A Ride In The Snow ❅ Niall Horan - ❅ Insanities and jingle bells - Movellas
26073Visninger
10. ❅ Insanities and jingle bells
Dag 9, 8. december 2016
“Hvorfor delte du det ikke med mig? Stolede du ikke nok på mig?”
Nialls ord sad fast i hovedet på mig, og det var bestemt ikke sådan jeg havde håbet på at afslutte vores dag. Efterfølgende var han gået direkte ind på sit værelse, og resten af aftenen så jeg intet til ham. Da klokken var omkring ti, havde jeg selv valgt at gå i seng.
Der havde jeg opgivet håbet om at han kom ud fra sin hule, og var klar til at snakke med mig igen. Jeg havde været såret, og jeg ønskede ikke at læsse det hele hen på hans skuldre. Jeg vidste at han ville føle, at det var hans skyld, og det var det jo ikke. Det var noget der ikke kunne forhindres.
Han er en offentlig person, og det vidste jeg allerede inden at jeg overvejede hvorvidt jeg havde følelser eller ej for ham. Jeg vidste at der ville komme had i min retning, og jeg troede virkelig at jeg var forberedt og klar på det. Jeg havde ikke engang delt oplevelsen med Christine eller Jessica.
Heller ikke selv om de havde spurgt, og spurgt hver gang de havde muligheden for det.
Riften på min skulder havde afsløret det meste, og alligevel nærmest tvang han mig til at fortælle alle detaljer. Han sad og torturede sig selv, og jeg var hans accessory. Jeg havde ikke lyst til at dele alt, og jeg havde ikke lyst til at fortælle ham det i det hele taget. Jeg ville lære mig selv, at jeg skulle blive vant til hvordan det var at være hadet af så utroligt mange mennesker.
De fleste vidste jo ikke engang at Niall og jeg var kærester. For mange, var vi stadig bare to bedste venner, som tilfældigvis havde en lejlighed sammen, skøjtede sammen og hvad vi ellers lavede.
Vi var stadig igang med at danne en hverdag sammen, et forhold og en kæmpe kærlighed - som jeg da håbede på at vi ville få - og denne episode skulle ikke ødelægge noget mellem os. Så ville jeg aldrig tilgive mig selv, hans fans, ham, og jeg tror ærligt talt ikke at jeg ville kunne være venner med drengene efterfølgende. Bare smerten i at skulle se ham hver dag, hvis vi skulle slutte det, ville være uudholdelig. For slet ikke at snakke om smerten ved at høre sange om mig selv konstant i radioen.
Jeg var stået op denne morgen til en tom lejlighed. Niall var smuttet i studiet for at arbejde i stilhed på nogle sange. Han havde skrevet det på en seddel, faktisk flere sedler, og hængt op på hans dør til værelset - både indefra og udefra - på køleskabet, på hoveddøren, på køkkenbordet og på tv’et.
Han skulle tydeligvis være sikker på at jeg fandt ud af at han ikke var hjemme, men at han heller ikke bare var stukket af fra problemerne, så jeg kunne håndterer dem alene igen.
Jeg var sikker på at de sange han var taget afsted for at skrive, ville blive fantastiske, ligesom alt andet han laver, og jeg var overbevist om at han ville putte bare et enkelt ord fra den her oplevelse ind i sangen. Mange af hans sange var inspireret af hans hektiske, kaotiske, overengagerede hverdag, og jeg elskede at forstå hans liv på en ny måde hver gang der kom en ny sang fra hans side af. De andre drenge var uden tvivl også fantastiske og talentfulde, men det var bare noget helt andet, og noget helt unikt når det kom fra Niall. Min bedste ven, min klippe og min kæreste.
Jeg gik og nynnede en melodi fra deres første album, men jeg kunne ikke sætte et navn på sangen. Jeg kunne foruroligende nok heller ikke huske teksten, men melodien på denne var fantastisk.
Mine ben var barer, og så havde jeg en stor t-shirt på, som jeg havde taget fra Nialls skab, da jeg opdagede at jeg skulle bruge dagen derhjemme. Der var tre dage til Harrys og Lilys forlovelses fest, så jeg besluttede mig for at få dem inviteret herover på det tidspunkt vi havde aftalt. Klokken ti til brunch, og så videre i byen derefter, hvor at vi skulle være klokken et.
Efter tidsplanen ville vi være færdige omkring klokken halv fire, men de kunne altid vælge at blive længere, eller fejre videre bare de to. Det var præcis det jeg skrev i en besked til Lily. Altså bare uden at nævne noget med at fejre, eller noget der virkede for organiseret og planlagt.
Hun svarede hurtigt tilbage at de ville elske at komme, og spurgte også om de skulle tage noget med. Der skrev jeg at de bare skulle huske hinanden, og deres gode humør. Jeg fik hurtigt skrevet beskeder til Niall, Harry, Louis, Jessica og Christine at de havde accepteret vores invitation, på trods af at de egentlig ikke vidste at det var det de havde gjort. Niall sendte en smiley tilbage.
Jessica derimod virkede mere begejstret, da hun sendte en indtalt besked, hvor at hun hvinede helt ekstremt, og gav udtryk for hvor vigtigt det var at de kunne på den dato. Jeg skrev til Niall igen, og bad ham om at spørge pladeselskabet om de alle kunne få fri den dag, og give dem grunden til det.
Han sendte en thumbs up, hvilket jeg tog som at han nok skulle gøre det - eller allerede havde.
Jeg satte mig ned i sofaen, og tog en bog frem som jeg begyndte at læse i. Jeg var nået til side hundrede og fire, og i alt var der nok omkring femhundrede sider. Jeg kunne godt lide at læse i julen, med musik i hovedet, med varm kakao, the eller kaffe, og så med et lunt tæppe og nogle uldsokker, mens jeg kan sidde og kigge ud af vinduet og ned på sneen som pryder Englands gader.
Lejligheden var stadig dækket af julepynt, og juletræet stod stadig flot, og duftlysene fyldte stadig rummet med en duft der ikke kunne minde om andet end jul, glæde og kærlighed. Misteltenen hang på dens plads, og juleservietterne stod i holderne.
Indtil videre var december dagene gået på en lidt anden måde end forventet, og jeg håbede med hele mit hjerte at det ikke ville fortsætte på den måde til den fireogtyvende.
Jeg ville gerne have en normal jul med min kæreste, og mine bedste venner.
Deres karriere var en stor forhindring i forhold til den drøm, men sådan havde det været alle år. Vi var efterhånden vant til at vi ikke kunne være første priotet, uanset hvor meget drengene ønskede at vi skulle have den plads, bare på bestemte datoer. De havde koncerter rundt omkring hele verden, de havde sange der skulle indspilles og skrives, de havde møder, interviews, photoshoots, og hvad de ellers gik til som var obligatorisk. De havde også deres familier.
De havde flere gange sagt at vi var deres familie lige så meget som deres forældre, bedsteforældre, søskende og hvem de ellers besøgte i ny og næ, men vi følte os aldrig rigtig som det. Måske gjorde Lily nu, og hvis hun gjorde så misunder jeg hende.
Jeg ville ønske at jeg kunne føle mig som en del af Nialls familie, det ville jeg virkelig. Så vidt jeg vidste, så følte han sig som en del af min, og min familie betragtede ham også som familie. Men det var første efter at vi var flyttet sammen, at tingene - arrangementerne - med hans familie, var begyndte at føles naturlige. Det var første gang i år at jeg havde taget til Irland med ham, bare for at besøge familie. Førhen i tiden havde det virket så underligt og bizart.
Min mobil ringede, og der stod Louisa på displayet. Jeg tog den op, og satte den på højtaler.
