Godnathistorier til dit barn: Kong Kras - et grundlovseventyr
Det var den 5. juni, og farfar og Sofie havde bål i haven.
”Ved du godt, at man kan rejse til en anden verden, når man kigger ind i flammerne,” spurgte farfar og smed et brændestykke på.
Sofie smilede forventningsfuldt.
”Joeh,” sagde farfar, ”når man stirrer ind i flammerne, og ser dem danse, og man slet ikke tænker på andet, så kan man komme ind i eventyrets verden. Men kun engang i mellem. Kun når det er en af de magiske dage… Som i dag…”
Farfar hev sig langsomt i skægget.
”Du ved godt, at det er grundlovsdag i dag, ikke Sofie?”
Sofie nikkede. Hun vidste godt, at den 5. juni var grundlovsdag. At der var flag på busserne, og at mange havde fri fra skole. Men hun vidste ikke, hvorfor der var grundlovsdag, eller hvad det betød.
Farfar lo, så han fik smilerynker ved øjnene.
”Der er mange fridage, der har noget at gøre med Jesus, men ikke grundlovsdag. Grundlovsdag har med demokrati at gøre. Og med ytringsfrihed. Og forsamlingsfrihed.”
”Demo-kra-hvad-for-noget-ti? Og hvad for noget ytrings- og forsamlingshalløj?”
”Demokrati, ytrings- og forsamlingsfrihed,” gentog farfar.
”Og hvad er så det,” spurgte Sofie.
”Det er det, du skal du opleve. Det er det, eventyret handler om. Men kig nu blot ind i flammerne. Se hvordan de danser. Se ind i bålet og glem alt andet.”
Sofie gjorde som farfar sagde.
Hun var varm på ansigtet og maven, og kold på ryggen.
”Og luk så dine øjne,” sagde farfar.
”Luk øjnene og se bålet for dig. Se flammerne danse. Og tæl. Tæl fra ti til én, og når du har gjort det, åbner du øjnene.”
Sofie begyndte at tælle. Inde i hovedet, uden at bevæge læberne.
”Ti, ni, otte, syv, seks, fem, fire, tre, to. Og én.”
Da hun åbnede øjnene, sad hun ikke længere i haven.
Bålet var der stadig, men nu brændte det ude i en skov. Der duftede af gran.
”Er du vågen, Sofie?”
Stemmen kom fra en mand med et flettet rødt skæg og en brun kutte. Han sad ved bålet, ved siden af tre andre mænd, der også havde brune kutter og flettede skæg. Deres skæg var bare sorte.
Alle fire havde en skaldet plet på toppen af hovedet.
”Hvordan kan du vide, at jeg hedder Sofie,” spurgte Sofie.
”Fordi vi selv har hentet dig. Med bålets magiske kraft. Kan du da ikke synge?”
”Synge… Om jeg kan synge,” spurgte Sofie forundret.
”Øh… jo, jeg kan da godt synge.”
”Så prøv lige.”
Manden med det røde skæg lød meget alvorlig. Et øjeblik var helt stille. Sofie kunne høre granernes susen.
”Jeg ved en lærkerede, jeg siger ikke mere, den findes på en hede…”
Bagefter klappede alle fire som gale.
”Fantastisk,” sagde den rødskæggede og så på de andre.
”Kan I se, hvad jeg sagde? Bål kan være magiske. Pigen er her, og hun kan godt klare opgaven.”
”Øh… Altså… hvad for en opgave,” spurgte Sofie.
Den rødskæggede lagde en lang fyrregren ind i bålet.
”Ser du.. Her i Eventyrlia hersker Kong Kras. Det er ham, der har bestemt, at vi skal have de her flettede skæg. Og de brune kutter. Og skaldede pletter. Det skal alle mænd i hele landet. Kong Kras bestemmer alt. Han har også bestemt, at alle skal sige nej til slik og kage, og give det hele til ham. Han er den eneste, der må spise sukker.
”Nå,” sagde Sofie, ”men hvordan kan han bestemme alt?”
Rødskæg tog en pind og ragede lidt rundt i gløderne.
