Dronningens Hævn - Dronningens Hævn - Movellas
10. Dronningens Hævn
Uden en til at føre sig hen til Seelie hoffet ville det være umuligt at nå derhen. Feen Daniel traskede i øjeblikket ved siden af Clary.
Det var en sjov historie de to havde. Daniel var en form for spion for Dronningen. Han var den eneste fe der levede blandt mundaner, i en etværelses lejlighed, et sted i New York. Han samlede informationer til Dronningen omkring, hvad der skete, ved enten at forføre en vampyr eller torturere en varulv, og derefter, få dem til at glemme alt, så han kunne løbe bort og sladre til Dronningen uden, at han blev afsløret.
Alt dette havde han fortalt Clary i et forsøg på, at vinde troværdighed, så han dermed kunne få informationer. Men en aften, da de var i undergrundsbanerne, var de blevet overfaldet af dæmoner. En af dem havde nær taget Daniels liv, men Clary havde nået at skubbe ham væk, og dræbe dæmonen. Derefter havde han lovet hende, at han ikke ville slette hendes hukommelse, og at han fra den dag af, skyldte hende en tjeneste. En fe lyver aldrig, er ikke i stand til det, derfor vidste hun, at det var sandt.
Derfor havde hun besluttet sig for, at indfri den tjeneste nu. ”Så er vi nået her,” sagde Daniel og stoppede op ved en blindgyde. ”Og du er sikker på, at dette er, hvad du ønsker?”
”Hundrede procent. Vi har intet tid at spilde,” Clary gjorde sig klar. Mentalt og psykisk. Hvad end der ventede hende, på den anden side, måtte hun være forberedt.
”Javel,” og med disse ord dannede Daniel portalen, der skulle føre dem til Seelie folket, og dermed også Dronningen. Det var som at bevæge sig ind i et hav. Det var blåt, bølgede let, og ved det første skridt, forventede man at blive våd, men det gjorde man ikke. Man blev lukket ind i en ny verden.
Hun mærkede suset om ørene, luften der flagrede om hende og jorden hun kolliderede med, da hun blev spyttet ud af den anden ende. Hun åbnede øjnene og den skarpe sol blændede. Hun mærkede en hånd trække sig op. ”Jeg følger dig hen til slottet, og derfra må du selv tage resten af vejen. Hvis du får øje på nogen, som har set os, så sig til,” fortalte Daniel og begyndte at bevæge sig mod slottet. ”Hvis nogen ser os sammen, mister jeg mit job og sikkert, hvad der også er værre.”
Clary nikkede med en klump i halsen. ”Tak,” smilede hun mod ham. ”Det er mig der takker,” svarede han og satte tempoet op.
”Hold dig for ørene,” hviskede han og skjulte sig bag et hus, da dansende feer kom forbi. Deres musik var dødbringende for alle andre end dem. Det fungerede nærmest ligesom sirener. Man kan ikke sige nej.
”Så er de smuttet. Kom lidt hurtigere,” forsatte han i samme lavmæle toneleje. De endte med at småløbe hen til slottet, der var bevogtet af feer hele vejen rundt. Bortset fra ét sted. Køkkendøren.
”Det er eftermiddag, så de fleste feer hviler på dette tidspunkt. Du kan sagtens nå igennem, du skal bare være hurtig,” instruerede Daniel hurtigt om, da de nåede den blå, slidte dør, der gik ind til køkkenet. Han tog en lille pose frem. ”Og hvis du skulle blive set, og ikke ønsker at skabe det største postyr, så brug dette pulver. Pust blot et smule af det på dem, så falder de i søvn omgående,” han tog hendes hånd frem og lagde den trygt i hendes håndflade med et klemt. ”Mange tak, Daniel. Det er jeg taknemlig for,” sagde Clary og stak posen i lommen.
Derefter fortalte Daniel hvilke veje hun skulle tage, for at nå til Dronningens rum, hvor hun altid opholdte sig. Hun nikkede, gjorde sig umage for det hele, og efter han havde gentaget det et par gange, så følte hun sig sikker nok, til at kunne forsætte.
”Vi ses, Clary,” var Daniels sidste ord før de forsvandt hvert til sit.
Clary forsatte ind ad køkkenet, hvor heldigvis ingen var, og forsætte hen ad døren, der førte til en større gang. Alle de forskellige muligheder, de forskellige veje, gjorde hende forvirret og usikker på, om hun mon havde forstået det ret. Hun lukkede øjne for et øjeblik og forsøgte at huske præcis.