“Hva’ så, Jules?” Var det første som hun spurgte mig om igennem telefonen. Jeg grinede svagt, da jeg allerede godt vidste hvorfor at hun ringede. Louisa var min kollega.
“Skal jeg komme ned og hjælpe dig, babe?” Spurgte jeg drillende, mens jeg prøvede hårdt på ikke at grine over endnu et af hendes endeløse opkald, for at få hjælp med at lave kaffe og serverer muffins. Hun mumlede noget der kunne minde om et ja, og jeg forsikrede hende om at jeg nok skulle komme. Der ville nok gå en halv time, hvilket jeg også fortalte hende.
Hun nikkede igennem mobilen, inden at hun lagde på, og efterlod mig til en lydløs lejlighed igen, da opkaldet havde stoppet min musik i høretelefonerne. Jeg læste siden færdig i bogen, og satte bogmærke i igen, og lagde den på bordet. Da jeg fjernede tæppet fra min krop, blev jeg ramt af kulde med det samme, og det gøs igennem hele min krop.
Jeg besluttede mig for at tage nogle sorte, stramme jeans på, og et bælte i det for at holde dem oppe. Jeg smed en stor, oversize sweater over min overkrop, og smed mine fødder ned i et par støvler med hæl, så jeg blev omkring syv centimeter højere.
Tit når jeg var nede i caféen og arbejde, så følte jeg mig så lille og svag, når de høje mænd fra diverse store firmaer kom for at få kaffe med på deres vej hjem. Jeg kunne godt lide øjenhøjde når det kom til mine kunder, og det var kun sko med hæl der kunne give mig det.
Desuden fik det mine ben til at se længere og tyndere ud end i sneakers.
Jeg smed min mobil, mine nøgler og mit navneskilt ned i min baglomme i bukserne, og så svang jeg min jakke rundt om min overkrop, og tog armene ned i ærmerne. Hue, vanter og halstørklæde droppede jeg, da der ikke var langt ned til caféen, og fordi det var en af de varmere dage i dag.
Jeg skrev en hurtigt post it seddel til Niall, hvor der stod at jeg var blevet kaldt på arbejde, og at jeg ville være hjemme omkring klokken ni, hvis han ville snakke mere, putte, eller se en film.
Jeg hang sedlen på køleskabet, da han sikkert var sulten når han kom fra studiet. Jeg gik ud af hoveddøren, låste efter mig, og gav mig til at gå ned mod caféen.
Det havde ikke været en speciel travl dag, heller ikke inden jeg kom, men Louisa havde manglet selskab, og det var desuden også længe siden at jeg sidst havde været på arbejde. Jeg havde haft aflyst en del vagter, men vi havde ikke mærket tabet af min løn på nogen måde.
“Hvad skulle det være?” Et spørgsmål jeg havde stillet omkring tre gange, til den samme slags kunder. Mænd, midt i trediverne, hvor at de stadig ikke havde mistet deres udseende - og bestemt heller ikke deres højde. De havde alle tre været omkring femten centimeter højere end mig, hvis ikke endnu højere. De havde alle bestilt det samme. En stor, sort kaffe til at tage med.
Alle undtaget ham her. Han bad om kaffen, en muffin, men han skulle også have det her. Han var atypisk, især når man tænker på at han stadig var en hårdt arbejde mand.
“Det er længe siden vi har set dig her, Julia,” startede han ud. Han tøvede inden at han sagde mit navn, højst sandsynligt fordi at han lige skulle nå at se på mit navneskilt endnu en gang, for at være sikker på at han snakkede med den rigtige personer. Det ville være lidt akavet hvis det var Helena.
“Har du holdt ferie, eller bare slappet af?” Han afsluttede sin sætning med et spørgsmål, på trods af at jeg troede at han ville sige noget helt andet. Noget lignende at det var godt at se mig igen, eller bare at det var rart at jeg var tilbage, fordi at kaffen var bedre.
