Det fremtidige Ligestillingsarbejde
Afgivet af Udvalget vedrørende det fremtidige ligestillingsarbejde
LIGESTILLINGSRÅDETS HISTORIE
Ligestillingsrådet blev nedsat den 2. september 1975 og holdt sit første møde i december samme år. Beslutningen om at etablere et permanent ligestillingsorgan skal ses i sammenhæng med en række forskellige faktorer. Internationalt var der en påvirkning til at etablere statslige ligestillingsinstitutioner.1975 var FNs kvindeår og starten på dets kvinde-tiår, og i juni 1975 afholdtes den første verdenskvindekonference i Mexico. Her blev det anbefalet, at de enkelte lande skulle oprette regeringsinstitutioner til at sikre kvinders ligestilling såsom kvindekontorer eller lignende organer (UN, 1975: 66). Dertil kom en nordisk påvirkning. De nordiske lande havde i mange år inspireret hinanden omkring lovgivning angående kvinders rettigheder, forsørgerbegrebet i lovgivningen, familiepolitik osv. I 1974 havde Nordisk Ministerrråd besluttet, at der skulle etableres kontakt mellem nordiske administratorer i ligestillingsspørgsmål. Da det danske ligestillingsråd blev nedsat, havde der eksisteret permanente ligestillingsorganer i Sverige, Norge og Finland siden 1972, og på Island var der i 1973 etableret et ligelønsråd.
Den nationale baggrund for nedsættelsen af Ligestillingsrådet var en markant tilgang af især gifte kvinder til arbejdsstyrken gennem de forudgående 10-15 år, og langt flere kvinder end tidligere gennemførte en uddannelse. I samme periode havde der været en omfattende debat om kvinders samfundsmæssige placering, kønsroller, nye familiemønstre osv. Politisk havde der været pres for ændringer i lovgivningen fra nogle af de største kvindeorganisationer, Dansk Kvindesamfund og Danske Kvinders Nationalråd, der havde eksisteret siden slutningen af forrige århundrede. Nogle af de politiske partier og især enkelte engagerede folketingspolitikere arbejdede for nye politiske initiativer. Også den nye kvindebevægelse, Rødstrømpebevægelsen, som var slået igennem i slutningen af 1960erne og begyndelsen af 1970erne, må siges at have spillet en rolle. Denne var dog mere indirekte i form af bevægelsens betydning for ændrede holdninger til kvinders samfundsmæssige placering og for opgøret med traditionelle kønsroller. Rødstrømpebevægelsen fik aldrig og anmodede heller ikke om egentlig repræsentation i Ligestillingsrådet.
Den konkrete anledning til Ligestillingsrådets oprettelse var et forslag fra "Kommissionen vedrørende Kvindernes Stilling i Samfundet", i daglig tale kaldet Kvindekommissionen.
2. Kvindekommissionen
Kvindekommissionen blev nedsat den 4. februar 1965 af daværende statsminister Jens Otto Krag med borgmester Edel Saunte (Socialdemokratiet) som formand. Ifølge dens kommissorium skulle den undersøge kvindernes stilling i samfundet og "på baggrund heraf komme med egnede forslag, eventuelt i form af konkrete forslag til lovgivning, med henblik på at skabe en reel ligestilling for kvinderne inden for alle områder af samfundslivet". I kommissoriet blev det påpeget, at på trods af at de to køn havde opnået ligestilling på næsten alle områder, så svarede kvindernes virkelige stilling i samfundslivet ikke fuldt ud til denne ligestilling (Betænkning nr. 715, 1974: 7).
Kommissionen havde 55 medlemmer, hvoraf hovedparten var repræsentanter fra organisationer og politiske partier, og dertil kom et mindre antal personligt udpegede medlemmer og repræsentanter fra ministerier. Ved afslutningen af komissionens arbejde i 1974 var der i ni betænkninger stillet i alt 84 forslag, og et flertal i kommissionen var blevet enige om, at oprettelse af et permanent ligestillingsorgan skulle fremsættes som kommissionens hovedforslag. Der var imidlertid ikke enighed om sammensætningen af et sådan organ. Et flertal på 16 medlemmer foreslog, at det skulle bestå af en formand og 12 medlemmer. De seks skulle indstilles af Landsorganisationen i Danmark, Dansk Arbejdsgiverforening og Danske Kvinders Nationalråd, som hver skulle indstille to personer. De resterende seks skulle vælges "blandt personer, der i særlig grad har deltaget i den offentlige debat om samfunds- og ligestillingsspørgsmål". Både kvinder og mænd skulle være repræsenteret i Rådet (Betænkning nr. 715, 1974: 96). Indtil det permanente organ kunne træde i funktion, blev det foreslået at oprette et tremandsorgan, hvor regeringen og arbejdsmarkedets parter hver stillede en medarbejder til rådighed. Et mindretal på 12 personer anbefalede oprettelse af et permanent ligestillingsorgan, men uden tilføjelsen om et tremandsorgan. Et mindretal på to personer foreslog, at der alene blev oprettet et tremandsorgan. Et enkelt medlem gik ind for en ombudsmand til at varetage problemer med kvinders og mænds ligestilling. Endelig var et mindretal på fire personer helt imod oprettelse af et permanent organ.
Kvindekommissionens arbejde blev diskuteret i Folketinget to gange i 1974. Første gang den 16. oktober ved Statsminister Poul Hartlings besvarelse af et spørgsmål fra Meta Ditzel (Radikale Venstre) og anden gang under en forespørgselsdebat den 28. november rejst af Socialistisk Folkeparti. Initiativtagerne til debatterne ønskede en opfølgning af Kvindekommissionens forslag, og der blev peget på, at der allerede eksisterede permanente ligestillingsorganer i de øvrige nordiske lande, ligesom der blev henvist til FNs kvindeår (Folketingstidende 16/10 1974 og 28/11 1974).
Statsministeren anførte, at hovedparten af Kvindekommissionens 84 forslag havde ført til reaktioner, og han mente, at hovedparten af resten angik forhold, "som er statsmagten uvedkommende, eller forhold som ikke kan fremmes ved lovgivning" (Folketingstidende 28/11 1974: 2378f). I relation til forslaget om oprettelse af et permanent ligestillingsorgan hæftede han sig i begge debatter ved de mange mindretalsudtalelser og afviste umiddelbart at følge forslaget under henvisning til, at det var sendt til høring i ministerierne. Personligt udtrykte han stor skepsis over for forslaget, "fordi bureaukratiske og administrative forskrifter, papirer, dokumenter osv. måske ikke umiddelbart fremmer arbejdet for at skabe mere ligelige betingelser for de to køn" (Folketingstidende 28/11 1974: 2427). Ved afslutningen af debatten kunne der ikke konstateres flertal for oprettelse af et ligestillingsråd, idet Venstre, det Konservative Folkeparti, Kristeligt Folkeparti, Centrumdemokraterne og Fremskridtspartiet var imod det, mens Socialdemokratiet, Socialistisk Folkeparti, Retsforbundet og Danmarks Kommunistiske Parti var positive over for det.
