragtes som ufarlig; da han havde ansvar for gesandtskabsvæsenet, skulle han dog behandles med omtanke. Den største agtpågivenhed skulle Polwarth udvise over for den fjendtligtsindede Wibe, som var den dygtigste og mest energiske af dem alle; han stod for tiden højest i kongens gunst og havde den væsentligste indflydelse på Danmarks politiske kurs. Polwarth skulle også optræde med største reservation over for Cnyp- 8 Walther Mediger: Mecklenburg, Russland und England-Hannover Ein Beitrag zur Geschichte des Nordischen Krieges [Quellen und Darstellungen zur Geschichte Niedersachsens, 70]. Hildesheim 1967, pp
5 122 Hans Bagger hausen, der var lige så farlig og intrigant som sin svigerfar. Derimod kunne ambassadøren trygt hælde sit hoved til de to indflydelsesrige mecklenburgere, konseilsminister I.G. von Holstein og general F.J. von Dewitz:»M. de Holsten is a very honest man, but peewish and splenatic. Being from Mekelbourg he hates M. de Wiebe, who is a Dane; but M. de Bernstorff, who is also from Mekelbourg, is a strong friend of M. de Holsten and greatly in his confidence, which he does not abuse [...] A man who could be very useful to your lordship is General Dewitz. He is well posted in affairs, upright and well-intentioned, very friendly to our Court [...] Your lordship should confide in him and consult with him in most of your negotiations, especially any regarding the town of Wismar«. 9 Således skildredes i grove træk de politiske forhold ved det danske hof i begyndelsen af juni 1716, godt en måned før zaren og hans ministre rykkede ind på scenen. Som det vil fremgå af det følgende, kunne russerne tilslutte sig Robethons analyse: Frederik IV var den uberegnelige joker i et magtspil mellem de dansksindede ministre og mecklenburgerne, der stod i ledtog med det hannoveranske diplomati. 10 Men i modsætning til Robethon sympatiserede russerne med de dansksindede. Den udenrigspolitiske baggrund Planen om en fælles invasion i Skåne havde været genstand for seriøse forhandlinger mellem Danmark og Rusland siden Peter I blev i løbet af 1715 stadig mere utålmodig efter at opnå en fredsslutning, så han kunne begynde at realisere sine store visioner. Han regnede med, at 1716 blev krigens sidste år, hvis det lykkedes at nedkæmpe Karl XII på svensk grund. 11 I oktober 1715 meddelte zaren den danske gesandt H.G. von Westphalen, at han var rede til at slutte fred på den betingelse, at Sverige afstod Ingermanland, Karelen, Estland og Livland. Forhandlingerne om den planlagte descente fortsatte vinteren igennem. Fra dansk side blev planen støttet af Wibe og Sehestedt, der søgte at 9 Report on the Manuscripts of Lord Polwarth [Historical Manuscripts Commission] Vol I. London 1911, p. 32f.:»Memorandum by [M. Robethon] relating to Danish affairs, 1 June, 1716«(gl. st.). 10 Et lignende billede af»partierne«ved det danske hof tegnes af Holm, pp. 20f., 86ff. 11 V.S. Bobylev: Vnešnjaja politika Rossii ėpochi Petra I. Moskva 1990, p. 95.
6 123 overbevise kongen om, at det var nødvendigt at lægge kraft i krigsførelsen. Planen modnedes i april 1716, da svenskerne efter Wismars overgivelse blev fordrevet fra Nordtyskland. Samme måned kom også de opmuntrende efterretninger fra Norge om, at Karl XII ikke havde kunnet fastholde erobringen af Kristiania. Frederik IV begav sig da ud på en længere rejse i håb om at møde ikke blot zaren, men også den preussiske og den engelske konge. George I kom som nævnt først til kontinentet senere på sommeren. Den preussiske konge Friedrich Wilhelm I mødtes med zaren i Stettin, og da han ikke ønskede at deltage i den militære operation i Skåne, undslog han sig for at deltage i den efterfølgende konference mellem den danske konge og den russiske monark. 12 Frederik IV mødtes med Peter I den 28. maj på lyststedet»ham und Horn«i nærheden af Hamburg; de superede sammen og foretog dagen efter en udflugt til Altona, mens deres ministre indledte de politiske forhandlinger. Zaren forlod hurtigt kongens selskab, da han valgte at flytte ind i et hus ved Elben, således at han kunne iagttage skibsfarten på floden. Men den 3. juni mødtes monarkerne igen ved Altona for at undertegne og ratificere den bilaterale konvention om descenten i Skåne. 13 Ifølge præambelen var formålet at tvinge den halsstarrige svenskekonge til fred ved at angribe ham»mit aller Vigueur und zusammen gesetzten Kräfften«i selve Sverige. Den danske konge forpligtede sig til at anvende 20 batailloner infanteri, mand kavalleri og 18 linieskibe. Zaren ville personligt deltage i invasionen med 40 batailloner infanteri og ryttere; desuden ville han sende 14 linieskibe, hvoraf de 7 ville komme fra Nordsøen og 7 fra Reval. De russiske tropper skulle være opmarcheret ved Rostock i Mecklenburg senest ved udgangen af juni måned, hvorefter kongen havde ansvaret for at transportere dem til Sjælland på danske og preussiske transportskibe sammen med den proviant, som russerne havde samlet ved Rostock. Hvis der var plads i transportflåden, kunne zaren yderligere medbringe 1000 ryttere. De russiske garderregimenter, der udgjorde 10 af de 40 batailloner, ville zaren selv overføre på sin galejflåde. Kongen skulle forpleje 15 af de øvrige batailloner og 1000 ryttere, så snart de var ankommet til dansk jord. Resten skulle zaren selv forpleje. Kongen og zaren skulle under felttoget skiftes til at have overkommandoen over de kombinerede 12 Holm, pp. 4-24, 35-37; Tuxen, pp Tuxen, pp Altona-konventionens tyske tekst er trykt som bilag til Holm, pp Den russiske tekst, der har samme indhold, er ikke er trykt, men findes i RA Danica, arkiv nr. 451 (RGADA), spole 118, reg. 3, nr. 37, fol. 2-5v.
7 124 Hans Bagger arméer. Skåne og de andre provinser, som Danmark havde mistet injuria temporum, skulle atter tilfalde den danske krone, hvis det ved Guds hjælp lykkedes at generobre dem. Da det gjaldt om at sprede fjendens styrker, lovede zaren samtidig at give ordre til»eine kräfftige Diversion«fra øst, idet en russisk hær på mand ville angribe Sverige over Den botniske Bugt, så snart den svenske hovedflåde var indesluttet i Karlskrona og der ikke længere truede nogen fare fra den svenske eskadre ved Stockholm. De kontraherende parter udtrykte håb om, at den engelske flåde, der snart ventedes til Sundet, ville deltage i fjendtlighederne mod Sverige og dække landgangen i Skåne. 14 Det fremgik med al ønskelig tydelighed, at de allieredes erobringer i Skåne, Halland og Blekinge skulle tilfalde den danske krone, og da Rusland bidrog med de fleste stridskræfter, må konventionen siges at være til størst fordel for Danmark. Til gengæld måtte Frederik IV i Altona udstede en ensidig deklaration, der også er dateret den 3. juni; zaren fik her løfte om, at kongen ville gøre sit yderste for, at Wismar blev overdraget til hertug Karl Leopold af Mecklenburg, når byens forsvarsværker var sløjfet. 15 Denne indrømmelse var meget vigtig for zaren, der tidligere på året havde bundet sig til den mecklenburgske hertugs interesser. Hertug Karl Leopold havde absolutistiske tilbøjeligheder og lå i strid med sit ridderskab, der indklagede ham for kejseren i Wien. Som nævnt havde ridderskabet indflydelsesrige repræsentanter i London og København. Hertugen søgte derfor støtte i Sankt Petersborg, og den 2. februar 1716 blev der undertegnet en ægteskabstraktat mellem zarens niece Katharina Ivanovna og Karl Leopold. Et par måneder senere mødtes zaren og hertugen i Danzig, og den 19. april blev den dynastiske forbindelse udbygget med en alliancetraktat mellem Rusland og Mecklenburg. Denne traktat forpligtede zaren til med russiske tropper at hjælpe hertugen mod dennes indre og ydre fjender. Det russiske diplomati skulle desuden yde Karl Leopold bistand ved kejserhoffet i Wien i hans tvist med ridderskabet, og ved den kommende fredsslutning skulle zaren sørge for, at hertugen fik Wismar og Warnemünde. Til gengæld fik russiske handelsskibe tilladelse til frit at benytte mecklenburgske havne, der også skulle tjene som oplagspladser for russiske varer. Desuden fik Rusland ret til at benytte hertugdømmet som militærbase og magasin RA, TKUA Almindelig Del 2, 23 Gehejmeregistratur [1716], fol. 276v-277v. 16 F. Martens (ed.): Sobranie traktatov i konvencij zaključennych Rossieju s inostrannymi deržavami, vol. V: Traktaty s Germanieju. Skt. Petersborg 1880, pp
8 125 Sidstnævnte bestemmelse var naturligvis en vigtig forudsætning for landgangen i Skåne. Men i øvrigt var det de handelspolitiske perspektiver, der optog zaren mest. Når han var så ivrig efter at få krigen bragt til afslutning, skyldtes det hans store drøm om at gøre Det russiske Rige til transithandelsland mellem Europa og Orienten. Zaren ville syd for Det kaspiske Hav forsøge at overskære de gamle silkehandelsruter til Smyrna og Aleppo. Det var hans vision, at de asiatiske varer ikke længere skulle føres til Europa gennem Middelhavet, men ledes gennem Rusland til Østersøen. Derfor havde han i 1715 sendt Artemij Volynskij som gesandt til Persien, 17 og i 1716 gav han sine agenter i Hamburg og andre byer ordre til at gøre tyske købmænd interesserede i at oprette kompagnier, som kunne deltage i transithandelen gennem Rusland på Persien. 18 Traktaten med Karl Leopold skaffede ham oplagspladser ved den mecklenburgske kyst, hvorfra de orientalske og russiske varer med lethed kunne føres ned til Hamburg og Elben for at blive afsat på det store centraleuropæiske marked. Hermed bliver det mere forståeligt, at zaren under forhandlingerne om Altona-konventionen foretrak at studere skibsfarten på Elben. I en længere argumentation for, at Peter I ikke havde til hensigt at gøre yderligere erobringer, men ville bruge invasionen i Sverige til at fremtvinge en hurtig fred, kunne Cnyphausen anføre flere eksempler på, at monarken tænkte meget på at ophjælpe Ruslands økonomi. Under sit ophold i København kunne zaren glædestrålende fortælle, at der var fundet guldsand ved grænsen til Kina, og at man havde udtaget malmprøver af de nærliggende bjerge. Zaren førte også hyppige samtaler med danske købmænd om sine storstilede planer:»die Idees so Ihro Czaar. Mayt. übrigens von dero einzurichtenden Commertz wesen hegen, sind überaus groß, und weilen Se. Czaar. Mayt. mit den hiesigen Negotianten öffters darüber raissonniret, so haben solche Kauffleüte auch keine geringe Opinion davon, absonderlich da Ihro Czaar. May. anjetzo resolviret alle monopolia in dem Handel aufzuheben« P.P. Bušev: Posol stvo Artemija Volynskogo v Iran v gg. (po russkim archivam). Moskva 1978, pp V.A. Uljanickij: Russkie konsul stva za granicej v XVIII veke, vol. I. Moskva 1899, pp. 71f., 200f.; H. Kellenbenz:»Der russische Transithandel mit dem Orient im 17. und zu Beginn des 18. Jahrhunderts«, Jahrbücher für Geschichte Osteuropas, Neue Folge Band 12, 1964, p RA Danica, arkiv nr. 301 (Merseburg), spole 22: Cnyphausens relation af 11. august 1716,»PStum Von des Czaarn Begierde und Einzurichtenden Finantzwesen in Moskau«.
