The Strong Female Character | F-Frekvensen.dk
The Strong Female Character – et blik på feminisme i Hollywood
Engang var kvinder i film doe eyed sexobjekter, der kun var hyret som eye candy eller til dovent at drive plottet videre. Karakterudvikling? Unødvendigt. Men så boycuttede feministerne nogle film og Emma Watson holdt nogle taler, medierne godt gad snakke om, og Hollywood-typerne indså, de nok måtte prøve at inkludere de resterende 51 procent af befolkningen i ny og næ.
Engang var kvinder i film sexobjekter, men nu kan de også noget andet. Nu kan Scarlett Johansson nedlægge tre russiske våbenhandlere med sine arme bundet bag ryggen, mens hun spytter spydige kommentarer, og vi elsker det. Og Hollywood ved, vi elsker det.
Det tydeligste eksempel er Mad Max: Fury Road (2015), hvor George Miller hyrede feministen Eve Ensler fra The Vagina Monologues (1996) som konsulent på projektet. Denne opmærksomhed og inddragen af feminisme er et nyere koncept, og umiddelbart kan det vel kun være godt, at man har anerkendt sine fejl.
Hollywood har taget nogle skridt i den feministiske retning med en bølge af kvinder, man kan se op til og respekterer; Furiosa i Mad Max, Black Widow i Avengers (2012), Wonder Woman i Batman v Superman: Dawn of Justice (2016), blandt mange andre. Alle tre gode eksempler på kvinder man husker, og som alle rager udenfor den klassiske ‘damsel in distress’-kliché, fordi de er mere end i stand til at tage vare på sig selv – og faktisk til tider mere selvforsørgende end deres mandlige modstykker. MEN – ja, for jeg kommer med et men – er disse kvinder reelt så velskrevne som man skulle tro?
Det er dét, jeg gerne vil undersøge nærmere, og jeg vil derfor gerne nævne, at der er masser af eksempler, der ikke stemmer overens med min teori. Jeg vælger blot eksempler fra disse blockbusters, fordi jeg mener, de repræsenterer en tendens. Jeg mener altså ikke, at min teori bør accepteres ukritisk, men at den dog belyser en tendens, og så er det op til læseren at være enig eller uenig.
Jeg nævnte Zack Snyders Wonder Woman, fordi hun er det mest åbenlyse eksempel. Mange andre karakterer har en del af samme karakteristika, og Wonder Woman sætter det på spidsen; Hvad jeg vil betegne som BAMF-feminisme. For hun er en BAMF (Bad Ass Mother Fucker), men egentlig ikke så meget andet. Hun er det, fordi tendensen er til det. Hun er det, fordi kvindelige seere skriger efter inkludering og repræsentation. Og da filmproduktion er en forretning, der ligesom alle andre forretninger følger udbud-efterspørgsel, får seerne hvad de vil have. De får en sej kvinde, der ikke bare er til for at blive reddet eller være hot. Det er dét, feministerne vil have. Eller er det?
For disse fantastiske kvinder, der kan slå og sige humoristiske, intelligente ting mens de gør det, er måske ikke så dybe derudover. Måske de er infertile eller forelskede for at give dem lidt mere baggrund, men som tendensen udvikler sig, virker det mere som om, vi får den samme ”strong female character” med en ny hårfarve for at ”feministerne ikke skal beklage sig for meget”.
For helt at finde ud af hvad vi får, må vi se på, hvad vi ikke får. Altså må vi se på mændene. Avengers har mange karakterer, der alle er velskrevne og individualistiske; faktisk hele tolv af slagsen (tal baseret på Captain America: Civil War (2016)) Vi har de heroiske bad asses som Iron Man, Captain America, War Machine og Hawkeye, den stoiske prins Black Panther, det syntetiske menneske The Vision, den tragiske helt Bucky, den alt igennem gode Falcon og de sjove karakterer Spider-Man og Ant-Man. Og på kvindesiden har vi spion og bad ass Black Widow og Scarlet Witch, under udvikling som bad ass.
Forstå mig ret, jeg elsker begge karakterer. Som sagt er alle karakterer mere eller mindre velskrevne, men når det kommer til stykket, kan jeg ikke forstå de fleste af dem. Jeg kan hverken relatere til nervøsiteten ved ikke at have styr på sig selv eller behovet for at tage sig selv seriøst, så den eneste karakter jeg egentlig kan se mig selv i er den sarkastiske Ant-Man, som derved er min yndlingskarakter.
Det er ikke som sådan et problem, at min yndlingskarakter er en mand, men jeg forsøger at gøre opmærksom på, at den sjove karakter aldrig er en kvinde. Hun kan være sej, og hun kan være cool og vi kan se op til hende, men vi kan aldrig helt relatere. Hvorfor kan vi ikke have en dum kvinde? Vi kan få en stereotyp Paris Hilton-karakter, men det er uhyre sjældent, at vi ser en kvinde, der er lidt uintelligent eller bare sjov og ikke tager sig selv så seriøst. Hvad kan grunden være?
Jeg mistænker lidt, at det er manglen på kvinder. For det siger vel egentlig sig selv, at hvis vi har ti mænd, kan vi have den sjove, dumme, kloge etc., men når vi kun har to kvinder, tæller det pludseligt ekstremt meget, hvad vi gør hende til. Derfor vil feministvenlige Hollywood selvfølgelig gerne gøre de to kvinder perfekte og selvstændige, og det er rigtig godt, men jeg har et andet forslag:
Hvad med at inkludere flere kvinder, så vi ikke behøvede gøre hver eneste ord, der kommer ud af deres mund så korrekte og velovervejede? Hvad med at vi bare skrev alle mulige slags kvinder ind i filmene?
Det er faktisk slet ikke så vildt, som det lyder. I superheltenverdenen har vi et ocean af eksempler som Squirrel Girl og Khamala Khan, der både er sjove, usexede og relaterbare og af nyere film har vi både Inside Out (2015) og den ventede Ghost Busters (2016), som begge godt nok er komedier, men som i hvert fald beviser, at det kan lade sig gøre.
Faktum er, at der stadig er utroligt få kvindelige karakterer i Hollywood, og at selvom det er blevet bedre, så vil jeg ikke sætte mig ned og klappe i hænderne. Jeg vil heller ikke gå på gaden og protestere. Jeg vil bare gerne gøre opmærksom på, at der er et problem. Der er en branche, der kan forbedres. Hvordan? Jeg ved det ikke, men jeg vil bare gerne repræsenteres som køn. Mere og med mere alsidige karakterer, og jeg synes ikke, det er for meget at forlange.
 2. juni, 2016
 Tagget i , Feminisme, film, Hollywood
 Skrevet af Johanne Kirkeby
Jeg er feminist og digter og interesserer mig for stigmatiserende ordbrug og konnotationer. Derudover læser jeg engelsk og er en sjællænder, der bor på Fyn.