Fire måneder senere kom der regeringsskifte efter et folketingsvalg. Den efterfølgende socialdemokratiske regering under Anker Jørgensen nedsatte i september 1975 Ligestillingsrådet administrativt efter en beslutning på et ministermøde. Statsministeriets pressemeddelelse fremhævede, at ministeriernes arbejde med ligestillingsspørgsmål på denne måde kunne koordineres og effektiviseres (Statsministeriet, 1975). Dermed markerede han, at statsligt ligestillingsarbejde allerede var en realitet. I sin efterfølgende nytårstale sagde statsministeren, at FNs kvindeår havde "tvunget os til at drøfte og tage stilling til ulighedsproblemerne". Han lagde samtidig vægt på Rådets opgave som vagthund (Ligestillingsrådet, 1977: 109).
3. Rådets ressortmæssige placering og sammensætning
Ligestillingsrådet blev nedsat under Statsministeriet, og frem til dets lovfæstelse i 1978 bestod dets sekretariat af personale udlånt fra forskellige ministerier. Rådet er forblevet under Statsministeriets forretningsområde, som bl.a. omfatter det ligestillingsarbejde, der skal koordineres mellem ministerierne. Derudover har de enkelte ministre ansvaret for ligestillingsarbejde inden for deres ressort.
Ved Ligestillingsrådets nedsættelse kom det til at bestå af
En formand udpeget af regeringen
Et medlem indstillet af Landsorganisationen i Danmark
Et medlem indstillet af Dansk Arbejdsgiverforening
Et medlem indstillet af Fællesrådet for danske Tjenestemands- og Funktionærorganisationer
Et medlem indstillet af de Grønlandske Kvindeforeningers Sammenslutning
Tre medlemmer indstillet af Danske Kvinders Nationalråd
Rådets medlemmer blev udpeget for perioder af fire år ad gangen.
Rådets sammensætning svarede altså i store træk til flertalsforslaget fra Kvindekommissionen, dog med den afvigelse, at det ikke rummede uafhængige eksperter.
Ligestillingsrådet blev lovfæstet i Lov nr. 164 af 12. april 1978 om Ligestillingsrådet. Ved fremsættelsen begrundede statsminister Anker Jørgensen behovet for en lovfæstelse med de administrative funktioner, som Rådet havde fået i forbindelse med Lov om Ligebehandling af mænd og kvinder med hensyn til beskæftigelse m.v., som blev vedtaget ved samme lejlighed (Folketingstidende 10/1 1978: 4112). Sammensætningen af Rådet forblev den samme. Statsministeren begrundede Danske Kvinders Nationalråds repræsentation ved tre medlemmer med, at nationalrådet var en sammenslutning af 42 kvindeorganisationer, der tilsammen dækkede meget vide synspunkter, og samtidig fungerede det i mange henseender som officielt talerør for disse foreninger (Folketingstidende, 10/1 1978: 4112f)
I 1978 var der en større grad af konsensus mellem partierne om behovet for et permanent ligestillingsorgan, end der havde været i 1974. Socialdemokratiet, det Radikale Venstre, det Konservative Folkeparti, Socialistisk Folkeparti og Centrumdemokraterne stemte for lovfæstelsen. Fremskridtspartiet og Kristeligt Folkeparti stemte imod. Retsforbundet, Venstre og Venstresocialisterne stemte hverken for eller imod.
Ligestillingsrådets sammensætning blev ændret i forbindelse med Lov nr. 238 af 20. april 1988 om Ligestilling mellem mænd og kvinder, og den erstattede den tidligere Lov om Ligestillingsrådet. De grønlandske Kvindeforeningers Sammenslutning udtrådte af Rådet, hvilket i bemærkningerne til lovforslaget blev begrundet med etableringen af Hjemmestyret i Grønland. Rådet blev samtidig udvidet med en repræsentant fra Dansk Kvindesamfund, som siden 1980 ikke længere var medlem af Danske Kvinders Nationalråd, samt en kvindeforsker udpeget af det øvrige råd. Dermed realiseredes planen om at inddrage uafhængige eksperter i rådsarbejdet, dog i langt mindre målestok, end man havde tænkt sig i Kvindekommissionen. Der var på dette tidspunkt en udstrakt konsensus om Ligestillingsrådet, idet alle partier stemte for forslaget bortset fra Fremskridtspartiet, som stemte imod. Socialistisk Folkeparti havde foreslået, at Akademikernes Centralorganisation blev optaget i Rådet, og Fælles Kurs foreslog, at Dansk Arbejdsgiverforening udgik, men ingen af disse forslag kunne samle flertal.
Med etableringen af Ligestillingsrådet var det første gang, at kvindeorganisationerne opnåede en mere permanent repræsentation i et statsligt organ, hvorimod arbejdsmarkedsorganisationerne var repræsenterede i en lang række organer. Der fandtes på dette tidspunkt ikke mandeorganisationer, der kunne repræsenteres, men der var en vis kønsbalance i Ligestillingsrådet, idet arbejdsmarkedsorganisationerne var meget mandsdominerede.
Ligestillingsrådet har haft fem formænd siden, det startede:
21.1.1982 - 1.1.1987 Helle Degn , MF for Socialdemokratiet
11.1.1995 - Ingrid Rasmussen, MF for Socialdemokratiet
Formændene har altså med en enkelt undtagelse været folketingspolitikere. Anne Grete Holmsgaard var ved sin udpegning tidligere medlem af Folketinget for Venstresocialisterne og Socialistisk Folkeparti. Ser man på udskiftningen af formænd, fremgår det, at begyndelsen af 1990erne blev en mere turbulent periode end den foregående med to formandsskift uden for den normale udpegningsperiode og inden for en periode af to år.
4. Ligestillingsrådets arbejdsopgaver og kompetence
Ligestillingsrådets arbejdsopgaver blev i 1975 fastlagt som:
Følge udviklingen i samfundet, herunder lovgivningen, samt følge udviklingen på arbejdsmarkedet, undersøge forhold, som modvirker ligestillingen, og foreslå foranstaltninger til ændring af sådanne forhold.
Virke som rådgivende organ for statslige myndigheder og kommuner i spørgsmål om ligestilling mellem mænd og kvinder.
Fremsætte forslag til forskning vedrørende ligestilling mellem mænd og kvinder samt fremme oplysningsvirksomheden om ligestillingsspørgsmål, bl.a. gennem udsendelse af publikationer m.v.
Disse arbejdsopgaver blev fastholdt ved lovfæstelsen i 1978 og gjaldt frem til 1988.
