Stress | Page 11 | DSR
Stressede sygeplejersker siger op
Danske Sygeplejerskers Arbejdsløshedskasse melder om et stigende antal sygeplejersker, der opsiger deres job uden først at have et andet på hånden. Samtidig har flere ledige sygeplejersker end tidligere symptomer på udbrændthed og stress.
Sygeplejersken 2001 ; (12): 15. Øvrige artikler
Flere og flere sygeplejersker forlader deres arbejde pga. et opskruet arbejdstempo eller et dårligt psykisk arbejdsmiljø. Og sygeplejerskerne venter ikke, til de har fået en stilling et andet sted. De vil tilsyneladende hellere stå uden arbejde i en periode, end de vil fortsætte på en arbejdsplads, som er præget af voldsomt arbejdspres, ringe ledelse eller af dårlig samvittighed over for patienterne.
"Vi ser nogle tendenser, bl.a. at flere sygeplejersker siger deres job op uden at have et andet job. De siger til os, at hvis de var fortsat, så ville de være blevet syge,'' fortæller Lykke Østerlin Koch, sygeplejerske og den ene af fem AF-konsulenter i Danske Sygeplejerskers Arbejdsløshedskasse, DSA.
''Vi har ingen opgørelser over, hvor mange medlemmer der ringer med den slags problemer, men siden efteråret har vi studset over, hvor mange af den slags opkald vi har fået. Der har altid været sygeplejersker, der ikke kunne tåle arbejdspresset, men det er vores fornemmelse, at disse tilfælde er taget til,'' siger Lykke Østerlin Koch.
Hun vurderer, at det dårlige arbejdsklima er årsagen til, at omkring 5 pct. af landets 500 ledige sygeplejersker enten har sagt op som sygeplejersker eller ikke kan tåle at arbejde hvor som helst. Disse ledige har et eller flere alvorlige symptomer på stress eller udbrændthed.
Selv om procenttallet er forholdsvist lavt, mener hun, at tendensen skal tages alvorligt-
Fru Jensen følger med
I takt med at sygeplejerskerne har kontaktet arbejdsløshedskassen, har Lykke Østerlin Koch noteret ned, hvad de ledige typisk beretter om deres situation:
selvkritisk indre dialog
''De kontrollerer sig selv langt mere end ellers. Deres tanker kører videre, når de har fri. Har de nu husket at give fru Jensen medicin, osv. De tror, at det er dem, der ikke er gode nok til deres arbejde, og de føler, at de ikke længere kan drage omsorg for syge mennesker,'' fortæller AF-konsulenten.
Hun tilføjer, at også ikke-ledige medlemmer ringer til arbejdsløshedskassen og søger rådgivning, fordi de er på randen til at sige op pga. stress, dårlig ledelse og kaotiske forhold.
De ældre bliver syge
Billedet for de yngre og de ældre sygeplejersker er forskelligt, når det gælder opsigelse af en stilling på en stresset arbejdsplads, fortæller Lykke Østerlin Koch.
''De unge sygeplejersker siger i højere grad deres job op, hvis arbejdspladsen fungerer skidt. De vil ikke byde sig selv et psykisk dårligt arbejdsmiljø, og de har lettere ved at sige op, fordi de regner med, at der venter et nyt job om hjørnet. De ældre bliver længere på en kaotisk arbejdsplads, og det koster nogle af dem dyrt. De bliver syge af arbejdspresset og den dårlige stemning,'' siger hun.
En særlig udsat gruppe er de nyuddannede. Om dem siger hun:
''De nyuddannede sygeplejersker søger gerne ind på sygehusene, hvor de skiftende vagter i sig selv er en belastning. Men de kommer også hurtigt til at stå med et stort ansvar alene. På afdelingerne er der tit et stort personaleflow, som betyder, at en nyuddannet efter to år er den ældste på afdelingen. Og når der ikke er så mange garvede sygeplejersker, som kan fungere som mentorer, er der ikke overskud nok til at introducere de nye til arbejdet.''
Lykke Østerlin Koch kan også mærke presset på sygeplejerskernes arbejdspladser på en anden måde. Det er blevet sværere at få sygemeldte sygeplejersker ud i arbejdsprøvning.
''Lederne siger, at de ikke kan byde deres medarbejdere flere arbejdsopgaver. De er bange for, at de ''knækker,'' hvis de skal være med til at supervisere en sygeplejerske mere,'' siger hun.
Som at arbejde på en fiskefabrik
Personalet skal bakkes op
Stress giver sygedage
Hvis sygeplejersker beskæftiger sig med patientens hele situation, inklusive arbejdslivet, kan de være med til at forebygge yderligere sygdom.
Sygeplejersken 2000 ; (26): 25. Øvrige artikler
Annette Bjørg Koeller , journalist
WHO mener, at der kan spares 3-5 pct. på bruttonationalproduktet ved at gøre arbejdsmiljøet mere sikkert og sundt. Ikke mindst øget fokus på stress og sociale relationer kan være med til forbedre medarbejdernes psykiske velvære og dermed også deres helbred og produktivitet.
''Hvad psykisk arbejdsmiljø egentlig er, findes der ikke en krystalklar definition på, men det hænger sammen med den måde, man organiserer arbejdet på, og også med de menneskelige relationer og samværet på arbejdspladsen,'' siger sygeplejerske og psykolog Annie Høgh.
Hun arbejder på Arbejdsmiljøinstituttet, på Arbejdspsykologisk og -sociologisk afdeling, hvor man har defineret forskellige faktorer, der har indflydelse på det psykiske arbejdsmiljø:
Om der er mening i ens arbejde, om man har indflydelse på det, om der er social støtte og et godt miljø, hvor man hjælper hinanden i arbejdet og taler åbent om de problemer, der kan være forbundet med arbejdet.
Forudsigelighed er også en faktor, der har stor betydning, og det gælder især for sygeplejersker, som arbejder på mange forskellige tidspunkter, at det er vigtigt at vide, hvordan ens arbejdsbetingelser er inden for en overskuelig fremtid: Om man er sikker i sin ansættelse, om man får information om ændringer i organisationen og bliver taget med på råd i forhold til f.eks. overarbejde, ny teknologi og arbejdstidens placering.
Desuden er kravene til den enkelte en væsentlig faktor: Hvor vanskeligt er arbejdet, hvilke følelsesmæssige krav kan der være, og hvor stor er arbejdsmængden i forhold til den tid, der er, til at udføre det?
''Det er vigtigt, at kravene bliver afstemt i forhold til den ansattes uddannelse og ressourcer, fordi både for høje og for lave krav kan føre til dårligt helbred, højt sygefravær og stress. