Kød på skærmen | Information
Ruth L. Ozeki overrasker med en rå og virkelighedsnær romandebut om en lille gruppe menneskers oprør mod de store tv-producerede løgne
Ved første øjekast syner den amerikanske debutant Ruth L. Ozekis roman Mit år med kød ikke af så meget. Men hurtigt udvikler den sig til en rebelsk og dødsens spændende fortælling om mennesker, der har fået nok, og vil vide sandheden. Og som - råt for usødet - vil levere den videre til alle de andre, der er blevet lullet ind i tv-tidsalderens fatale spind af kollektive løgne.
Ruth Ozekis roman lægger beskedent ud - med en tv-serie, som skal sælge amerikansk oksekød til japanske husmødre. Den japansk-amerikanske producer, Jane, lader sig købe til opgaven, selv om hun egentlig er dokumentarist med ambitioner om at vise virkeligheden, som den er. Og på den anden side af jorden sidder seeren, en anoretisk, selvudslettende japansk husmor, der er tvunget på fedekur af sin herskesyge mand. Hun skal se kød-udsendelserne, lave kødretterne og skynde sig at blive fed og fødedygtig.
Romanen klipper hektisk til snart den ene verdensdel, snart den anden. Men til trods for sin vildtvoksende og energiske skrivestil bliver Ozeki hele tiden på sporet. Hun har fint greb om de mange sidehandlinger, herunder producerens kærlighedsliv, den japanske husmors skrantende ægteskab og fortællingerne om alle de familier, der medvirker i serien. Og på sæt og vis krydes eller mødes de alle undervejs.
Ligesom rigtigt fjernsyn
Fra begyndelsen skriver Ozeki en vidunderlig, rumsterende uro ind under den tv-lækre overflade.
Produktionen af afsnittene til tv-serien, Min Amerikanske Kone, går foreløbig, som de skal. Sponsoren, en gigantiske kødproducent, er ind til videre tilfreds. De kernesunde, autentiske landbohusmødre er i kassen og leverer deres bedste opskrifter (på Coca-Cola-steg, se ovenfor, red.) videre til et købedygtigt japansk publikum. Og den japanske husmor tilbereder kød i lange baner.
Men snart begynder den klæb rig-søde facade slå revner. For i virkeligheden lægger tv-holdet de amerikanske ideal-familier i ruiner bag sig. I Indiana, Oklahoma, Louisiana, Mississippi, Minnesota og så videre og så videre.
Det snurrende kamera ruller gennem deres liv som en rasende tornado, og det lader intet stå urørt tilbage. Utroskab, sengetæpper og intime thanksgiving-fester.
Det er svært at holde den nye danske bølge af talkshows og dokusoap-udsendelser ude af tankerne i den sammenhæng. Der er slående paralleller til udsendelser som Robinson Ekspeditionen, Synnøve Søes nye talk show og Stripperkongens Piger.
Men i modsætning til virkelighedens tv-producere begynder Ozekis hovedperson at få kvalme. Etiske kvababbelser, intet mindre.
Hun vågner af reklameverdenens drømmesøvn og begynder at indse, at amerikanere ikke kun er kødspisende, hvide sydstatskoner, men også lesbiske vegetarer, multihandicappede teenagere og familier med adopterede asiatiske børn. (Her kunne det godt have kammet over i klam politisk korrekthed for Ozeki, men hun mestrer balancen, synes jeg.)
Gradvis begynder producer-hovedpersonen Jane at trodse tv-seriens gennemsnitlige koncept og lader de skæve eksistenser komme til orde på skærmen. Deres livshistorier sætter noget i gang hos den japanske husmor, der følger serien på den anden side af jorden. Oprøret lurer.
Side for side modnes Ozekis fortælling til en overrumplende samtidsroman om livet i den globale landsby. Jane indser, at kødet, som hun sælger via tv-serien, ikke er så sundt, som det først så ud.
Hun begynder at resarche sagen på egen hånd, og den stinker. Virkeligheden stinker: Vækstfremmende hormoner, uoplyste middelklasse-amerikanere, sjuskede læger, misdannede mennesker, cancer, aborter og dalende sædkvalitet er væsentlige nøgleord for den virkelig ulækre, men nok nogenlunde realistiske spændingshistorie, som romanen efterhånden udvikler sig til. Så har jeg vist ikke røbet for meget.
Det er ikke nogen stor nyhed, at medierne opererer som den fjerde statsmagt, der blandt andet har fortolkningen af virkeligheden som sit ressortområde. Heller ikke, at den amerikanske kultur ukritisk sættes i stedet for gamle kulturer verden over, og at staterne er blevet dette århundredes Mekka.
Ej heller er det nyt, at landbrugets og kødindustriens interesser i hurtig vækst - både i staldene og på bankkontoen - overskygger hensyn til miljøet og de mennesker, der skal spise det kød, de producerer.
Ozekis roman er hårrejsende, fordi hun bestandigt krydsklipper mellem disse synsvinkler. Tv-folkenes, industriens, interviewofrenes, seeerens og forbrugernes. Forskellene på deres virkeligheder bliver derfor ekstra tydelige, ekstra frygtindgydende. Alene derfor er Ozekis roman tankevækkende læsning for alle tv-forbrugere.
Også for dem, der følger med i den aktuelle debat om public-service, reklamer og dansk tv's fremtid. Derudover burde Ozekis roman være obligatorisk stof - ja, nærmest tvangslæsning - for alle de journalister, reportere, talkshow-værter, dokusoap-instruktører og andre stradenrøvere, der bidrager til danskernes tv-virkelighed.
*Ruth L. Ozeki: Mit år med kød. Oversat fra amerikansk af Henrik Andersen. 399 sider, 329 kr. Borgen
fjernsynjournalisterlægerutroskab