Arbejdsmarkedsorganisationerne fik fra starten en særlig rolle i Ligestillingsrådets arbejde. På sit første møde nedsatte Rådet et arbejdsmarkedsudvalg bestående af formanden og repræsentanterne fra Landsorganisationen i Danmark og Dansk Arbejdsgiverforening. Repræsentanten fra Fællesrådet for danske Tjenestemands- og Funktionærorganisationer deltog, når der var sager af særlig interesse for denne organisation (Ligestillingsrådet, 1977: 2,3) og var i 1978 fast medlem af udvalget (Ligestillingsrådet, 1979). I de første år arbejdede udvalget med problemet om den høje kvindearbejdsløshed. Det udarbejdede bl.a. en redegørelse om mænds og kvinders beskæftigelse og arbejdsløshed. Den ledte til henvendelser til regeringen og flere ministerier med henblik på at rette op på kønsskævhederne (Ligestillingsrådet, 1978: 5ff.). I forbindelse med lovfæstelsen fik Rådet en forretningsorden, som blev fastsat af statsministeren. Ifølge denne skulle Ligestillingsrådets udtalelser angående "tilladelse til foranstaltninger til fremme af lige muligheder for mænd og kvinder ved afhjælpning af de faktiske uligheder, som påvirker adgangen til beskæftigelse, erhvervsuddannelse m.v.", eller såkaldt positive særforanstaltninger, godkendes af arbejdsmarkedsudvalget. Dermed blev arbejdsmarkedsorganisationerne helt afgørende for Ligestillingsrådets udtalelser på dette område.
Med Lov om Ligestilling mellem mænd og kvinder i 1988 blev der som noget nyt formuleret en formålsbestemmelse, der kort og godt sagde, at "Lovens formål er at fremme ligestillingen mellem mænd og kvinder". I bemærkningerne til loven blev det præciseret, at der ved ligestilling forstås "mænds og kvinders lige integration i samfundet og ligestilling i familielivet. Bl.a. skal mænd og kvinder have lige indflydelse og lige muligheder i alle samfundets funktioner, det vil sige lige adgang til samfundets styrende organer, lige adgang til arbejdsmarkedet, lige muligheder for at få uddannelse og undervisning".
Ligestillingsrådets kompetence blev udvidet i forbindelse med denne lovændring, som var en opfølgning af en motiveret dagsorden vedtaget i Folketinget i januar 1987. Ifølge loven kunne Ligestillingsrådet "af egen drift eller efter anmodning undersøge forhold, der vedrørte lovens formål". Arbejdsmarkedets parter fik nu forpligtelse til at give oplysninger til Ligestillingsrådet og kunne straffes med bøde, hvis de nægtede det. Lovændringen indebar, at alle offentlige myndigheder blev forpligtet til at arbejde for ligestilling, herunder også kommuner og amtskommuner. Ligestillingsrådet fik også styrket sin indflydelse, da kompetencen til at give tilladelse til positive særforanstaltninger blev flyttet fra arbejdsministeren til Rådet efter høring fra de berørte ressortministre. Denne ændring var signaleret i 1988-loven og blev i 1989 indført i Ligebehandlingsloven. Med udvidelsen af Rådets kompetence fik Arbejdsmarkedsudvalget vetoret i forhold til tilladelse af positive særforanstaltninger, og formuleringerne i forretningsordenen angående udvalgets kompetence blev skrevet ind i loven. Ved en ændring af Ligestillingsloven i 1992 kunne Ligestillingsrådet inddrage særligt sagkyndige i forbindelse med behandling af konkrete ligelønssager, og det fik mulighed for besigtigelse af virksomheder.
Gennem Ligestillingsrådets historie er udviklingen altså gået fra, at Rådet ingen selvstændig kompetence havde ved starten i 1975, mod at det i 1978 fik en vis kompetence, som igen blev udvidet i 1988. I de første år lå hovedvægten i Rådets arbejde på behandling af individuelle klagesager affødt af enkeltpersoners henvendelser (Ligestillingsrådet, 1977). I perioden efter lovfæstelsen fik generelle og principielle ligestillingsspørgsmål en større vægt. I takt med vedtagelse af ligestillingslovgivningen har udtalelser i forbindelse med vurdering af brud på ligebehandlingsloven og i mindre grad ligelønsloven fået en stigende vægt i Rådets arbejde. Ligestillingsrådet har med disse udtalelser haft en væsentlig rolle i forbindelse med fastlæggelsen af praksis og fortolkning af ligestillingslovene, som dog er blevet afgjort endeligt ved domstolene.
Til illustration af udviklingen i Rådets arbejdsopgaver gives her eksempler på dagsordenspunkter på rådsmøder i 1976, 1986 og 1996.
a. beretning fra arbejdsmarkedsudvalgets møde den. 15. November
b. rådsmedlemmernes bemærkninger til beretningen
Forslag fra rådsmedlemmerne, herunder forslag til drøftelse med statsminister Anker Jørgensen
Betænkning om ingeniør- og teknikeruddannelsens fremtid
Nordisk Forum i 1988
Graviditets- og barselsbetingede problemer for lønarbejdende kvinder
Ligestillingsrådets møde om "Ligestillingen i fremtidens Danmark"
Indstilling af nyt medlem til Nordisk Institut for Kvinde- og Kønsforskning
Udtalelse til Justitsministeriet på høring vedrørende betænkning om fraskiltes pensionsret
Dispensationssag, Danmarks Radio
Dispensationssag, Greve Kommune
Dispensationssag, forskningsrådene
Afskedigelsessag NN
Manglende genansættelse NN
Manglende fastansættelse af vikar NN
Forskelsbehandling på grund af kønsskifte af NN
Drøftelse af barselsfonde
Drøftelse af disposition for populærudgave af Platform for Action
Ligestillingsrådet fik først sit eget budget med lovfæstelsen i 1978 og har siden været på Finansloven med egen bevilling. Bevillingen steg fra 1.355.000 kr. i 1979 til 4.500.000 kr. i 1993. I forbindelse med handlingsplanarbejdet blev der bevilget særlige midler til projektarbejde, første gang i 1987, hvor der blev givet 3 millioner kr. over en treårig periode. I 1991 blev der givet 9 millioner kr. til den kommende treårige periode. I 1994 blev projektmidlerne givet som en del af det samlede driftsbudget, som i dette år var på 7.100.000 kr.
5. Ligestillingslovgivningen
Ud over lovgivningen om Ligestillingsrådet har to andre ligestillingslove været nært forbundet med Rådets arbejde, nemlig ligelønsloven og ligebehandlingsloven. Derudover er udvalgsloven og bestyrelsesloven, der begge administreres i Statsministeriet, af relevans for ligestillingsarbejdet.
Lov nr. 32 af 4. februar 1976 om lige løn til mænd og kvinder gjaldt for områder, der ikke var dækket af overenskomster mellem Landsorganisationen i Danmark og Dansk Arbejdsgiverforening, for her var ligelønsprincippet gennemført i 1973. Baggrunden for loven var, at Danmark havde ratificeret ILOs konvention om lige løn for arbejdere på det private arbejdsmarked i 1960. Den direkte anledning var et EF-direktiv af 10. februar 1975 "om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger om gennemførelse af princippet om lige løn til mænd og kvinder" (75/117/EØF). Dette direktiv skal ses i sammenhæng med § 119 om ligeløn i Romtraktaten fra 1957.
