Publikation om arianismens lære
Arioald (? – 636) af slægten Coupas, var langobardisk konge af Italien der regerede fra 626 til 636. Han var hertug af Turin da han giftede sig med prinsesse Gundiberga, datter af kong Agilulf og dronning Theodelinda. I modsætning til hans forgænger og svigerfar var han kristen arianer og accepterede ikke katolicismem.
Agilulfs søn Adaloald var konge af langobarderne indtil 626 hvor han blev skør og afsat af Arioald der fik opbakning til dette af den langobardiske adel. Efter at han var blevet kongekronet beskyldte han hans kone for hor og for at lægge planer mod ham med Tasso af Friuli, hvorefter han fik hende spærret inde på et kloster i tre år. Han genindførte også arianisme i langobardernes kongerige. Hans eneste dokumenteret krige var mod avarerne, som han med held fik smidt tilbage efter et forsøg på at invadere det nordøstlige Italien.
Denne artikel bør gennemlæses af en person med fagkendskab for at sikre den faglige korrekthed. En del letforvekslelige navne kræver skærpet opmærksomhed og eftersynMed den arianske strid betegner man inden for dogmeforskningen de stridigheder der blev ført lidenskabeligt i 4. århundrede om Arius' lære (arianismen) og spørgsmålet om Jesus var inkarneret Logos, gudlignende eller noget forskelligt fra Gud, altså skabt.
Da det siden det første koncil i Nikæa 325, hvor Arius var blevet fordømt, slet ikke længere drejede sig om Arius, men at ariansk snarere – skønt det er omstridt hvor egnet – var blevet et kampbegreb mod koncilets kritikere, er det i nyere dogmeforskning[kilde mangler] blevet foreslået hellere at tale om fasen efter 325 som den trinitariske eller subordinationistiske strid.
Det drejede sig ikke kun om en strid blandt teologer; den almindelige befolkning var ligeledes ganske engageret deri.
Striden udspilledes ikke blot på et teologisk plan, men ofte også, eller endda især på et politisk plan. I det væsentlige kan man skelne mellem tre faser:
Hæresi (gr hairein "vælge, foretrække") er i kirkelig sprogbrug betegnelsen for en lære, der er i modstrid med kirkens trossætninger, (=dogmerne). Derved er hæresi ligeledes det samme som kætteri.
Eksempler på hæriske strømniger i kirkehistorien er gnosticismen, markionisme og arianisme.
Kristendom er et bredt begreb, og omfatter en lang række grupper og trosretninger. Denne liste vil sandsynligvis aldrig blive udtømmende, og for flere af de nævnte retninger gælder det, at der ikke er almen enighed om de skal regnes for kristne eller ej:
Retninger udskilt ved tidlige konciler
russisk-ortokse kirke
De unerede kirker – ortodoks liturgi, men anerkender paven som primas
Anabaptister (Døbere)
Pelusium var en betydningsfuld by længst mod øst i det egyptiske Nildelta 30 km sydøst for vore dages Port Said Byen var en romersk provinshovedstad og sæde for et stift.
Denne artikel bør gennemlæses af en person med fagkendskab for at sikre den faglige korrekthed. Artiklen er en oversættelse af den tyske artikel Spätantike i denne version Den må kontrolleres for korrekt oversættelse og for brug af sædvanlige danske vendinger.
Senantikken danner antikkens sidste afsnit og tilhører ganske vist ikke længere den "klassiske" antik, men kan alligevel endnu ikke henregnes til middelalderen. Den er kendetegnet ved den samtidige tilstedeværelse af antikke traditioner og kristelig-germansk omdannelse og udformning. I stedet for som tidligere at tale om en nedgang, taler men nu snarere mere neutralt om en "transformation" af den antikke arv i perioden mellem ca. 300 og 600. En særlig begivenhed i denne periode er kristendommens sejrstog og den dermed langsomme forsvinden af førkristelige kulter og traditioner. Også i kunst og litteratur opstår der en egen, karakteristisk stil – som også viser orientalsk indflydelse – gennem afløsningen eller udformningen af klassisk græsk-romerske med kristeligt prægede former og temaer.
Der er for få eller ingen kildehenvisninger i denne artikel, hvilket er et problem. Du kan hjælpe ved at angive troværdige kilder til de påstande, som fremføres i artiklen.Skisma (græsk: kløft, uenighed) er betegnelse for spaltning, splittelse eller brud. Betegnelsen refererer oprindelig til en kirkelig splittelse eller spaltning, som reformationen (overgang fra katolicisme til protestantisme), men bruges i dag også om brud eller splittelser i sammenhænge, som ikke har noget med kirken at gøre. Denne artikel handler om skisma i kirkelig betydning.