Mimes Love -One Direction- - - The truth is not to be hidden, its to be discorvered - - Movellas
23. - The truth is not to be hidden, its to be discorvered -
"JACQUELINE!" Lyden af hans stemme var alt andet, end hvad jeg havde forventet at høre. Min krop stivnede, mine øjne åbnede sig så de vendte sig mod hans febrilske stemme. Han stod nogle meter væk med panik malet over hele ansigtet.
"Kom ned derfra! Hvad er det du laver!?" Bare at se ham igen, fik mine tårer til at løbe frit igen. Det virkede også som om at vinden var stoppet. Meget mindre selvsikkert end hvad jeg ville have gjort det, rystede jeg på hovedet. Han trådte nogle skridt tættere på, så jeg lagde mærke til hans øjne. De glinsede af en gnist jeg ikke kunne forstå hvor kom fra, indtil jeg så hans udvidede pupiller. Tegnet på ægte kærlighed. Hans rystende hånd rakte sig frem mod mig.
"Vil du ikke godt komme ned?" Målløst gloede jeg på ham, som et dådyr i billygternes lys. Mit blik vekslede sig tøvende mellem hans øjne og hånd.
"Tag den. Jeg lover at den aldrig vil give slip på dig igen" Hviskede han. Langsomt rakte jeg ud efter den. Så snart jeg rørte den, greb han den og trak mig ned fra rælingen, lige ind i hans arme igen. Rystende over hele kroppen klamrede jeg mig til ham, som om jeg aldrig ville slippe igen.
"Du må aldrig gøre mig så bange igen. Jeg troede at jeg ville miste dig, lige for øjnene af mig" Dårlig samvittighed skyllede over mig. Tænk at jeg kunne have gjort det, lige foran ham. Han granskede mit røde mærke fra lussingen, så hans øjebryn trykkede sig sammen.
"Hvem har gjort det?" Han strejfede sine fjerlette fingre over den røde plamage der nu også var blevet øm, så jeg svagt vendte ansigtet. Jeg kiggede skamfuldt på ham.
"Var det én af drengene!? Zayn!?" Han var allerede godt igang med at puste sig op, da jeg rystede på hovedet. Drengene ville aldrig krumme et hår på mig! Det kendte jeg dem for godt til!
"Perrie...?" Skamfuldt nikkede jeg, inden han så aede min anden kind.
"Det ville du nok også gøre, ville du ikke? Hvis du havde chancen for at tage hævn?" Vi grinede begge kort, men blev hurtigt alvorlige igen.
"Hvad skal vi gøre? Alle medier er vendt på hovedet, fansene er gået amok, de tror du er et psykisk tilfælde. Og management har snart fået nok" Et øjeblik var jeg helt modløs, men så poppede pludselig endnu en syg idé op i mit hoved. Og den her omhandlede ikke selvmord! For guds skyld nej!
Jeg trak Harry med mig uden nogen indformation, men han kom heller ikke med nogle indevendinger. Han fulgte bare lydigt med mig, da vi traskede ned mod mit hjem, for at planlægge den store afsløring. Min store afsløring.
Da vi ankom til koncerten hånd i hånd, blev der ikke bestilt andet end at sende mig misbilligende blikke og mumlen bag min ryg. Jeg var godt og grundigt nervøs, så jeg knugede kort min hånd om Harrys.
"Har du papiret med?" Jeg nikkede viste ham så min sirlige skrift på et normalt A4 papir. Det her papir, dette lille, almindelige papir, skulle redde alle tråde ud. Og den tanke skræmte mig kun alt for meget.
Nervøst trak jeg lidt ned i min kjole, jeg havde skiftet til for at gøre mig præsentabel til det jeg snart skulle til at gøre.
(Se tøjet for enden af siden)
Harrys øjne vendte sig kort mod mig, inden et skævt smil så gled over hans læber.
"Du er sød når du er nervøs" En varm rødmen kunne ikke holde sig inde i mine kinder, smilede så svagt i jorden.
"Det skal nok gå. Det lover jeg" Han trykkede min hånd betryggende med et lige så betryggende smil. Jeg nikkede, så gik vi ellers ind til de andre drenge.
Louis og Liam stod og snakkede alvorligt sammen, ovre i et hjørne, Perrie sad med et hadefuldt udtryk i sofaen, mens hun aede Zayns hånd som var han et såret kæledyr. Til gengæld så Zayn selv ud som om han bare ville forsvinde. Han havde grædt, hans øjne var blodskudte og han lænede sig op af Perries skulder som om han gerne ville finde lidt trøst. Men Perries stirrende blik fjernede sig ikke fra mig. Nu begyndte det faktisk at undre mig, hvorfor hun kun var sur på mig? Men Zayn havde vel nok også fået en god gang prygl siden han klamrede sig til hende som en hundehvalp der havde fået skældud.
Der var ikke blevet mælet et ord, før den akavede stemning blev nogenlunde brudt da Niall kom ud fra toilettet, fangede mit blik og hoppede så ind i mig med armene foldet ud.
"Jacqueline! Hvor er jeg glad for at du ville komme! Selvom jeg ikke vidste noget om det...?" Han rettede blikket op mod Harry der smilede svagt. Først da han vekslede blikke mellem mig og Harry, og så så vores hænder være flettet, brød han ud i en barnlig latter og krammede os som to teddybamser.