9 126 Hans Bagger At traktaten mellem Peter I og Karl Leopold skulle bane vejen for russiske erobringer i Tyskland, mente derimod George I s hannoveranske statsminister A.G. Bernstorff, der var»sjælen«i det mecklenburgske ridderskabs kamp mod hertugen. 20 Da han i april hørte om forhandlingerne i Danzig, bad han sin landsmand general Dewitz den danske konges øverstkommanderende i Nordtyskland om at forhindre, at fyrst Repnins russiske tropper rykkede ind i Wismar sammen med de danske, preussiske og hannoveranske belejringsstyrker efter den svenske kommandants kapitulation. Dewitz efterkom denne ordre uden at være bemyndiget dertil af Frederik IV. 21 Zaren nærede herefter en indgroet mistillid til Dewitz. Men han fik sin hævn den 3. juni, da Frederik IV måtte afgive deklarationen til fordel for Karl Leopold. Denne deklaration har sikkert været en bitter pille at sluge for mecklenburgerne Dewitz og Holstein, der fra dansk side førte forhandlingerne om Altonakonventionen sammen med Wibe og Westphalen. George I var i høj grad foruroliget over Ruslands politik. Som kurfyrste af Hannover havde det været hans mål at beherske floderne Elben og Weser, således at han kunne kontrollere sømagternes adgang til det tyske marked. Det var dette, der i englændernes øjne gjorde ham attraktiv som konge. Ved at alliere sig med ridderskabet håbede han endvidere at erhverve Mecklenburg og dermed havne ved Østersøen. 22 Denne hannoveranske ekspansionspolitik blev nu forpurret af zaren, der også foruroligede de engelske ministre med sine transithandelsplaner. Hvis disse planer blev realiseret, kunne konsekvensen blive, at de tyske østersøbyer igen fik den betydning, de havde haft i Hanseforbundets tid, og den engelske handel ville sygne hen. 23 De to engelske statssekretærer, Stanhope og Townshend, var enige om, at zaren ville kunne kontrollere tilførselen af de strategisk vigtige skibsbygningsmaterialer til den britiske flåde, hvis han blev herre over hele østersøkysten fra Reval og Riga til Rostock og Wismar. 24 Der var således et sammenfald mellem hannoveranske og britiske interesser. George I og Bernstorff havde ikke svært ved at overtale det engelske ministerium til at indtage en mere russiskfjendtlig holdning i 20 Holm, p. 23; Lawrence J. Baack:»State Service in the Eighteenth Century: The Bernstorffs in Hanover and Denmark«, The International History Review, vol. I, no. 3, July 1979, pp Holm, pp Walther Mediger: Moskaus Weg nach Europa. Braunschweig 1952, p Simon Dixon (ed.): Britain and Russia in the Age of Peter the Great: Historical Documents. London 1998, no. 181, p. 167: Brev af 21. juni 1716 (gl. st.) fra ambassadør Charles Whitworth til statssekretær Charles Townshend. 24 J.F. Chance: George I and the Northern War. London 1909, p. 186.
10 127 maj og juni Da admiral Norris blev sendt afsted til Østersøen med en engelsk eskadre og en stime af koffardifartøjer, blev han instrueret om ikke at gå angrebsvis til værks over for den svenske flåde. Tværtimod skulle han sende Karl XII et fredsforslag og overtale Frederik IV til at stille landgangsplanerne i bero, indtil der forelå et svar fra den svenske konge. 25 Forsinkelserne i juni og juli Når man skal vurdere zarens beskyldninger om, at den danske regering havde forsinket landgangen i Skåne, må man retfærdigvis tage udgangspunkt i Altona-konventionens bestemmelser, der ikke pålagde Frederik IV særlige tidsfrister. Det nævnes blot, at descenten skulle finde sted»dieses Jahr«. Derimod forpligtede Peter I sig til at samle sine landtropper ved Rostock senest ved udgangen af juni måned; de danske transportskibe, der endnu lå i Pommern, skulle da føres til Rostock, således at man kunne begynde at overføre de russiske tropper til Sjælland,»sobald die Sicherheit vor denen Schwedischen Schiffen in der Ost-See restabliret worden«. Zaren levede næsten op til sine forpligtelser. I hvert fald stod hans tropper parat de første dage af juli. Der var ikke nogen tidsfrist for, hvornår den russiske flåde skulle være på plads. Men de syv linieskibe fra Nordsøen kom, anført af Peter Bredal, til København allerede den 9. juni. 26 Derimod måtte de syv linieskibe fra Reval vende om, da den svenske Karlskrona-flåde spærrede dem vejen. Den 2. juli sendte zaren en ordre til Reval om, at kommandør Sievers ufortøvet skulle gøre et nyt forsøg. 27 Hvad angår den danske regerings mobiliseringstiltag de første uger efter Altona-konventionens ikrafttræden, er der delte meninger blandt historikerne. Edvard Holm er tilbøjelig til at kende zarens beskyldninger uberettigede, idet han gør gældende, at regeringen snart tog fat på forberedelserne. 28 A.P. Tuxen fremhæver derimod, at forberedelserne foregik med stor langsomhed. 29 Det er mere end påfaldende, at regimenterne i Jylland og på Fyn først fik ordre til at marchere til København den 3. juli altså en hel måned efter konventionens undertegnelse, og at kongens generaladjudant Povl Vendelboe Løvenørn først den 6. juli udnævntes til at forestå transporten af de russiske tropper. 30 Gen- 25 British Diplomatic Instructions, vol. I: Sweden, London 1922, p Tuxen, p Mediger: Mecklenburg, p Holm, p. 45f. 29 Tuxen, p Holm, p. 46f.