Ifølge den danske lov fra 1976 skulle enhver arbejdsgiver, som havde ansat mænd og kvinder på samme arbejdsplads, give lige løn for samme arbejde. Denne formulering var ikke så vidtgående som direktivets, som talte om lige løn for samme arbejde eller arbejde, som tillægges samme værdi. Begrundelsen for formuleringen i loven var, at det var den formulering, der var benyttet i de kollektive overenskomster.
I 1983 stævnede EF-Kommissionen Danmark for mangelfuld gennemførelse af direktivet, og i 1985 blev Danmark dømt for traktatbrud af EF-domstolen. Begrundelsen var, at lovens formulering ikke var tilstrækkelig klar og præcis. Det førte til en ændring af ligelønsloven i 1986, hvor formuleringen nu blev, at der skulle ydes lige løn for samme arbejde eller arbejde af samme værdi. Formuleringen "på samme arbejdsplads" gled dermed også ud. Ligelønsloven blev igen ændret i 1989, hvor Ligestillingsrådets mulighed for at undersøge forhold af egen drift og sanktionsmuligheder med bøde for at undlade at give oplysninger blev indføjet i loven.
I 1992 blev loven ændret på ny, og her fik Ligestillingsrådet ret til at indhente erklæringer fra særligt sagkyndige ved behandling af konkrete sager, og der blev indført ret til virksomhedsbesøg efter aftale med virksomheden. Der blev også indført omvendt bevisbyrde i forbindelse med afskedigelse i tilknytning til ligelønssager.
Ligestillingsrådet har gennem årene haft et antal sager om brud på ligelønsloven til udtalelse; langt de fleste ligelønssager rejses via faglig voldgift.
Lov nr. 244 af 19. april 1978 om ligebehandling af mænd og kvinder med hensyn til beskæftigelse m.v. havde baggrund i et EF-direktiv af 9. februar 1976 "om gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder, for så vidt angår adgang til beskæftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkår" (76/207/EØF). Loven forbød direkte og indirekte diskrimination på grund af køn ved ansættelse, forflyttelser og forfremmelser, dvs. forhold, der vedrørte arbejdsmarkedet. Der var altså tale om forbudslovgivning, som fik en kønsneutral udformning. Positive særforanstaltninger var kun tilladt efter at have indhentet dispensation. Ligestillingsrådet fik status som høringsinstans i forbindelse med disse dispensationer, mens den endelige afgørelse lå hos arbejdsministeren. I tilfælde, hvor det var afgørende, "at erhvervsudøveren havde et bestemt køn", lå dispensationskompetencen hos den minister, til hvis ressort den pågældende virksomhed hørte. I 1984 blev formuleringen om arbejdsgivere, "som beskæftiger mænd og kvinder på samme arbejdsplads", taget ud af loven. Det skete efter, at Kommissionen havde rejst traktatbrudssag mod Danmark. Derefter bortfaldt denne sag.
I 1989 blev der udsendt en bekendtgørelse om fritagelse for at søge dispensation for Ligebehandlingsloven i forbindelse med kortere kurser for kvinder og i stillingsannoncer, hvor kvinder blev opfordret til at søge. I 1989 blev om Lov om barselsorlov (nr. 234 af 4.juni 1980) indarbejdet i ligebehandlingsloven, og bevisbyrden ved afskedigelse i forbindelse med graviditet og barsel blev vendt, således at det nu kom til at påhvile arbejdsgiveren at bevise, at afskedigelse ikke var begrundet i disse forhold. Desuden blev Ligestillingsrådets kompetence i forhold til at indhente oplysninger af egen drift og sanktionsmulighederne ved bøde indskrevet i loven. Som nævnt ovenfor fik Ligestillingsrådet nu retten til at tillade positive særforanstaltninger, men i sager, hvor det er afgørende at personen er af et bestemt køn, ligger kompetencen hos ressortministeren efter forudgående høring i Arbejdsministeriet og Ligestillingsrådet. I 1990 blev loven revideret, og retten til at placere fraværet i forbindelse med barsel blev ændret. I 1994 blev ligebehandlingsloven ændret på to områder som følge af EU-direktivet, "Tiende særdirektiv inden for rammedirektivet om arbejdsmiljø om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af sikkerheden og sundheden under arbejdet for arbejdstagere, som er gravide, lige har født eller ammer" (92/85/EØF). Ændringerne medførte, at mødre har pligt til fravær i to uger efter fødslen, og at kvindelige lønmodtagere har ret til fravær fra arbejde i forbindelse med graviditetsundersøgelser i arbejdstiden. Endelig skulle afskedigelse under barsel fremover begrundes skriftligt og fyldestgørende.
I de første år efter lovens ikrafttrædelse blev der rejst en del sager om kønsdiskriminerende annoncering, senere forenklede man proceduren og valgte kun at tage sig af grove overtrædelser. Siden 1994 har sager om kønsdiskriminerende reklame været reguleret via markedsføringsloven, som administreres af forbrugerombudsmanden. Også dispensationsbekendtgørelsen medførte reduktion af det antal sager, som blev rejst over for Ligestillingrådet. De fleste sager om Ligebehandlingsloven har drejet sig om ansættelse og afskedigelse under barsel. Efter indførelse af omvendt bevisbyrde under graviditet og barsel konstaterede Rådet en tendens til, at afskedigelserne blev flyttet til et tidspunkt efter barselsorlovens udløb, hvor der ikke gjaldt omvendt bevisbyrde (Ligestillingsrådet, 1994: 13). Når konkrete sager er blevet rejst over for Ligestillingsrådet, er de efter en kortlægning i sekretariatet blevet forelagt for Rådet, som derefter har givet en vurdering af, om der var tale om et brud på lovgivningen. Den endelige afgørelse hører under domstolene.
Lov nr. 157 af 24. april 1985 om Ligestilling mellem mænd og kvinder ved udpegning af medlemmer til offentlige udvalg, kommissioner o.lign., i daglig tale kaldet udvalgsloven, havde sin baggrund i længere tids diskussioner af kønssammensætningen i offentlige udvalg. Ligestillingsrådet havde efter vedtagelse på sit første rådsmøde anmodet ministerierne om oplysninger om sammensætning af råd, nævn og udvalg. De svar, man fik tilbage, viste, at kvinderne kun udgjorde 8,6 pct. af medlemmerne i offentlige råd, nævn og udvalg. Kønsskævheden var langt større end forventet, og Rådet henvendte sig derefter i juli 1976 til statsminister Anker Jørgensen, som i oktober 1976 gjorde ministerierne opmærksomme på det ønskelige i en ligelig kønsfordeling. I 1978 foretog Ligestillingsrådet en ny opgørelse, der viste, at kvindeandelen nu var på 9,2 pct., og det henvendte sig derefter på ny til statsministeren. Denne indskærpede herefter i 1981 til ministerierne, at der skulle tilstræbes en mere ligelig kønsfordeling. Samtidig blev der indført indberetningspligt til Statsministeriet inden endelig beskikkelse af udvalg. Da det fortsat ikke førte til større ændringer, blev udvalgsloven gennemført. Ifølge denne bør der så vidt muligt være en afbalanceret sammensætning af mænd og kvinder i disse udvalg. Inden lovens vedtagelse havde det Radikale Venstre i 1980 og flere gange i 1984 stillet tilsvarende forslag til lovgivning. Ifølge udvalgsloven skulle myndigheder og organisationer foreslå både en mand og en kvinde ved udpegning til offentlige udvalg, kommissioner o.lign. Herefter afgør den minister, til hvis ressort udvalget hører, hvem der udpeges. Sammensætningen af udvalg skal fortsat indberettes til Statsministeriet før den endelige beskikkelse. Der blev ikke tillagt Ligestillingsrådet nogen kompetence i forbindelse med denne lov.