”Ingen tør sige ham imod. Kong Kras har soldater, der rider rundt og lytter, og hvis nogen taler dårligt om ham, får de hovedet hugget af. Hvis man nævner Kong Kras, skal man huske at kalde ham vores allesammens klogeste, kærligste, kønneste, kvikkeste, knuselskelige Kong Kras. Ellers vanker der.”
”Men kan man ikke bare tale om ham, når soldaterne ikke er der. Og blive enige om, at han ikke skal bestemme?”
Rødskæg sukkede.
”Joeh, altså, det er også den måde, vi fire har fundet sammen, men når du snakker med folk, kan du aldrig vide om de fortæller soldaterne, hvad du lige har sagt. Så det er farligt at tale dårligt om Kong Kras, og næsten ingen gør det.”
”Men jeg forstår det stadig ikke,” sagde Sofie. ”Kongen er jo kun én. Hvis I er mange nok på ét sted, kan kongens soldater da ikke slå jer alle sammen ned.”
Den rødskæggede smilede bredt.
”Præcis, Sofie! Det er det, der er vores plan, og det er derfor, at vi har brug for dig. Vi vil få mange til at gøre oprør på én gang, men det er svært, for normalt må der ikke samles mere end ti mennesker på samme sted. Det har Kong Kras bestemt, fordi han vil undgå, at vi slår os sammen…”
”Og hvad skal I så bruge mig til,” spurgte Sofie.
Med rolig stemme fortalte den rødskæggede hende hele planen, og da han var færdig, så han meget alvorlig ud.
”Så du kan nok forstå, at du er nødt til at hjælpe os.”
”Okay! Jeg prøver.”
Næste morgen ragede Rødskæg Sofies lange hår af. Det stak i håndfladen, da hun kørte en hånd hen over hovedbunden.
”Sådan,” sagde han.
”Nu ligner du alle andre piger og kvinder i Eventyrlia. Håret skal være kort. Helt kort, har Kong Kras bestemt.”
De øvede den sang, som Rødskæg havde lært Sofie, og så red de afsted.
Sofie sad bag på Rødskæg, og de galoperede gennem skoven, videre ud langs markerne og frem til en by, der var omkranset af en høj mur. Foran byporten hang en plakat:
”Vil du ære vores alle sammens klogeste, kærligste, kønneste, kvikkeste, knuselskelige Kong Kras med din sang? Så stil op. Den, der synger smukkest, må synge for vores alle sammens klogeste, kærligste, kønneste, kvikkeste, knuselskelige Kong Kras – og alle andre,” stod der.
Sofie var bange for, at hun ikke sang godt nok, men det var nu slet ikke noget problem. Hun vandt den ene delkonkurrence efter den anden, og til sidst havde hun vundet det hele.
”Fantastisk,” sagde den soldat, der styrede sangkonkurrencen, ”vores alle sammens klogeste, kærligste, kønneste, kvikkeste, knuselskelige Kong Kras bliver glad for at høre dig synge.”
Han førte Sofie ind gennem byporten, frem til et stort torv, der var fyldt med mennesker. Alle mændene havde flettede skæg, brune kjortler og en skaldet plet på hovedet. Alle piger og kvinder var kronragede ligesom Sofie.
Kun soldaterne så anderledes ud. De havde røde uniformer og sværd dinglende i siden.
Aller forrest sad en meget tyk mand med en stor guldkrone.
Den soldat, der havde ledet sangkonkurrencen, førte Sofie op på scenen.
”Mine damer og herrer. I dag er det vores alle sammens klogeste, kærligste, kønneste, kvikkeste, knuselskelige Kong Kras fødselsdag, og om lidt vil Sofie her synge for ham. Klap alle sammen. Klap og vis, at I er vilde med vores alle sammens klogeste, kærligste, kønneste, kvikkeste, knuselskelige Kong Kras.”
Folk klappede og hujede.
”Og så synger vi sammen. Alle sammen.”
Soldaten begyndte på fødselsdagssangen:
”I dag er det den – klogeste, kærligste, kønneste, kvikkeste, knuselskeligeste kong Kras´ fødselsdag,
Hurra, hurra, hurra.”
Alle sang med, højt og klart, og Sofie mærkede et sug i maven. Kunne det virkelig passe, at de var trætte af ham? Når ingen viste det? Det så ud som om, de var vilde med ham.