Selv at han havde inviteret mig ud, ville være bedre. Jeg havde intet imod mine kunder, men når de ville smalltalke om vores personlige og private liv, så fandt jeg det ubehageligt grundet en stor del af mit liv involverede One Direction, og ikke på fangirl måden. Jeg smilede på en akavet måde.
Jeg rømmede mig en smule, da jeg ikke vidste hvad jeg ville svare på hans spørgsmål.
Jeg kunne ikke ligefrem sige at jeg bare havde brugt min tid på One Direction, og en fest for et par der lige var blevet forlovet, at jeg nærmest var blevet overfaldet, eller generelt bare hvad jeg egentlig havde lavet. Jeg var nødt til at fortælle en løgn, men heldigvis var den kun hvid, og han ville aldrig finde ud af det. Han kendte mig jo ikke godt nok til at vide om jeg løj.
“Jeg havde bare brug for en pause og besøge min familie,” svarede jeg ham, og prøvede på at lyde så sikker på min sætning som overhovedet muligt. Jeg smilede, og han gengældte smilet.
Jeg gav ham hans kaffekop, og lagde en chokolademuffin hen på en lille tallerken, som jeg stillede på disken, et sted lige omkring midten mellem os. Han smilede igen.
“Det er ihvertfald rart at du er tilbage,” sagde han høfligt, inden at han tog koppen og tallerknen, og satte sig hen til det bord som stod tættest på disken. Jeg smilede til ham, inden at jeg gik om bag i til Louisa, for at drikke en smule af min vand, og tage en bid af en bolle med smør på.
“Siden hvornår flirter du med kunderne, smukke?” Spurgte hun flabet, drillende og ironisk. Normalt var det hende der flirtede med kunderne, og hende som endte med at have en date eller en aftale om noget lidt hurtigere og mere simpelt, med dem som kom og købte kaffe. Det var først slemt for hende hvis de kom igen dagen efter, og bad om endnu en gang.
Og det var ikke slemt hvis det var endnu en date de bad om.
“Jeg tænkte bare at jeg ville prøve din livsstil, Lou. Den fungere ikke for mig,” svarede jeg ironisk tilbage, hvorefter at vi begge brød ud i latter. Hun gav mig et klem på skulderen, og jeg kunne med det samme mærke smerten fra riften. Det føltes som et jag igennem hele kroppen, og Louisa lagde tydeligvis mærke til det. Jeg tror også nærmest at jeg hoppede op fra jorden.
Hun hev forsigtigt ned i mit ærme, så skulderen og ikke mindst riften blev synligt for alle der var i nærheden af os. Der var et kæmpe blåt mærke rundt om, og det så meget mere voldsomt ud end sidst jeg så på det. Det kunne endda godt ligne at der var gået betændelse i.
“Jules, jeg ved at du ikke vil sige hvordan det er sket, men du burde gå ud og hente en serviet og et plaster, så vi kan rense det og dække det til, mens du arbejder med noget andre skal spise. Du skal ikke risikere at få kaffegrums eller kagekrummer ned i noget der allerede er betændt.”
Hun lød som en bekymret mor, bortset fra at hun ikke insisterede på at få detaljerne at vide. Hun vidste bedre, og hun kendte mig godt nok til, lige præcis at vide, at jeg ikke ville fortælle noget om hvordan det var sket, og hvem der havde gjort det. Jeg havde faktisk ikke engang fortalt hende, at Niall og jeg var blevet kærester. Jeg havde ikke fundet det relevant for hende, på trods af vores venskab, som faktisk var utroligt godt. Endda på trods af at hun var fem år ældre.
“Jeg går ud og henter en serviet så,” sagde jeg lavt, mens at jeg gik ud i café rummet igen, for at tage en serviet og et plaster. Sweateren hang stadig ned af min skulder, for at strikket ikke skulle sætte sig fast i det igen. Lige så snart jeg kom ud til disken fik jeg øjenkontakt med manden før, men hans blik faldt hurtigt ned på min skulder som ikke længere var dækket.
