En helt anden verden - "Giv ham en chance" - Movellas
7. "Giv ham en chance"
Resten af dagen tænkte jeg ikke på andet end ham. Det var startet med al min irritation over at han var 'rigmandsdreng'. Det var næsten synd at han var sådan en selvglad idiot. At han kunne være som alle de andre drenge. Alle de andre, de som bare tror de kan eje en pige, at vi er en præmie. Det virkede så typisk at drenge skulle have alt, ville slås for alt... Sådan var alle de drenge jeg kendte.
Min irritation gik over i mere positive tanker. Jeg tænkte på hans udseende. På hans flotte lyse hår, der blafrede en lille smule i vinden, så det så ud som guld og diamanter. På hans dybe, blå øjne. De så ligesom ud som om de ville sige mere end de gjorde...
Jeg tænkte på hans næse, og på hans læber.... Mine kinder blussede op igen. ...Gad vide hvordan han så ud i bar overkrop...
Det gik pludselig over i flovhed. Tænk at jeg virkelig tænkte på det. Jeg kendte ham knap nok. Det var helt absurd. Jeg gad da ikke at være sammen med en rigmandsdreng. Men jeg vidste godt at det var indbildning. Han virkede tiltrækkende på mig. Som magneter..
Det var til sidst gået over i mindet om da han flettede vores fingre sammen... Det havde været så nemt bare at lukke fingrene om hans, og ikke sige noget. Men jeg kendte ham jo ikke. Jeg kunne da ikke.. Frustreret lå jeg vågen det meste af natten. Det var forvirrende. Men jeg nåede en konklusion; jeg ville lære ham at kende, før vi gik videre.
...Jeg faldt i søvn, fyldt af tanken om de blå øjne...
Næste dag stod jeg beslutsomt op, tog en hvid og lys lyserød, stropløs kjole på. Den gik lige ned under knæene, og der sad små, sølvfarvede diamanter i stoffet, så den glitrede. Jeg lignede en engel i den. Så børstede jeg mit hår, og satte det op med en hvid spænde, og gik ud af værelset.
Jeg gik målrettet ned mod spisesalen. Jeg satte mig i den samme stol som dagen før, og ventede på ham. Da han trådte ind i rummet, søgte hans øjne efter noget bestemt, det var tydeligt. Et hurtigt gæt ville være at han ledte efter mig. Da hans pupiller nåede min plads, blev de større. Så bredte hans læber sig i et stort smil. Et sekund mærkede jeg skuffelsen tynge mig; han så selvtilfreds ud igen. Men jeg rystede det hurtigt af mig - jeg ville ikke overgive mig.
Han gik hen og satte sig i stolen ved siden af. Hans blik gled diskret op og ned af mig, beundrende. Så så han mig i øjnene, på en måde der var ufattelig svær at modstå. Trangen til age ham over håret og tage hans hånd, var pinligt stærk. 'Det der igår...' , begyndte jeg langsomt, men han afbrød mig: 'det var virkelig sjovt. Jeg hyggede mig'. Jeg slog blikket ned. 'Din hånd... Harris, jeg kender dig knap nok.' Han så på mig: 'Jamen det vil jeg gerne have. 'Ja men så må du fortælle mig om dig selv. Et skridt af gangen, okay?' Han nikkede. Jeg smilte.