Efter lovens gennemførelse steg kvindeandelen i råd, nævn og udvalg og især i dem, der blev etableret efter lovens ikrafttrædelse. Kvindeandelen i udvalg nedsat fra 1.7. 1985 til 31.12 1986 var således 30,7 pct., i udvalg nedsat i 1990 38,0 pct. og i udvalg nedsat i 1995 32,6 pct. (Ligestillingsrådet, 1996b, bilag 4). Kvindeandelen i samtlige råd, nævn og udvalg steg fra 15,7 pct. i 1985/86 til 27,7 pct. i 1995 (Ligestillingsrådet, 1992 og 1996). I 1996 var andelen på 27,2 pct., og dermed var der altså sket en stagnation i udviklingen mod en mere ligelig kønsrepræsentation (Ligestillingsrådet, 1997).
Der har været flere sager om udvalg, hvis kønssammensætning var meget skæv (Dahlerup, 1990; Ligestillingsrådet, 1996a: 44ff.), og i Folketinget er der stillet flere spørgsmål herom. Der har også været eksempler på, at ministre har nægtet at følge indstillinger til udvalg, fordi deres kønssammensætning var for skæv. Kontroverserne skal ses i sammenhæng med, at loven har skabt en vis modstand i organisationerne.
Lov nr. 427 af 13. juni 1990 om ligestilling mellem mænd og kvinder ved besættelse af visse bestyrelsesposter i den statslige forvaltning, i daglig tale kaldet bestyrelsesloven, udvidede principperne i udvalgsloven til også at gælde bestyrelser, repræsentantskab eller tilsvarende kollektiv ledelse. Baggrunden for loven var, at der i 1987 efter en beslutning foreslået af det Radikale Venstre blev nedsat et udvalg under Justitsministeriet, som skulle kortlægge kvinderepræsentationen i bestyrelser, hvor det offentlige havde indstillings- eller godkendelsesret. Udvalget foreslog, at lovgivningen skulle tilstræbe en ligelig kønsfordeling i disse bestyrelser. Loven kom i sidste ende kun til at gælde statslige forvaltningsmyndigheder, der ledes af en bestyrelse, repræsentantskab eller tilsvarende kollektiv ledelse. Loven bestemte, at indstillende myndigheder og organisationer både skulle foreslå mænd og kvinder på samme måde som i udvalgsloven. Ressortministrene skulle hvert tredje år indberette kønssammensætningen til Statsministeriet, dvs. altså ikke som ved udvalgsloven inden beskikkelsen af medlemmerne. Ligestillingsrådet fik ikke tillagt nogen kompetence i forbindelse med denne lov.
Ligestillingsrådet beklagede, at loven kun gjaldt statslige og ikke kommunale og amtskommunale myndigheder, ligesom det gerne så, at også private bestyrelser, hvor det offentlige har en vis indflydelse, var omfattet af loven. Rådet fandt det principielt uheldigt, at der kun var tale om en henstilling og ikke om et pålæg om en mere afbalanceret kønssammensætning (Ligestillingsrådet, 1990: 80ff.).
Kvindeandelen i de bestyrelser, som er omfattet af loven steg fra 24 pct. i 1988 til 29,2 pct. i 1994 (Ligestillingsrådet, 1991 og 1996).
Gennemførelsen af ligestillingslovgivningen og især ligelønsloven og ligebehandlingsloven med senere revisioner har altså ført til en udvidelse af Ligestillingsrådets kompetence og har præget Rådets arbejdsopgaver. Udtalelser vedrørende brud på ligeløns- og ligebehandlingsloven i konkrete tilfælde er blevet en væsentlig del af dets arbejde, og Ligestillingsrådet har dermed - især i de første år efter lovenes gennemførelse - præget implementeringen af ligestillingslovgivningen.
6. Positive særforanstaltninger
Tilladelse til foranstaltninger til fremme af lige muligheder for mænd og kvinder ved afhjælpning af de faktiske uligheder, som påvirker adgangen til beskæftigelse, erhvervsuddannelse m.v.", eller såkaldt positive særforanstaltninger er et emne, der ofte giver anledning til en omfattende debat. Som anført ovenfor kan dette ligestillingsinstrument kun bruges efter indhentning af dispensation, bort set fra de tilfælde, hvor det er tilladt i henhold til bekendtgørelse, som f.eks. kortere kurser for kvinder og opfordringer til kvinder om at søge i stillingsannoncer.
Positive særforanstaltninger efter dispensation er især blevet anvendt i forbindelse med arbejdsmarkedsrelaterede kurser, stillingsannoncer og ved ansættelser og forfremmelser. Ved positive særforanstaltninger relateret til forfremmelser og ansættelser kan benyttes forskellige instrumenter. Ved radikal kønskvotering, foretrækkes det underrepræsenterede køn, hvis nogle minimumskvalifikationer opfyldes, og ved moderat kønskvotering foretrækkes det underrepræsenterede køn ved lige kvalifikationer. Ved øremærkning forstås foranstaltninger eller stillinger, der på forhånd er afsat til det underrepræsenterede køn. I den offentlige debat diskuteres positive særforanstaltninger ofte under ét under betegnelsen kønskvotering, således at disse tre instrumenter ofte blandes sammen.
Radikal kønskvotering har aldrig været anvendt i Danmark, mens blød kønskvotering har været forsøgt. Øremærkning er f.eks. sket i forbindelse med besættelse af forskningsstipendier for unge forskere på naturvidenskabelige uddannelser på universiteterne.
Positive særforanstaltninger var i ligebehandlingslovens første år næsten udelukkende rettet mod kvinder, men i de senere år er det blevet mere udbredt at benytte dette instrument for mænd. I 1996 blev der givet 12 dispensationer til positive særforanstaltninger. I seks tilfælde var der tale om særforanstaltninger til mænd og i fem til kvinder, mens en dispensation både drejede sig om mænd og kvinder (Ligestillingsrådet, 1997: 60-71).