Jeg følte mig pinligt berørt, og jeg vidste ikke hvordan jeg skulle reagere. Jeg nåede heller ikke at finde ud af det, før at han stod foran mig, og spurgte om han skulle hjælpe.
“Jeg tror godt selv at jeg kan rense det, men tak for tilbuddet,” prøvede jeg. Jeg ville afslå ham på en høflig måde, så han ikke ville føle at det var et personligt angreb. Jeg kendte ham jo ikke.
“Julia, det er betændt og jeg er ambulanceredder. Lad mig hjælpe,” insisterede han. Jeg kiggede undrende på ham, hvilket fik ham til at grine kort, lavt og hæst. Hans grin var behageligt at lytte til, og i et kort øjeblik glemte jeg helt at det var meningen at jeg skulle skubbe ham væk fra mig.
Jeg var ikke vant til at kunderne flirtede med mig, og bestemt ikke mens at jeg havde en kæreste. Det var uvant for mig, og jeg vidste ikke helt hvordan jeg skulle håndtere det.
Han rakte en hånd ud til mig, som om at vi skulle til at give hinanden et håndtryk.
“Jeg hedder Aaron, og jeg arbejder på det hospital der ligger ti minutter herfra. Jeg er ambulanceredder, og jeg vil gerne hjælpe med dit betændte sår,” fortalte han mig, stadig mens at hans hånd var rakt ud mod min krop. Jeg smilede, og grinede endda svagt over den meget formelle introduktion som vi pludselig havde midt i en café, med meget store vinduer.
“Jeg hedder Julia, og jeg arbejder her. Jeg troede at du var selvstændig og arbejdede som revisor, advokat eller sådan noget. Du må gerne komme med ud bagved og hjælpe Louisa med at rense mit sår, Aaron.”
Han smilede, inden at han stillede sin kop og tallerken op på disken, så vi bare kunne stille det hen til opvaskeren når vi var færdige. Jeg gik foran ham, og han fulgte trofast efter som en hund, som vi gik ud i baglokalet. Louisa løftede begge øjenbryn da hun så at jeg havde bragt en kunde med herud, men nok endnu mere over at det var den kunde der havde flirtet med mig, ifølge hende.
“Louisa,” sagde jeg lavt, i håb om at Aaron ikke ville høre det. Hendes øjenbryn røg hurtigt ned igen, og vi grinede begge lavt over situationen. Aaron præsenterede sig selv for Louisa, og hun nikkede smilende hen imod mig, som om at det var noget af en fangst jeg havde fundet.
Aaron fandt hurtigt et førstehjælpssæt, og før jeg vidste af det så havde jeg både plaster og forbinding på min skulder, hvor at der inde under var et renset sår. Han gav mig instruktioner på hvordan jeg skulle rense det hver dag, og at jeg nok skulle tage den lidt med ro.
Han spurgte også hvordan det var sket, men Louisa var hurtig og sagde at jeg aldrig delte detaljer om sådan noget. Ikke engang til hende. Da han hørte det, smilede han bare til mig.
Jeg måtte være sindssyg hvis jeg havde tænkt mig at fortælle ham hvad der egentlig var sket, især når jeg ikke engang havde fortalt alt til Niall. Han manglede stadig de vigtigste ting, såsom hvad det var der gav mig riften. Det var ikke bare en fingernegl, en lynlås eller lignende.
Det havde været noget meget værre.
Aaron sagde farvel til Louisa, og de udvekslede endda numre, hvilket jeg så som en positiv ting. Jeg så det som at han ikke ville spørge om mit nummer, eftersom at han allerede havde Louisas. Det kunne være jeg havde misforstået hele situationen, at han rent faktisk ikke havde flirtet med mig.
Det kunne jeg kun håbe på, men blot tredive sekunder efter ændrede det sig en smule. Vi gik ud mod den offentlige del af caféen, og den første person jeg fik øje på, var Harry. Harry Styles.