11 128 Hans Bagger nemser man Tyske Kancellis gehejmeregistratur, får man det klare indtryk, at Danmark ikke førte nogen aktiv politik de første tre uger efter Altona. Frederik IV var tilbage på Sjælland den 9. juni. Få dage senere spurgte han den hollandskfødte general von Scholten, om han overhovedet anså en landgang i Skåne for hensigtsmæssig; generalen svarede da, at descenten ville tvinge svenskerne til at forlade Norge, men at der i øvrigt ikke var truffet nogen forberedelser til en sådan operation. 31 Kongens spørgsmål er bemærkelsesværdigt af to grunde. For det første har det været et mantra i dansk historiografisk tradition, at Danmarks hovedmål med Den store nordiske Krig var at generobre de østensundske provinser. 32 For det andet havde kongen kort tid før sat sin signatur under et retsstiftende aktstykke, der forpligtede ham til at gennemføre en landgang i Skåne. Den farlige udvikling i Norge giver måske en forklaring. Den 30. maj havde konseilsministrene Sehestedt og Krabbe, der var blevet tilbage i København, sendt et alarmerede budskab til Wibe om, at den svenske konge havde omringet Frederikshald. 33 Det er uvist, om budskabet nåede frem til Altona før konventionens undertegnelse den 3. juni. Det er dog sandsynligt, for det fremgår af den øvrige korrespondance mellem København og Altona, at posten var 2-3 dage undervejs. Under alle omstændigheder må det siges, at den faretruende situation i Norge ikke udelukkede, men snarere nødvendiggjorde landgangen i Skåne, således som det også fremgår af general Scholtens ræsonnement. Den danske regering var åbenbart sen til at bemærke kursskiftet i England-Hannovers politik. Den 8. juni skrev Konseillet til Wibe, at admiral Norris var kommet til Øresund med sin flåde, og det blev præsenteret som en god nyhed. 34 Den 15. juni afsendtes en depeche til den danske gesandt i London, Söhlenthal, der fik ordre til at forespørge, om ikke George I ville afgive fire eskadroner til krigsoperationerne i Skåne; i bekræftende fald ville man bede Friedrich Wilhelm I om at gøre det samme. 35 Denne depeche er udtryk for ønsketænkning eller i bedste fald et mangelfuldt informationsniveau; for George I havde ikke lagt skjul på, at han ville modarbejde descenten i Skåne. 36 Den 20. juni hav- 31 Tuxen, p T.eks. Jespersen & Feldbæk, p. 190; Gunnar Olsen & Finn Askgaard: Den unge Enevælde [Politikens Danmarks Historie, 8]. København 1964, p TKUA, Alm. Del 2, 23, fol : Konseillet til Wibe den 30. maj Det vurderes,»daß der Zustand in Norwegen gefährlich anscheinet, und höchst erforderlich sey, die Sachen dort mit aller vigueur zu poussiren«. 34 Ibidem, fol. 278v Ibid., fol. 279v Holm, p. 53f.
12 129 de den danske regering omsider fået nys om, at Norris var instrueret om ikke at foretage sig noget fjendtligt mod den svenske flåde, og at han havde sendt en kurér til Stockholm. Det fik den russiske ambassadør V.L. Dolgorukij at vide under en samtale med kongen og Wibe, der også meddelte, at svenskerne havde udrustet en stor flåde, og at det under disse forhold var halsløs gerning at overføre de russiske tropper. 37 Men Dolgorukij opgav ikke sine forsøg på at fremskynde de danske forberedelser. Den 27. juni havde han en konference med Wibe og Sehestedt, der på ny fremhævede umuligheden af at beskytte troppetransporterne uden medvirken fra den engelske eskadre. 38 I sit svar til Dolgorukij fra Schwerin vurderede den russiske regering, at den danske konge og hans ministre blot benyttede admiral Norris forholdsordrer som et bekvemt påskud til ikke at foretage sig noget:»man kan have den mistanke, at danskerne på grund af de hannoveranske og engelske intriger vil lade indeværende [års] kampagne hengå uden aktioner, thi de forlader sig udelukkende på Norris, der intet foretager sig, hvad de selv kan se«. 39 I slutningen af juni blev den danske regering mere beslutsom. Den 29. juni var Norris i audiens hos Frederik IV på Frederiksborg; admiralen rådede her kongen til at suspendere sin plan om landgang i Skåne, da der var grund til at formode, at Karl XII ville svare imødekommende på George I s fredsforslag. 40 Admiralens henstilling fik dog den modsatte virkning. På en konference med den russiske ambassadør dagen efter meddelte de danske ministre, at kongen var fast besluttet på at fremskynde forberedelserne til transporten af de russiske tropper. Fra dansk side bandt man sig nu også til en tidsfrist. Wibe erklærede nemlig, at»landgangen i Skåne må gøres i begyndelsen af august efter ny stil, da høsten endnu ikke er bragt i hus«. 41 I begyndelsen af juli udnævnte Frederik IV viceadmiral Judichær til at forestå landgangsoperationen, og samtidig approberede han Generalkommissariatets mobiliseringsplan for regimenterne vest for Storebælt. 42 Det fremgik af denne plan, at de danske tropper først kunne være samlet ved Kø- 37 RA Danica, arkiv nr. 451 (RGADA), spole 100, fond 9, Kabinet Petra I, afd. 2, vol. 26, fol v: Dolgorukijs relation til zaren af 9./20. juni Ibidem, spole 76, fond 53, Snošenija Rossii s Daniej, 1716, nr. 6, fol : Dolgorukijs relation af 16./27. juni Ibidem, spole 75, fond 53, 1716, nr. 4, fol v.: Ordre til Dolgorukij af 21. juni 1716 (gl. st.). 40 Holm, p RA Danica, arkiv nr. 451, spole 76, fond 53, 1716, nr. 6, fol : Dolgorukijs relation af 19./30. juni Holm, p. 47; Tuxen p. 241f.