7. Handlingsplaner for ligestilling
Inspirationen til det danske handlingsplanarbejde kom fra FNs kvindekonference i Nairobi i 1985, hvor der blev vedtaget et dokument om fremadrettede strategier frem til år 2000, som bl.a. pegede på gennemførelse af handlingsplaner. Desuden var man inspireret af de nordiske lande, hvor man havde vedtaget handlingsplaner i Sverige i 1979, i Finland i 1980 og i Norge i 1981 (Haavio-Mannilia, 1983: 224ff.). I Danmark stillede Socialistisk Folkeparti forslag om handlingsplaner to gange i 1978, men først i forbindelse med en forespørgselsdebat i januar 1985 var der flertal for det. Forespørgselen var rejst af kvindelige politikere fra Socialdemokratiet, Konservativt Folkeparti, Venstre, Socialistisk Folkeparti, Radikale Venstre, Centrumdemokraterne, Venstresocialisterne og Kristeligt Folkeparti. Debatten mundede ud i en næsten enstemmig vedtagelse af en motiveret dagsorden, der bl.a. konkluderede, at der i Danmark burde udarbejdes en handlingsplan, "Således at der kan iværksættes kampagner, der sikrer kvinder lige muligheder overalt i samfundet" (Folketingstidende 17/1 1985: 4349), og i november 1985 blev regeringen efter en ny forespørgselsdebat og vedtagelsen af en motiveret dagsorden pålagt at fremlægge en national handlingsplan inden den 1. januar 1987. Derefter blev der nedsat et udvalg med forhenværende arbejdsminister Grethe Fenger Møller som formand, og statsminister Poul Schlüter fremlagde derefter i december 1986 regeringens første handlingsplan. Denne blev debatteret i Folketinget i januar 1987. Her blev der vedtaget en motiveret dagsorden med alle partiers stemmer mod Fremskridstpartiets. Den opfordrede regeringen til at fortsætte handlingsplanarbejdet, som ministerierne årligt skulle afrapportere til Ligestillingsrådet. Regeringen skulle præsentere de opnåede resultater for Folketinget senest i 1990. Desuden opfordredes statsministeren til at nedsætte et udvalg til at følge det internationale handlingsplanarbejde, og endelig skulle Ligestillingsrådet styrkes med ressourcer og kompetence til at behandle sager om lige løn og lige behandling (Folketingstidende 20/1 1987: 5593).
Handlingsplanarbejdet kom i de følgende år til at fortsætte på den måde, at ministerierne udarbejdede årlige redegørelser, som Ligestillingsrådet evaluerede for treårige perioder ad gangen. Indtil nu er det sket for perioderne 1987-90 (Andersen og Carlsen, 1991), 1991-93 (Ligestillingsrådet, 1993b), 1994-96 (Ligestillingsrådet, 1996b), og derefter er evalueringerne fremlagt til debat i Folketinget. Indimellem debatterne har der også været stillet spørgsmål til ministre angående ministeriernes handlingsplanarbejde.
Ved den første handlingsplanrunde blev der udpeget tre indsatsområder: opkvalificering af kontorfunktionærer, kvinders andel af det ledende personale og sammenhæng mellem arbejdsliv og familieliv. Disse indsatsområder blev fortsat i anden runde sammen med ligeløn.
Ved Folketingets behandling af første runde i februar 1991 blev der vedtaget en dagsorden, som lagde op til en fortsættelse af handlingsplanarbejdet og af Ligestillingsrådets projekt- og formidlingsarbejde. Det blev besluttet, at der i det konkrete handlingsplaner skulle udarbejdes måltal og årstal for ligestillingen i statens ligestillingspolitik. Det blev også vedtaget at intensivere ligelønsbestræbelserne og fremlægge strategier, som skulle sikre bedre mod afskedigelse af gravide (Folketingstidende 21/2 1991: 2234). Denne dagsorden blev vedtaget af alle partier mod Fremskridtspartiets.
Ligestillingsrådets opsamling af 2. handlingsplanrunde i 1993 viste, at flertallet af ministerier ikke havde levet op til Folketingets dagsorden om at udarbejde handlingsplaner med måltal og årstal. Rådet vurderede, at der var eksempler på flot og seriøst arbejde, men at de var få. De fleste steder var arbejdet gået for langsomt, og i et flertal af ministerierne havde det været tillagt ringe vægt (Ligestillingsrådet 1993b). Under Folketingets behandling af evalueringen af 2. handlingsplanrunde i april 1994 konstaterede man, at resultaterne generelt var beskedne, og derfor opfordredes regeringen til at sikre, at de statslige institutioner, der endnu ikke havde udarbejdet handlingsplaner, skulle få gjort det snarest. Der skulle optages forhandlinger med kommuner og amtskommuner for at fremme ligestillingen på deres arbejdspladser. Handlingsplanerne skulle som et minimum indeholde måltal og konkrete tiltag for at bedre balancen mellem arbejdsliv og familieliv for begge køn og mål for en mere balanceret kønsfordeling i ledergruppen. Inden udgangen af 1995 skulle der udarbejdes forslag, der kunne fremme fædres anvendelse af orlovsordninger. Endelig skulle Statsministeriet årligt og første gang i 1995 udarbejde en oversigt over ministeriernes øvrige initiativer til fremme af ligestillingen (Folketingstidende 28/4 1994: 10223). Folketingets dagsorden blev vedtaget af alle partier, bort set fra Fremskridtspartiet som stemte imod og venstre, som stemte ved ikke.
Med henblik på at hjælpe offentlige og private virksomheder med at sætte målrettet ligestillingsarbejde i gang, oprettede Ligestillingsrådet i 1994 en rådgivningstjeneste. Rådgivningstjenesten indsamler dokumentation om erfaringer med dette arbejde og har sat nogle pilotprojekter i gang.
Inddragelsen af kommunerne i handlingsplanarbejdet førte i 1995 til, at der blev indført en bestemmelse i den kommunale styrelseslov om, at kommunalbestyrelsen mindst hvert andet år skal redegøre for kommunens ligestillingspolitik, den kønsmæssige fordeling i de enkelte stillingskategorier samt andre forhold af betydning for kommunens indsats på ligestillingsområdet (Lov nr. 380 1995 om ændring af de kommunale styrelseslove m.v.).
I forbindelse med Ligestillingsrådets opsummering af den 3. handlingsplanrunde konstaterede formanden Ingrid Rasmussen, at arbejdet går fremad, men at kun knap halvdelen af ministerierne fastsætter måltal for ligestillingsarbejdet. Insatsen for at skabe bedre sammenhæng mellem arbejdsliv og familieliv i ledergruppen betegnes som moderat (Ligestillingsrådet, 1996b). Den 3. runde har endnu ikke været til behandling i Folketinget.
Handlingsplanarbejdet har udvidet Ligestillingsrådets arbejdsområde, idet Rådet har fået ansvar for koordinering og evaluering af det. Desuden har der været en del afsmitning fra Folketingets debatter om handlingsplanarbejdet til de lovrevisioner, som er omtalt i det foregående afsnit. De statslige institutioners indsats har langt fra opfyldt Folketingets beslutninger om planer og måltal for handlingsplanarbejde, men det har haft bevidstgørende betydning i forhold til ligestilling, især inden for den statslige sektor.