”Hvad laver du her?” lød en brysk stemme. Hun åbnede sine øjne og så lige frem på en kæmpestor alf, med sværdet fremme klar, til at gå til angreb. ”Ingenting,” mumlede hun stille og gik adskillige skridt bagud, da han nærmede sig. Hun fumlede desperat efter posen i lommen, og da hun endelig fik den frem, havde feen hævet sit sværd. Sværdet faldt til jorden, i samme øjeblik han selv gjorde, da Clary pustede en smule af støvet imod ham. Før andre kunne nå at spekulere over, hvad de høje lyde var kommet fra, skyndte hun sig videre.
Hun vidste, at hun ville genkende stedet, når hun så det. De næste minutter foregik i stilhed. Indtil hun hørte ham. Klart og tydeligt.
”Jeg er ikke kommet for at forhandle, Dronning Seelie,” lød hans stemme. Jaces stemme. Han lød ikke såret, nærmere, som han altid gjorde. Flabet og sarkastisk.
Hun satte i løb mod hans stemme. Hun koncentrerede sig ikke længere om, hvad de snakkede om, men fulgte blot lyden. Lyden der skulle føre frem. Lyden der førte hende frem.
”Clarissa Morgenstern. Hyggeligt, at du ville pryde os med dit selskab,” Dronningens stemme var iskold. Det røde, lange hår hang om hendes skuldre, og trods hendes alder, var ikke en eneste rynke at se. Øjnene strålede, hvilket Clary betragtede som et advarselstegn, og munden var gledet op i et falsk smil. Jace, som der stod overfor hende iklædt sin skyggejægeruniform og med et sværd i hånden, betragtede Clary med store øjne. Han fandt hurtigt fatningen igen.
”Bland hende udenom,” sagde han ildevarslende. Knoerne om hans sværd blev hvide.
”Jace, det her er lige så meget din som min kamp. Du kan ikke udelukke mig,” afbrød hun og tog et skridt frem.
Dronningen lo. En latter der fik hårene på armene til at rejse sig. ”Tre uger er gået, siden jeg kastede forbandelsen, og en af jer, har klaret sig bedre end den anden,” kluklo hun videre, mens hun elegant rejste sig fra sofaen, hun havde siddet på. ”Kun en uge igen. Jace, du må få lidt fart på, og begynde at gøre alvor af din plan.”
Ved ordet plan ændrede Jace sin mimik. Vreden var ikke svær at gennemskue. ”Hvilken plan?” krævede Clary at vide og bevægede sig hen til ham. Han tog om hendes hånd. ”Det er ikke noget,” forsikrede han hende om.
”Ikke noget? Jace, fortæl hende det nu,” forsatte Dronningen. Jace skulede blot ondt, og lod ikke et ord forlade hans læber. ”Javel. Så må jeg hellere. Clarissa, min kære,” lød hendes giftige ord, ”Som du har regnet ud, fik Jace også en mulighed for, at ophæve forbandelsen, der ellers ville være hans død. Han skulle finde sig en pige. Få hende til at forelskelse sig,” hun bevægede sig med langsomme skridt tættere på, mens hun forsatte. Slæbet fra kjolen gled nænsomt henover jorden. ”Også dræbe hende,” ordene ramte direkte, hvor de skulle. Clary slap forskrækket hans hånd. Havde hun været planen? Dronningen havde tydet hendes ansigt. ”Det er nemlig rigtigt,”
”Du lyver,” udbrød Clary.
”Fe folk kan ikke lyve,” påpegede Dronningen.
Clary så op mod Jace, der havde et forpint udtryk i ansigtet. ”Jeg vil ikke lyve. Du havde mig fra første øjeblik, også da vi mødtes for første gang, efter Dronningen havde slettet vores hukommelse. Derfor besluttede jeg mig for, at det skulle være dig, men meget hurtigt, fandt jeg ud af en ting,” Jaces stemme var lavmælt og han kærtegnede blidt Clarys kind. ”Jeg vil hellere dø, end at gøre dig ondt,” han bøjede sig ind og placerede et kys på hendes læber, og ignorerede fuldstændig Dronningens tilstedeværelse.
”Clary, jeg elsker dig,” sagde han. Det var ægte. Hun kunne mærke det.
”Jeg elsker også dig, Jace,” svarede hun igen, og mærkede lykken brede sig, som hun aldrig før havde troet, at det ville være i stand til, i et øjeblik som dette.
”Ung kærlighed,” sukkede Dronningen og afbrød. ”Jeg hader det,” og med de ord, gjorde hun tegn til at vogterne skulle træde til.