13 130 Hans Bagger benhavn omkring midten af august, og dette meddelte man zaren den 6. juli. 43 Dermed havde den danske tidshorisont allerede flyttet sig en smule, men pejlemærket var stadig kornhøsten. I den kongelige instruktion til Løvenørn om transporten af de russiske tropper, udstedt samme dag, hedder det således:»vi begiærte derforre at med transporten, saa meget muelig maatte hastes, paa det den beste saison noget imod fienden at udrette, og ved een eller anden Festnings Indtagelse at sætte sig fast, ey skulle gaa bort, og mand kunde have Leylighed Magazinerne ved Høstens Indsambling des bedre at Indrette og fienden Subsistencen at betage«. 44 Det stikker i øjnene, at Frederik IV s forestillinger om det militære mål med landgangsoperationen manglede både ambition og præcision. Ifølge Altona-konventionen skulle angrebet foretages»mit aller Vigueur«for at tvinge svenskekongen til fred. Man kunne derfor vente, at de store landgangsstyrker skulle bruges til at erobre Skåne, Halland og Blekinge tilbage og ikke bare til»at sætte sig fast«ved at erobre en eller anden unavngiven fæstning. Den danske regering manglede åbenbart en professionel, militær planlægning, og på denne baggrund forekommer det urimeligt, at det danske»generalitet«ifølge Cnyphausens oplysninger ikke skulle træde sammen før den 15. august. 45 I øvrigt fik Løvenørn ingenlunde nogen let opgave. De disponible transportskibe i danske farvande var i slutningen af april blevet hjemsendt til rederne, for at man kunne spare på fragtomkostningerne. 46 Den danske hærledelse rådede stadig over et antal fartøjer ved Stralsund, men de var langt fra tilstrækkelige, og Løvenørn havde ordre til at indskibe de danske tropper før de russiske. Som forudset i Altonakonventionen blev det altså nødvendigt for den danske regering at leje et større antal preussiske transportskibe. Friedrich Wilhelm I havde allerede under sin samtale med zaren i slutningen af maj givet sit tilsagn til et sådant lejemål, og den 4. juli approberede Frederik IV en»kontrakt«med den preussiske regering. Transportfartøjerne skulle have været sejlklare den 15. juli, men Løvenørn modtog først den 24. juli de pen- 43 TKUA, Alm. Del, 2, 93, Gehejmeregistratur, fol. 317v: Ordre til Westphalen af 6. juli Ibidem, fol v. 45 RA Danica, arkiv nr. 301 (Merseburg), spole 22, fol. 48: Cnyphausens relation af 18. juli Holm, p. 44, n. 1.
14 131 ge, der skulle udbetales som forskud til de preussiske skippere. Herefter opstod der en længere strid om den kaution, som skulle stilles af den danske konge. Kautionssagen blev aldeles forkludret, hvorfor både Edvard Holm og A.P. Tuxen har været hårde i deres dom over den danske regering. 47 Retfærdigvis må det dog siges, at de danske finansers tilstand var uventet slet. Man havde kalkuleret med, at George I ville udbetale nogle forfaldne rater dels af aftalte subsidier, dels af det beløb, Frederik IV havde til gode fra udlejningen af danske tropper under Den spanske Arvefølgekrig. Allerede den 18. maj skrev den danske konge til George I, at rateudbetalingerne var en forudsætning for, at Danmark kunne mobilisere og»die Præparatorien zu der vorhabenden descente von Schonen mit Nachdruch zu poussiren«. 48 Men selv om der sendtes en ny rykker den 27. juni, valgte regeringen i London kun at udbetale et mindre beløb; 49 Polwarth blev instrueret om at give de undskyldninger, at Robert Walpole var blevet syg, og at den jakobitiske opstand havde lagt beslag på de likvide midler. 50 Det kan bestemt ikke udelukkes, at vi her har en væsentlig forklaring på den danske regerings passivitet i juni måned. I Danmark er Frederik IV kendt som den samvittighedsfulde bogholder; efter eget udsagn brugte han tre-fire eftermiddage om ugen på kammersagerne. 51 I Europa var han kendt som en svag og ubeslutsom monark, der nok kunne være kry i medgang, men let opgav ævred, når han mødte uforudsete forhindringer; det var i hvert fald den franske regerings opfattelse:»il [le roi de Suède] en tireroit bientôt raison, s il n avoit affaire qu au roi de Danemark, prince foible, sans résolution, sans conseil, facile à entreprendre lorsqu il se croit sûr de ne trouver aucune résistance, encore plus facile à se désister de ses entreprises lorsqu il y rencontre quelque obstacle qu il n avoit pas prévu«. 52 Da zaren blev klar over, at de preussiske transportskibe ikke mødte frem til tiden, besluttede han at sejle fra Rostock til Danmark i håb om at 47 Holm, pp ; Tuxen, p TKUA, Alm. Del, 2, 93, Gehejmeregistratur, fol. 236v-238v. 49 Ibidem, fol Manuscripts of Lord Polwarth, vol. I, p Edvard Holm: Danmark-Norges Historie fra Den store nordiske Krigs Slutning til Rigernes Adskillelse ( ), bind I. København 1891, p A. Geffroy (ed.): Recueil des instructions données aux ambassadeurs et ministres de France, vol. II: Suède. Paris 1885, p. 269.