"Jeg vidste i ville finde ud af det! Jeg er så glad på jeres vegne!" Lidt akavet gengældte vi det så godt vi kunne, med den ene arm vi havde til rådighed, da den anden var blevet mast. Som en stolt mor, kiggede han på os og sukkede lettet med et permanent smil.
"Jeg vidste det!" Mumlede han til sig selv. Men han var vidst den eneste der delte glæden, for resten af os, så meget alvorlige ud og måske en anelse depressive.
Harry forlod rummet for at tale med nogle af dem der stod for showet, meget til min egen skuffelse, for så var jeg et åbent sår i citronsaft. Og den her ville komme til at svie.
"Hvad laver du egentlig her?" Spurgte Perries stemme med overdrevet mængde af bitterhed. Jeg prøvede at smile til hende som svar, men det hjalp ikke.
"Perrie, lad vær'. Du aner ikke hvad der er sket" Sagde Liam irettesættende, men hun lyttede ikke, hun ignorerede ham faktisk fuldstændig.
"Og hvorfor har du så travlt med at være så uskyldig? Du er jo tydeligvis ikke så meget som du gør dig ud for" Blev Perrie ved så Louis trådte ind.
"Perrie, stop så! Du har intet med det her at gøre!"
"Virkelig!? Er jeg måske ikke involveret i at min kæreste ser en anden!? Er det ikke mit problem!?" Alt i mens hun remsede det ene argument op efter det andet, blev både mig og Zayn mindre og mindre.
"Du gør bare ondt værre med det dér! Måske har Jacqueline en god grund til at være her" Louis vendte sig afventende mod mig, for at skulle give ham ret. Hurtigt fangede jeg den og nikkede ivrigt. Men perrie gav ikke op.
"Hvorfor er i allesammen med hende!? Har hun hjernevasket jer eller hvad!?" Jeg står lige her, just saying...
Omsider trådte Harry ind igen og gav signal til at showet kunne begynde.
"Men Jacqueline vil gerne gøre noget først..." Alle stoppede i bevægelse og stirrede spørgende på mig.
"VI vil gerne gøre noget først" Han smilede modigt mod mig, tog så min hånd.
Hylene og skrigene fik mig næsten til at vende 180 grader og flygte lige lukt tilbage til omklædningsrummet, men Perrie der stod i døren fik hurtigt min idé til at gå op i røg. Skrigende gik i lys lue da Harry trådte ind, men de ændrede sig hastigt til mumlen og en lille smule buen da jeg kom til syne.
De undrede sig vel også over at koncerten ikke var gået igang endnu.
"Hej allesammen!" Smilede Harry da han tog mikrofonen.
"I undre jer nok over hvorfor de andre drenge ikke er her!" Han kiggede hen på dem og smilte svagt.
"Men det er fordi jeg gerne vil afgøre nogle ting først. Noget som omhandler mig og Jacqueline" Tøvende gav jeg ham papiret, gjorde så mine hænder klar til at gøre det de var bedst til. At tale.
"Det her er et brev som Jacqueline har skrevet, om hele den sandhed som har været meget på tale de sidste dage" Nogle fans begyndte at bue, så Harry slugte en klump.
"Og det her er hele sandheden" Han nikkede mod mig, og jeg gjorde det samme. Så begyndte han at læse op fra nok det sværeste jeg nogensinde har skrevet. Imens han læser op ville jeg fortælle det hele via tegnesprog.
Idag skulle jeg til at gøre noget, jeg troede ville være umuligt. Jeg skulle til at flygte fra denne fantastiske verden, på grund af et dumt sladdermagasin som bare fortalte sandheden. Ja, jeg har prøvet at begå selvmord da jeg var 11 og jeg er ikke stolt af det. Jeg ville ønske at jeg havde tænkt længere, men nu har jeg et evigt kryds på mit håndled som straf. For altid vil jeg huske hvorfor jeg gjorde det. Fordi jeg er stum. Jeg har været stum siden fødslen og jeg har altid hadet at jeg ikke bare kunne være som andre. Men sådan her er jeg skabt. Og i er også skabt som i er. Er der ikke nogle af jer der ville ønske at ændre noget ved jer selv? Bare viske fejlene ud i har gjort?
Fansene vekslede blikke og nikkede så hist og her. Selv nogle gisp lød rundt omkring, efter min kendsgerning at jeg var stum.
Jeg har også lavet fejl, ligesom jer. Og én af dem var at møde Zayn.
Harry holdt en kort pause og kiggede over mod Zayn der stod med skam malet over hele ansigtet. Han slugte en klump inden han fortsatte.
Sjældent har jeg mødt en dreng der kendte mig så godt. Han så lige igennem mig som vand i et glas. Og det fascinerede mig vel. Men det var en fejl! Han tilhører Perrie, og de høre sammen! Der er ikke meget mere at forklare, andet end at det er slut nu. Vi lærer alle af vores fejl. Og Zayn har lært af sine nu. Nu er det kun Harry. Kun Harry og ingen andre.
Harry hakkede i de sidste ord som om han ikke kunne sige dem, så jeg betryggende tog hans hånd. Jeg lagde mærke til i farten, at Perrie havde blødet op i sit udtryk og så faktisk skammelig ud. Et tegn på at min plan virkede.
Så nu beder jeg jer. Hvis nogle af jer filmer det her, så send det ud til verden. Gør hvad i vil, fordi sandheden skal aldrig skjules, den skal synligøres. For sandheden er hvad der gør os, som mennesker, til de smukke fejl som vi alle er.