8. De politiske partiers stemmeafgivning
Politisk har der været en stor opbakning til ligestillingspolitikken, især i midten af det politiske spektrum. Det fremgår af figuren, at der i 1980erne var bred tilslutning blandt de politiske partier til udvidelsen af Rådets kompetence og arbejdsopgaver og til gennemførelsen af ligestillingslovgivningen og handlingsplanarbejdet. Opbakningen nåede et foreløbigt kulminationspunkt omkring vedtagelsen og opfølgningen af handlingsplanarbejdet fra midten af 1980erne og med vedtagelsen af Lov om ligestilling i 1988. Den fulgte efter vedtagelsen af en række motiverede dagsordner.
Vurderet i forhold til hele perioden har opbakningen omkring ligestillingspolitikken og Ligestillingsrådet været størst i midten af dansk politik, idet Socialdemokratiet, Radikale Venstre og Socialistisk Folkeparti har stemt for alle ligestillingsbeslutninger. Konservative og Centrumdemokraterne har stemt for alle væsentlige beslutninger, og det gælder også Venstre og Kristeligt Folkeparti med få undtagelser. Tilslutningen har været mindst hos Fremskridtspartiet (og Dansk Folkeparti), som ikke har stemt for nogen af forslagene. På venstrefløjen har partier undertiden undladt at stemme, fordi forslagene ikke var vidtgående nok.
Fæl.
Oprettelse af permanent ligestillingsorgan*
Lov om ligestillingsrådet
Handlingsplan for ligestilling**
Udvalgsloven
Bestyrelsesloven
Opfølgning på Beijing-konference**
Bemærkninger: Partigrupper på 1 person er ikke medtaget.
* Ingen afstemning
** Motiveret dagsorden
+ Stemte for
÷ Stemte imod
? Stemte hverken for eller imod
Grå skravering Ikke i Folketinget
9. Ligestillingsrådets deltagelse i lovforberedende arbejde
Ligestillingsrådet har gennem årene deltaget i kommissioner og udvalg, der forberedte ny lovgivning, og forslag til ny lovgivning, herunder EF/EU-direktiver har været til høring i Rådet. Inddragelsen af Ligestillingsrådet er dog ikke sket systematisk.
10. Ligestillingsrådets opgaver i forbindelse med internationalt ligestillingsarbejde
I dette afsnit beskrives Ligestillingsrådet opgaver i forbindelse med internationalt ligestillingsarbejde, som siden Rådets etablering har været en væsentlig arbejdsopgave.
Samarbejdet i Nordisk Ministerråd. startede uformelt med en kontaktgruppe i 1974, hvor Ligestillingsrådet deltog. I 1978 blev den gjort permanent og fik i 1989 navnet Nordisk Embedsmandskomite for Ligestillingsspørgsmål. Nordisk Ministerråd har igangsat en del projekter og har også støttet en del forskning om køn og ligestilling. Nordisk Ministerråd har vedtaget to handlingsplaner for ligestilling, den første for perioden 1989-1993 og den anden for 1995-2000. I 1988 og 1994 blev der afholdt nordiske kvindekonferencer med titlen NORDISK FORUM.
I FN har Ligestillingsrådet varetaget en række opgaver for regeringen. Ligestillingsrådet har været medlem af den danske delegation ved møderne i FNs kvindekommision, som blev nedsat i 1947. Fra 1976-1979 var Ligestillingsrådets formand, Karen Dahlerup, medlem af denne kommission. FN-arbejdet har i øvrigt især samlet sig om kvindekonferencerne i Mexico 1975, i København i 1980, i Nairobi i 1985 og i Beijing i 1995. FN-konferencerne er vigtige i forbindelse med forberedelse og opfølgning af de resolutioner, der vedtages. En væsentlig aftale er konventionen om afskaffelse af alle former for diskrimination imod kvinder, CEDAW konventionen, som Danmark underskrev i 1980. Ligestillingsrådets formand, Grethe Fenger Møller, var medlem af overvågningskomiteen for gennemførelsen af denne konvention fra 1989 til 1992.
EF/EU koordineringen af ligestillingen er vokset betydeligt siden Ligestillingsrådets start. I begyndelsen var der kun tale om deltagelse i møder eller konferencer, men i 1980 nedsatte EF-Kommissionen et rådgivende udvalg for ligestilling mellem mænd og kvinder, som blev gjort permanent i 1982, og Ligestillingsrådet har været permanent repræsenteret her. Udvalget er placeret under generaldirektorat V for beskæftigelse, arbejdsmarkedsrelationer og sociale anliggender, og det rådgiver EU-Kommissionen om dens politik på området. I 1994 var Ligestillingsrådets formand, Anne Grete Holmsgaard, formand for dette udvalg. I januar 1996 blev der oprettet et nyt rådgivende udvalg, hvor der både er regeringsrepræsentanter og repræsentanter for de nationale ligestillingsråd. I dette udvalg er der således nu både en repræsentant fra Statsministeriet og fra Ligestillingsrådet. Arbejdet i udvalget har været knyttet til forberedelse og gennemførelse af EF/EUs handlingsprogrammer for ligestilling, I: 1982-85, II: 1986-90 og III: 1991-95. I 1996 blev der nedsat et overvågningsudvalg, som tager sig af gennemførelsen af det igangværende IV. handlingsprogram, som løber fra 1996-2000. Ligestillingsrådet er også repræsenteret i dette udvalg.
Ud over dette har Ligestillingsrådet deltaget i ligestillingsarbejde i OECD og ILO.
I Europarådet blev der nedsat et ad hoc udvalg for ligestilling i 1982, og der blev etableret en ligestillingskomite, som i 1991 blev omdannet til en styringskomite med større kompetence, f.eks. til at nedsætte arbejdsgrupper.
Det internationale ligestillingsarbejde i Danmark følges af et udvalg, Det Internationale Ligestillingsudvalg", som blev nedsat af statsministeren i 1987 som opfølgning på en motiveret dagsorden. Medlemmer af udvalget er folketingspolitikere, repræsentanter fra kvindeorganisationerne, Udenrigsministeriet, Statsministeriet, Ligestillingsrådet og siden 1994 også Arbejdsministeriet. Frem til juni 1988 havde udvalget Lone Dybkjær som formand og dernæst til september 1996 Kirsten Lee. I december 1996 blev Elisabeth Arnold formand. Alle tre er nuværende eller tidligere folketingsrepræsentanter fra det Radikale Venstre. Sekretariatsfunktionen var først placeret i Statsministeriet, og siden begyndelsen af 1992 i Udenrigsministeriet.
11. Udvalg under Ligestillingsrådet
I årenes løb har Ligestillingsrådet nedsat en række ad hoc udvalg. Eksempler herpå er:
Udvalget vedrørende medhjælpende ægtefæller nedsat i 1977
Udvalget vedrørende ugifte fædre nedsat i 1977
Fællesudvalg med Børnekommissionen angående barselsorlov, 1977
Ligeløn (statistik, løndannelse og juridiske aspekter) nedsat i 1991
Idegruppe om mænd nedsat i 1994
I disse udvalg har der været inddraget personer fra Ligestillingsrådet, dets sekretariat og udefrakommende personer.