Aarons øverste knap på skjorten var knappet op, så han bedre havde kunnet bevæge sig, så han kunne komme helt tæt på min skulder og fjerne alt det snavs der måtte være i såret. Hans jakke fra jakkesættet hang over hans arm, og det situationen kunne sagtens ligne noget den ikke var.
Især fra Harrys synsvinkel.
“Kan jeg egentlig få dit nummer? Så kan du holde mig opdateret om såret,” spurgte og begrundede han. Han fik det til at lyde så uskyldigt, men jeg vidste at hvis jeg gav ham det, så ville det kunne tolkes forkert. Paparazzier eller fans ville kunne tage billeder, og sladdermagasiner ville kunne bruge det. Harry ville kunne se det, og ville kunne skælde mig ud eller snakke med Niall.
“Selvfølgelig. Jeg kan skrive det ned på en serviet for dig,” svarede jeg dog alligevel.
Så det gjorde jeg. Skrev mit nummer på en serviet, som jeg afleverede til ham, inden at han gik ud af glasdøren. Jeg smilede til ham, da han vendte sig om, kiggede ind af den store glasfacade, og vinkede til mig. Aaron ville jeg sagtens kunne blive venner med. Han var flink.
Jeg satte hans kop og hans tallerken ud til opvasken, som havde hobet sig en smule op. Vores opvasker var en teenager som gik i high school, og hun havde meldt sig syg i dag. Hun havde sikkert bare en prøve på vej, men hun kunne ikke lide at nævne at hun gik i skole.
Hun ville gerne være voksen, præcis ligesom Louisa og jeg, som kunne score mænd og ikke drenge.
Radioen spillede nogle forskellige julesange, og mange af dem kendte jeg faktisk ikke. Caféen var pyntet en smule op med julepynt og julehjerter, og på disken stod der et lille juletræ lavet af plastik, som var pyntet med nogle sølle julelys, som sad på en snor.
Man kunne tydeligt se at det ikke var mig som havde pyntet op. Sidste år havde det været den helt store oppyntning, pynt på vinduerne, borderne, stolene, væggene og endda også loftet. Det havde været enormt, og der havde være talt for meget pynt, men det gjorde min måned så meget mere hyggelig. Så havde jeg rent faktisk lyst til at gå ud i sneen, for at komme på arbejde.
Harry kom op til disken, og sendte mig det smil som han altid gav mig. Han havde en hue på, og hans krøller sad oppe i det. Sikkert for at skjule sin identitet en smule.
“Så hvem var han?” Spurgte han, som om at der ikke lå noget bag spørgsmålet. Som om at han bare var en nysgerrig ven, som ville vide om det var en der søgte job, eller om det var en der havde inviteret mig ud, hvor at jeg havde givet ham mit nummer.
“En der søgte job. Jeg gav ham nummeret på min chef,” svarede jeg roligt. Jeg lagde ikke engang mærke til at jeg løj, da det føltes så utroligt naturligt for mig. Jeg følte at jeg var nødt til det dog. Hvis han sagde noget til Niall, så ville Niall blive jaloux og så ville vi starte fra bunden af igen.
Desuden var jeg ikke interesseret i Aaron. Han var køn, høj, ældre end mig, og så var han ambulanceredder. Men han havde også brunt hår, brune øjne, en britisk accent, og så hed han ikke Niall Horan. Det var ikke ham som jeg var forelsket i, for han var ikke min bedste ven.
Min bedste ven, kæreste og klippe havde lyst hår, blå øjne, var kun lige højere end mig, han havde en irsk accent, og så var han musiker. Det var en stressende branche, men han var perfekt.
Jeg havde ikke brug for noget som alle andre fandt som en øjengodte.
“Du plejer da ikke at tage imod dem der søger job,” konstaterede han, på en utroligt irriterende måde. Som om at han godt vidste hvad der havde foregået, selvom at han kun prøvede på at finde ud af det. Jeg overvejede kort hvad jeg skulle sige til ham.