”Og så er det… Sofie. Giv hende en hånd!”
Sofie trådte et skridt frem på scenen.
Hun mærkede en sveddråbe løbe fra armhulen og ned ad armen.
Nede blandt publikum fik hun øje på Rødskæg. Han smilede opmuntrende til hende.
Ingen sagde et ord.
Alle så op på hende.
Kong Kras smilede.
”Kom bare,” sagde han, ”syng om, hvor vidunderlig, jeg er.”
Med høj klar stemme begyndte Sofie at synge på samme melodi som fødselsdagssangen – men med en helt anden tekst.
”Hvem skal bestemme synes I?
Skal vi, skal vi, skal vi,
Ja, vi skal bestemme, så syng det højt
For Kras bestemmer ik´ en døjt
Hvis bare vi står sammen, sammen alle mand.”
Kong Kras var ved at tabe underkæben.
Han blev så overrasket, at der mindst gik ét minut før, han råbte:
”Stop hende! Stop hende.” En soldat løb op mod hende, men hun begyndte bare forfra på sangen:
Skal vi, skal vi, skal vi.”
Og så skete det fantastiske. Folk nede på pladsen begyndte at synge med. Først var det vist bare Rødskæg, men så kom flere og flere til.
”Ja, vi skal bestemme, så syng det højt
Kras råbte igen, men nu sang folk så højt, at ingen kunne høre de ord, der kom ud af hans mund.
Den soldat, der havde ledet sangkonkurrencen, begyndte at bruge sit sværd som en dirigentstok og de andre soldater gjorde det samme. Så sang alle med i koret.
Til sidst blev Kong Kras træt af at råbe noget, som ingen hørte. Med tårerne trillende ned ad kinderne, løb han sin vej, og så stillede Rødskæg sig op ved siden af Sofie.
”Hør her, alle sammen! Kong Kras har bestemt alt over os, men det skal han ikke have lov til. Vi skal selv bestemme.”
Da han var færdig med sin tale, klappede alle, og bagefter holdt de en kæmpe fest. Mændene skar deres skæg af, og kvinderne tog hatte på, så man ikke kunne se deres glatragede hoveder. Alle fandt lækkerier frem. Chokolade, kage og andet guf, som de ellers kun havde spist i det skjulte.
Der blev tændt et stort bål, og folk dansede rundt og rundt om det, mens de sang.
Sofie stillede sig lidt for selv og kiggede ind i ilden. Hun savnede farfar. Så lukkede hun øjnene.
”En, to, tre, fire, fem, seks, syv, otte, ni. Og ti.”
Da Sofie åbnede øjnene, sad hun igen i farfars have.
Bålet var ved at dø ud, og kun gløderne lyste op.
Farfar smilede til hende.
”Det var et spændende eventyr,” sagde Sofie, ”men hvorfor var det et grundlovseventyr?”
”Jo,” sagde farfar, ”for her i Danmark var det faktisk engang sådan, at kongen bestemte det hele. Folket måtte ikke være med til at beslutte noget som helst, og kongen bestemte fx engang, at bønder skulle blive boende der, hvor de var født. Men den 5. juni 1849, for mere end 150 år siden, fik vi grundloven, og det er den vigtigste lov i Danmark. Der må ikke besluttes nogen nye love, der går imod grundloven.
”Og hvad er så det vigtigste ved grundloven,” spurgte Sofie.
”Ja, det vigtigste er jo, at alle skal være med til at bestemme, hvem der skal bestemme. De voksne – det vil sige dem, der er over 18 år, sætter et kryds på et stykke papir for at vise hvem, de helst vil have til at bestemme. Og dem, der bestemmer, er dem, der har fået flest stemmer.”
”Stemmer, bestemmer, det hænger meget godt sammen,” sagde Sofie.
”Ja,” sagde farfar, ”og noget andet vigtigt, der følger med grundloven, er, at vi har ytringsfrihed. Så man stort set må sige, hvad man vil. Og vi har forsamlingsfrihed, så man har ret til at mødes og tale sammen i store grupper.”
”Så man ikke først skal vinde en sangkonkurrence,” sagde Sofie.
”Lige præcis! Og det er derfor, at eventyret om Kong Kras er et grundlovseventyr.