12. Ligestillingsrådets publikationer
Ligestillingsrådet har publiceret en lang række rapporter, pjecer og bøger. Til de tilbagevendende publikationer hører Rådets årsberetninger og siden 1981 nyhedsbrevet Lige Nu, som er udkommet fire gange årligt. Ligestillingsrådet har publiceret en række konferencerapporter, pjecer, arbejdspapirer og bøger.
Eksempler på emner, som har været berørt i pjecer og arbejdspapirer, er ligeløn, ligebehandling, medhjælpende ægtefæller, skattemæssig ligestilling, arbejdsdelingen i hjemmet, skattemæssig ligestilling, kvinderepræsentation i offentlige udvalg og i Folketinget, børnepasning, deltid, barselsorlov og ligestillingsudvalg.
Eksempler på emner, som har været behandlet i bøger udgivet af Ligestillingsrådet, er ligestilling i folkeskolen, køn og ledelse, ligeløn, handlingsplanarbejdet og arbejdsliv og familieliv.
Rådet har i forbindelse med sine årsberetninger offentliggjort tal om mænd og kvinder i familie, på arbejdsmarkedet, i uddannelse, i beslutningsprocesser mv. I 1995 blev tilgængelig statistik til belysning af ligheder og uligheder mellem mænd og kvinder udsendt i publikationen "Kvinder og mænd". Det skete i et samarbejde mellem Arbejdsmarkedsstyrelsen, Danmarks Statistik og Ligestillingsrådet (1995).
Bogpublikationerne afspejler, at Ligestillingsrådet især fra midten af 1980erne er indgået i samarbejde med forskere.
Udviklingen i Ligestillingsrådets arbejde er især gennem 1980erne gået mod mere kompetence og andre og flere arbejdsopgaver. Dynamikken i denne udvikling har haft en international komponent, hvor opfølgningen af FNs verdenskvindekonferencer har haft tydelige effekter, og hvor også samarbejdet på nordisk plan og i EF/EU har haft en klar afsmitning. Nationalt har der været en sammenhæng mellem ændringerne i Rådets arbejde og debatterne om handlingsplanarbejdet i Folketinget samt vedtagelse af nye ligestillingslove og lovrevisioner i samme periode. Der har været bred politisk konsensus om ligestillingsarbejdet; især gennem 1980erne.
Andersen, Agnete og Søren Carlsen (1991), Godt begyndt Ligestillingsrapport om arbejdet med regeringens handlingsplan for ligestilling 1987-1990 , Viborg: Ligestillingsrådet.
Andersen, Agnete, Ruth Nielsen, Kirsten Precht, (1996), Ligestillingslovene, Randers: Jurist- og Økonomforbundets Forlag.
Arbejdsmarkedsstyrelsen, Danmarks Statistik, Ligestillingsrådet (1995), Kvinder og mænd, København.
Betænkning 715 (1974), Betænkning vedrørende kvindernes stilling i samfundet, København: Kommissionen vedrørende kvindernes stilling i samfundet.
Borchorst, Anette (1986). "Statsfeminisme eller afledningsmanøvre. Om dansk ligestillingspolitik gennem 20 år", Årbog for kvindestudier AUC 1986, Aalborg, pp. 57-94.
Borchorst, Anette (1994), "A Political Niche: Denmarks Equal Status Council", i Dorothy McBride Stetson, Amy Mazur (red), Comparative State Feminism, Sage Publications, pp. 59-76.
Dahlerup, Drude (1990), "Da ligestilling kom på dagsordenen", i Drude Dahlerup og Kristian Hvidt (red), Kvinder på Tinge, Herning: Rosinante, pp. 158-220.
Fastrup Kirsten (1989), "Evas døtre og sønner: Statsministeriet og ligestillingen", i Per Fischer (red.), Statsministeriet i 75 år, København: Statsministeriet.
Folketingstidende, diverse år.
Haavio-Mannila, Elina m.fl. (red.) (1983), Det uferdige demokratiet. Kvinner i nordisk politikk, Oslo: Nordisk Ministerråd.
Ligestillingsrådet (1977), Beretning om Ligestillingsrådets virksomhed fra beskikkelsesdatoen den 26. November 1975 til den 31. December 1976, København: Ligestillingsrådet.
Ligestillingsrådet (1978), Beretning om Ligestillingsrådets virksomhed i periden 1. Januar - 31. December 1977, København: Ligestillingsrådet.
Ligestillingsrådet (1979), Beretning om Ligestillingsrådets virksomhed i 1978, København: xzLigestillingsrådet.
Ligestillingsrådet (1980), Årsberetning 79, København: Ligestillingsrådet.
Ligestillingsrådet (1981), Årsberetning 80, København: Ligestillingsrådet.
Ligestillingsrådet (1982), Årsberetning 81, København: Ligestillingsrådet.
Ligestillingsrådet (1983), Årsberetning 82, København: Ligestillingsrådet.
Ligestillingsrådet (1984), Årsberetning 1983, København: Ligestillingsrådet.
Ligestillingsrådet (1985), Årsberetning 1984, København: Ligestillingsrådet.
Ligestillingsrådet (1986), Årsberetning 1985, Viborg: Ligestillingsrådet.
Ligestillingsrådet (1987), Årsberetning1986, Viborg: Ligestillingsrådet.
Ligestillingsrådet (1988), Ligestillingsrådets Årsberetning 1987, Viborg: Ligestillingsrådet.
Ligestillingsrådet (1989), Ligestillingsrådets Årsberetning 1988, Viborg: Ligestillingsrådet.
Ligestillingsrådet (1990), Ligestillingsrådets Årsberetning 1989, Viborg: Ligestillingsrådet.
Ligestillingsrådet (1991), Ligestillingsrådets Årsberetning 1990, Viborg: Ligestillingsrådet.
Ligestillingsrådet (1992), Ligestillingsrådets Årsberetning 1991, Viborg: Ligestillingsrådet.
Ligestillingsrådet (1993a), Ligestillingsrådet Årsberetning 1992, Viborg: Ligestillingsrådet.
Ligestillingsrådet (1996b), Vejen videre. Evaluering af Regeringens Handlingsplan for Ligestilling 1991-1993, København: Ligestillingsrådet.
Ligestillingsrådet (1994), Ligestillingsrådets Årsberetning 1993, København: Ligestillingsrådet.
Ligestillingsrådet (1995), Årsberetning 1994, København: Ligestillingsrådet.
Ligestillingsrådet (1996a), Årsberetning 1995, Viborg: Ligestillingsrådet.
Ligestillingsrådet (1996), Vilje til ligestilling. Evaluering af regeringens Handlingsplan for Ligestilling 1994-1996, København: Ligestillingsrådet.
Ligestillingsrådet (1997), Årsberetning 1996, Viborg: Ligestillingsrådet.
Ligestillingsrådet, Lige Nu, diverse numre og årgange.
Statsministeriet (1975), Pressemeddelelse, den 2. september.
UN (1975), Meeting in Mexico. The Story of the World Conference of the International Womens Year. New York.
Udgivet af Statsministeriet marts 1998
Elektronisk version ved Bureaukratiet