“Jeg skulle heller ikke have været på arbejde i dag. Louisa ringede og bad om min hjælp. Den hjælp involverede at tage imod en job ansøgning,” forsvarede jeg mig selv, inden at jeg vendte mig mod kaffemaskinen, for at brygge endnu en kande helt sort, normal, britisk kaffe.
Det var den kaffe de fleste stamkunder fik, hvorimod dem der var på enkeltgangsbesøg fik en cappuccino eller en americano, eller hvad de nu end hed.
“Hey, det er okay Jules. Det er ikke en krydsforhøring det her,” sagde han mens han grinede voldsomt. Jeg grinede sammen med ham, bare for at få afsluttet samtalen. Jeg fandt den ubehagelig, og jeg vidste ikke helt hvilken drejning den tog.
Min mobil bippede, og i et kort øjeblik var jeg bange for at Aaron havde sendt mig en besked. Jeg fik hevet telefonen lidt for hurtigt op ad min lomme, hvilket sørgede for at Harry kiggede underligt på mig. Det var en besked fra Niall. Han spurgte om vi skulle vente med at spise.
“Men altså, skal du købe noget Haz?” Spurgte jeg ham, for at skifte emne. Normalt kunne der sagtens have gået en halv time før at jeg tjekkede hvem det var der skrev, når jeg var på arbejde, men grundet alt det med Aaron som var sket inde for den sidste time, så følte jeg at jeg var nødt til at være sikker på at det ikke var ham der havde skrevet. Det ville have været katastrofalt.
Harry kiggede længe på menukortet bag mig, selvom at han altid bestilte det samme. Han åbnede munden som om at han skulle til at sige noget, men det lignede umiddelbart at han valgte noget andet i dag. Han kiggede op endnu en gang, inden at han smilede for sig selv.
“Giv mig hvad end ham manden fik. Han så rimelig tilfreds ud,” sagde han så. Mine øjenbryn blev skudt højt op i panden, og mit hjerte sprang et slag over. Jeg var chokeret. Dybt chokeret.
Jeg vidste ikke hvad jeg skulle sige, så i stedet for gik jeg bare ind på kassehistorikken, hvor at jeg kunne se hvad Aaron fik, selvom at jeg godt kunne huske det. Det var trods alt kun en time siden at jeg havde givet ham det, og der havde ikke været andre kunder efter ham. Udover Harry.
“En chokolademuffin, og en sort kaffe to-go?” Spurgte jeg ham om, for at være sikker på at det var det han ville have. Han nikkede, inden at han åbnede munden endnu en gang.
“Alt, hvad han fik,” sagde han insisterende og utroligt fiskende. Det var tydeligt at høre hvad han ville finde ud af, nu var spørgsmålet så bare om det var for ham selv, eller for Niall.
Jeg smilede flabet til ham, inden at jeg tog en serviet frem, og skrev min chefs nummer ned på den. Hvis jeg skulle lyve en gang, så skulle jeg også fuldføre historien. Aaron fik min chefs nummer. Nu fik Harry det også, sammen med hans chokolademuffin og en sort kaffe to-go.
Aaron havde egentlig drukket det her, men det ønskede jeg ikke at Harry skulle. Han havde opført sig upassende, og jeg havde fundet det så utroligt ubehageligt. Det værste af det hele var at Louisa havde været vidne til det. Det opdagede jeg da jeg vendte mig om, og mine øjne med det samme ramte hendes. Hun lignede en der havde ondt af mig.
Det ville jeg også have, hvis det var mig der havde set det hele.
Endnu et kapitel! Hvad tror I at Harry prøver på? Og er det mon for Niall?
Desuden, så fik vi et lille indblik på hvad der skete med Julia i sidste kapitel. Der kommer mere information om det senere hen, men I må super gerne gætte på hvad der kan være sket!
Vi ses i morgen, i et nyt kapitel.