”CLARY, PAS PÅ!” råbte Jace og førte sit sværd gennem en vogter, der havde været ved, at angribe Clary.
Hurtigt kom hun i gang selv, og afvæbnede slagene, der kom fra højre og venstre. De var tre vogtere, og efter et øjeblik, kun to. Her så Jace sit snit til at slå til. ”Jeg mangler kun en ting,” råbte han og løb mod Dronningen. Hurtigere end han nåede at reagere, tog han om hendes lange, glansfulde røde hår og med sværdet, skar det over. Mens distraherede Clary vagterne. Hun mærkede, hvor godt de sidste træningstimer havde gjort, og selvom hun aldrig havde været ude af form, var hun så meget mere forbedret nu.
Jace lod klumpen af håret falde til jorden, der var kun brug for et, men af personlige årsager, havde han taget det meste. Hans ansigt blussede, hans gyldne hår uglet, og der hvor sveden klæbede ved tindingerne, var det en tone mørkere. Han vidste, hvad det næste skridt var, men han måtte hjælp Clary, hun kunne ikke klare det alene. Der måtte, for alt i verdenen, ikke ske hende noget.
”NU, JACE!” skreg Clary og slyngede ud efter endnu en vogter efter, at hun havde fået ramt på Dronningen med en knytnæve, så hun ikke kunne gøre mere skade, foreløbig. Mens hun forsøgte at holde vogterne væk, trak Jace fjeren frem, beholderen med blodet og som den sidste ingrediens, Dronningens hårlok.
Hårlokken var viklet ind i fjeren, og lagt i hans håndflade. Med tanden åbnede han beholderen. ”KOM NU!” skreg Clary endnu en gang. Rifterne på hendes arme var blevet til flere, og uanset hendes dygtighed, så var vogternes antal begyndt, at blive et stort problem.
Jace måtte beherske sig for ikke at løbe hen og hjælpe hende atter igen. Men dette var hvad de havde kæmpet for. Det var nu, at det skulle ske, og med alt det, de havde ofret og hvad Dronningen havde tilladt sig, var hævntørsten stor.
Han hævede beholderen, og lod dens indhold sive ud over fjeren og hårlokken, mens han fremudsagde ordene, der skulle forsegle besværgelsen. ”Venit de terra, et in pulverem reverteris. Regina diu placet” råbte han mod himlen. Han mærkede det. Kræfterne der samlede sig om ham, og fjeren, hårlokken og blodet, der var i hans håndflade, gik op i ild. Ikke en ild der brændte ham.
Himlen havde svaret.
Dronningen skreg. Et skingert, hjælpeløst skrig. Alle stoppede op. Et sort hul dannede sig i jorden. Den opslugte alt. Møbler, planter, gulvet. Dronningen begyndte at glide hen ad jorden, blive trukket hen mod hullet, og selvom hun hæftede sig fast i gulvet med sine negle, var det ikke nok. ”Jace!” skreg hun. ”Hvis jeg skal derned, så skal du med!”
Clary skreg, og forsøgte at nå ham først, men Dronningen greb om hans fod, og trak ham med sig, og uanset hvor meget han vred sig, holdte hun fast. De fløj begge hen ad gulvet, hurtigere end hvad der var muligt, og deres kroppe blev opslugt af det sorte hul.
”JACE!” skreg Clary forgæves. Hullet lukkede sig, midt ud i det bare ingenting, ligesom det var opstået. Hulken gennemrystede hendes krop. Hun mærkede kvalmen stige hende til hovedet, og svimmelheden overtog hendes syn. Hun vendte sig mod vogterne. ”Hvor er han?” hvæsede hun. De stod alle fuldstændig paralyseret.
Daniel dukkede frem, med et vildfarent og chokeret ansigtsudtryk. ”Du skal væk,” sagde han til Clary, der nægtede. Ikke uden Jace. ”NU, CLARY!” Hun hørte lyden af fødder der kom løbende. Ikke bare et par. Men flere hundrede. ”Hele fe folket er på vej herop. Vi ved det alle sammen – De vil have hævn,” forklarede han hurtigt. Vogterne, der før havde været lammet, fik gang i fodtøjerne. Vredere end nogensinde før. Daniel dannede en portal på få sekunder, med paniske og fumlede hænder, og samme øjeblik, kastede han dem begge igennem.
Clary landede hårdt mod asfalten, angiveligvis et sted i New York, men hun reagerede ikke. Hun kunne ikke.
Jace var væk.