15 132 Hans Bagger fremskynde forberedelserne. Dermed ville han vel også markere, at man ikke skulle overdrive truslen fra den svenske flåde. Den 14. juli kom han til Falster på en lille hukkert, og dagen efter fulgte hele galejflåden med garderregimenterne. 53 Om bord var også det meste af den russiske regering, bl.a. indflydelsesrige ministre som storkansler G.I. Golovkin, vicekansler P.P. Šafirov, P.A. Tolstoj og P.I. Jagužinskij. Den 17. juli kom galejflåden til København. De russiske garderregimenter blev som nævnt anbragt mellem Kastellet og Svanemøllen, mens dignitarerne og deres tyende lagde beslag på 116 huse i København. Sammen med gemalinden Katharina, der arriverede den 23. juli, kom zaren til at bo i købmand Edingers gård i nærheden af slottet. 54 Rusland blev de følgende måneder styret fra København. Samtidig søgte zaren af al magt at fremskynde forberedelserne til landgangen i Skåne. Han var på færde fra tidlig morgen og havde jævnligt sin gang på Holmen, hvor han inspicerede udrustningen af den danske flåde, idet»hand med sin[e] Mathematiske Instrumenter hvilcke hand altid bærer for sig har aftegnet hvad han fandt behag udj at observere«. 55 Frederik IV søgte at divertere sin gæst med»en karrusel, komedier og en slags opera«, men uden synderligt held. 56 Zaren var ikke kommet for at slå tiden ihjel, og allerede den 21. juli beklagede hans sig over»danskernes tempo«i et brev til generaladmiral Apraksin. 57 Frederik IV satte zarens tålmodighed på en hård prøve, og undertiden kom det til pinlige episoder, som den polske gesandt baron Loss giver et eksempel på:»engang da zaren ønskede at drøfte forretninger med den danske konge, sendte han bud til denne kl. 8 om morgenen. Man svarede, at kongen stadig sov. To timer senere sendte zaren atter bud, og man meddelte, at kongen godt nok var stået op, men at ingen endnu vovede at gå ind i hans gemak. En time efter sendte zaren igen bud og fik det svar, at kongen endnu ikke var påklædt. Zaren var lige ved at tabe tålmodigheden. Omsider kom 53 Holger Hjelholt:»Czar Peter den Stores Besøg paa Falster«, Lolland-Falsters historiske Samfunds Aarbog, 1945, pp Hans Kyrre,»Moskovitterne og de københavnske Borgere. Smaatræk fra Russernes Besøg i København 1716«, Historiske Meddelelser om København, bind IV, , pp RA, Danske Kancelli D20, Sjællandske Tegnelser , nr : Ordrer af 22. og 23. juli 1716 til Københavns Magistrat vedrørende indlogeringen. 55 Det kongelige Bibliotek, Ny kgl. Samling 196, 694c, nr. 52: Privatbrev af 1. august 1716 (brevskriver og adressat ukendt). 56 RA Danica, arkiv nr. 301 (Merseburg), spole 22: Cnyphausens relation af 18. juli Mediger, Mecklenburg, p. 313f.
16 133 kongen selv til zaren for at aflægge visit kl. 1 om eftermiddagen, og zaren erklærede da med størst mulig høflighed:»min broder, det går aldrig godt på denne måde. Hver dag har vi vigtige ting at meddele hinanden, men Deres Majestæt er ikke altid tilgængelig. Jeg har også mine egne sager at tage vare på. Lad os én gang for alle enes om et bestemt klokkeslet, hvor vi kan mødes, når vi har noget på hjerte«. Den danske konge gav sit samtykke. Zaren ønskede, at det skulle være om morgenen. Den danske konge undslog sig, og til sidst blev de enige om at mødes kl. 6 om aftenen uden forudgående varsel, hvis de havde noget at meddele hinanden«. 58 Zarens humør bedredes dog betydeligt i slutningen af juli. George I, der nu befandt sig i Hannover, havde fået at vide, at Karl XII uåbnet havde returneret det engelske fredsforslag, og at svenske kapere havde opbragt britiske handelsskibe. Admiral Norris fik derfor nye forholdsordrer. Han skulle ikke længere lægge hindringer i vejen for descenten i Skåne. Tværtimod skulle han i forening med de danske og russiske eskadrer medvirke til at drive den svenske flåde i havn, således at de britiske koffardifartøjer kunne konvojeres til deres destinationer i Østersøen. 59 Den 26. juli ankrede Norris flåde på 19 linieskibe op ud for København, og dagen efter fulgte en mindre hollandsk eskadre på seks linieskibe, der ligeledes havde til opgave at sikre skibsfarten. Med disse flåder fulgte flere hundrede britiske og hollandske handelsskibe, der ventede på at blive eskorteret til Østersøen. Den 28. juli ankom fra Reval en russisk eskadre på syv linieskibe under ledelse af kommandør Sievers, der efter forgæves forsøg havde haft held til at slippe forbi den svenske Karlskrona-flåde. Denne dristige manøvre vakte almindelig beundring blandt de hollandske, engelske og danske søofficerer, der de følgende dage havde rig lejlighed til at inspicere den russiske flåde. 60 Den omfattede nu i alt 14 linieskibe, således som det var forudsat i Altona-konventionen. Ifølge Cnyphausen gjorde det et dybt indtryk på de sømilitære eksperter, at zaren på så kort tid havde kunnet opbygge en»considerabel«flåde. 61 Eksperterne var tydeligvis imponerede: 58 Sbornik imperatorskago russkago istoričeskago obščestva, vol. 20. Skt. Petersborg 1877, p. 61f. 59 Mediger, Mecklenburg, p. 304f.; Chance, op. cit., p. 125ff. 60 RA Danica, arkiv nr. 301 (Merseburg), spole 22: Cnyphausens relation af 1. august Ibidem, Cnyphausens relation af 15. august 1716.
17 134 Hans Bagger»Auf diese Umbstände machen die Englische und Dänische Admirals keine geringe reflection. Gestehen auch daß die Russische Schiffe so woll [wohl] als einige in der gantzen welt gebauet und durchgehends in der combinirten flotte die besten Segeler seyn, die Nation sich auch zu dem See wesen überaus woll [wohl] anschicket, und zweiffeln nicht, daß fals Ihro Czaar. May. Gelegenheit hätten einige wenige Campagnen in See zu thuen, Sie leichte von dero Unterthanen eine gute anzahl tüchtiger Matrosen anziehen dörfften«. 62 Disse vurderinger står i skærende kontrast til de nedladende fordomme om den russiske marine, som generaladmiral Ulrik Christian Gyldenløve og admiral Christen Thomesen Sehestedt havde luftet en måned tidligere. 63 Der var mange danske og norske søofficerer i den russiske flåde, hvis største svaghed var matroserne, der manglede kamperfaring fra regulære søslag. Denne svaghed var zaren opmærksom på, og han håbede, at de russiske matroser snart ville få en sådan erfaring, når de svenske orlogsskibe skulle angribes. 64 Forsinkelserne i august Om Altona-konventionens implementering i juni og juli kan det sammenfattende siges, at den danske regerings passivitet i de første uger efter konventionens undertegnelse ikke kan forklares militærstrategisk med Karl XII s angreb på Frederikshald; den faretruende udvikling i Norge burde have fremskyndet forberedelserne til landgangen i Skåne, men den tærede åbenbart så hårdt på den danske regerings opmærksomhed og handlekraft, at Frederik IV en overgang var mest stemt for at opgive descenten. En medvirkende årsag hertil var George I s politiske kursskifte i maj og juni; det kom ikke blot til udtryk i instruktionen for admiral Norris og fredsforslaget til Karl XII, men også i beslutningen om at reducere udbetalingen af de forfaldne rater, der efter Frederik IV s opfattelse var en forudsætning for, at Danmark overhovedet kunne mobilisere. Lavvandet i den danske statskasse er sikkert også en væsentlig grund til, at kautionssagen blev forkludret. Frederik IV lagde skylden på England-Hannover; eftersom admiral Norris alt for sent havde fået ordre til at medvirke, var»der Transport der Russen so sehr ver- 62 Ibid., Cnyphausens relation af 22. august 1716, fol v. 63 Tuxen, p Om Gyldenløves og Sehestedts betænkninger af 29. juni 1716, se Hjelholt, anf. art., p Mediger, Mecklenburg, p. 327f.
18 135 spätet und alles rückgängig geworden«. 65 Hertil skal dog bemærkes, at tiden endnu ikke var forpasset, da admiralen modtog sine nye ordrer den 24. juli. Selv om zaren havde opfyldt sine forpligtelser i henhold til konventionen, var han i øvrigt ikke uden medskyld i forsinkelserne, da George I s fjendtlige holdning var en reaktion på Ruslands alliance med hertug Karl Leopold. Man kunne næppe have fundet et bedre opmarchområde for de mange russiske batailloner end Mecklenburg, der lå tæt på de danske øer; Frederik IV ønskede i hvert fald ikke bataillonerne til Holsten, endsige den danske del af Pommern. 66 Men zaren burde nok have ventet til efter fredsslutningen med at udbasunere sine transithandelsplaner, der skræmte de engelske ministre til at slutte op om hannoveranernes russiskfjendtlige politik. I slutningen af juli tegnede alt endnu lyst. Norge syntes reddet efter Tordenskjolds sejr ved Dynekilden den 8. juli. Det varede stadig et par uger, før høsten i Skåne skulle bjerges. 67 Efter Reval-eskadrens ankomst lå ikke mindre end 50 linieskibe ankret op ved København: 19 engelske, 11 danske, 14 russiske og 6 hollandske. Danskerne kunne altså endnu ikke mønstre de 18 linieskibe, de havde forpligtet sig til i Altona, men en eskadre på syv linieskibe under viceadmiral Gabel var på vej tilbage fra Norge. Under alle omstændigheder var der samlet en anseelig styrke, når det tages i betragtning, at den svenske Karlskrona-flåde kun omfattede 16 linieskibe. Selv om den hollandske eskadre kun måtte skyde på svenskerne, hvis den selv blev angrebet, var der nu gode muligheder for at sikre overførselen af de russiske tropper fra Rostock og de vesteuropæiske koffardifartøjers videre sejlads til Østersøen. Den 31. juli blev der på den russiske flåde holdt en stor konference med deltagelse af zaren, kongen, den engelske admiral og den hollandske kommandør, foruden de danske og russiske ministre og admiraler. Norris fremlagde her formelt sin nye instruktion og meddelte, at han var rede til at gå angrebsvis til værks mod svenskerne. Han opfordrede til, at den kombinerede flåde afsejlede straks for at opsøge den svenske flåde og jage den i havn. Gabels eskadre behøvede man ikke at vente på, den kunne støde til senere. Også zaren slog til lyd for, at man skulle sejle omgående. Men kongen insisterede på, at man skulle vente på Gabels eskadre, og dermed blev flådeoperationen unødigt forsinket Holm,»Frederik IV og Czar Peter«, p. 56, n RA, Gehejmekonseilet, nr. 15, Protocollum consilii regis sanctioris, fol. 567: Ordre til Westphalen af 7. juli På grund af det relativt kølige klima»den lille istid«høstede man dengang senere end nu. 68 Chance, p. 127; Tuxen, p. 221; Elagin, p. 86.
19 136 Hans Bagger Danske historikere har kritiseret Frederik IV s standpunkt og forklaret det med smålige prestigehensyn: kongen ønskede ikke, at den danske flåde skulle være mindre end den engelske og den russiske. 69 Måske var motivet ikke blot en»honnet ambition«, men også en vis frygt. Admiral Sehestedt havde i hvert fald pirret kongens paranoia ved at anbefale, at der blev udrustet så mange skibe som muligt, og mindst 18:»saa maa Englændere og Russere gøre, hvad de vil, saa kan Hans Majestæts Flaade agere og altid forrette, hvad Eders Majestæt behager at befale, men bliver Flaaden svagere, saa vil de fremmede raade«. 70 Norris rapporterede, at kongen ønskede at forsinke transporten af de russiske tropper, fordi han derved ville spare udgifterne til deres forplejning, indtil angrebet på Skåne kunne løbe af stabelen. 71 Også Cnyphausen mente, at der var tale om en bevidst forhalingsmanøvre; da de danske landstyrker tidligst kunne være samlet ved København den 15. august, ønskede kongen at udsætte overførselen af de russiske tropper til slutningen af måneden«. 72 De glædelige nyheder om Tordenskjolds bedrifter og svenskernes fordrivelse fra Norge nåede København den 14. juli, og Gabel fik derefter ordre til at vende tilbage med sin eskadre. Men Cnyphausen, der havde et årelangt kendskab til det danske hof, forudså allerede den 21. juli, at Gabels ankomst måske ville blive forsinket under forskellige påskud:»man hoffet den Admiral Gabel binnen 8 tagen hier zu haben, weil aber diese rückkunfft von wind und wetter dependiret, so ist desfals kein rechter Schluss zu machen, und wird es auch darauf ankommen, ob die Dänen den Russischen Transport sofort thuen, oder aber solchen solange ausschieben werden, bis alle præparatoria zur descente, womit man woll [wohl] vor medio oder ausgang Augusti nicht fertig seyn dörffte, an der Handt seyn, umb die Insel Seeland desto weniger zu incommodiren. In diesem falle wan man dänischer seiten dergleichen Gedancken haben solte, so dörffte des Admiral Gabels ankunfft durch specieuse prætexte aufgehalten werden« Tuxen, p. 254, Holm,»Frederik IV og Czar Peter«, p Hjelholt, p Vedr. Frederik IV s udprægede mistænksomhed, se også Holm, Danmark-Norges Historie, I, pp. 250, Chance, p RA Danica, arkiv nr. 301 (Merseburg), spole 22: Cnyphausens relation af 4. august Ibidem, Cnyphausens relation af 21. juli 1716, fol. 71v-72.
20 137 Den 7. august, der var årsdagen for den russiske flådesejr ved Hangö Odde, var Norris og de danske admiraler og ministre inviteret til at dinere på zarens flagskib»ingermanlandija«, og under måltidet fik man øje på Gabels eskadre, der tonede frem i det fjerne. Denne opdagelse bragte zaren op af stolen, skal man dømme efter hans skibsjournal:»hans Majestæt talte flere gange om, at flåden skulle stikke i søen, nu da viceadmiral Gabel var kommet, men kunne ikke overtale [dem] til snarlig afsejling«. 74 Fra dansk side insisterede man på, at den kombinerede flåde ikke kunne lette anker, før man havde truffet nærmere aftaler om kommandoforhold og signalgivning. Disse forhold, der burde være drøftet i ventetiden, blev afklaret på en konference den 10. august. Der blev endvidere aftalt en slagorden, hvor englænderne udgjorde avantgarden, russerne arriéregarden og danskerne»corps de bataille«. 75 Den 16. august, da de skånske bønder var begyndt at tænke på høstarbejdet, og de danske tropper var ved at samles i lejren uden for København, kunne zaren omsider give signal til, at den enorme flåde på næsten 60 linieskibe og mere end 400 koffardifartøjer skulle lette anker. Først sejlede englænderne, dernæst russerne og hollænderne med alle handelsskibene. Men den danske orlogsflåde blev liggende, og de danske transportskibe var slet ikke i sigte. Til sin store forbitrelse måtte zaren da ankre op syd for Amager og sende bud til København for at få en forklaring. Det viste sig, at Gyldenløve havde ønsket at få uddybet sin kongelige instruktion. 76 Ud på aftenen kom viceadmiral Judichær om bord på»ingermanlandija«. Da zaren gik ham på klingen om de danske transportskibe, bedyrede viceadmiralen højt og helligt, at de ville blive sendt til Rostock senest 24 timer efter orlogsflådens afgang. 77 Dette løfte blev ikke overholdt. De danske transportskibe var i virkeligheden ikke parat til at følge med krigsskibene. Den 18. august fik købstæderne ordre til at sende store og små fragtskibe til København»inden denne måneds udgang«, 78 og først den 29. august kunne Tordenskjold drage til Rostock med de danske transportskibe. 79 I mellemtiden var den kombinerede flåde ankret op ved Bornholm, hvorfra man sendte krydsere ud for at lede efter den svenske Karls- 74 Elagin, Izvlečenija iz žurnalov Petra Velikago, p Holm,»Frederik IV og Czar Peter«, p Tuxen, p Elagin, p. 87f. 78 RA, Danske Kancelli D 20, Sjællandske Tegnelser , nr. 323: Ordre af 18. august 1716 til købstædernes magistrat. 79 Holm,»Frederik IV og Czar Peter«, p. 76.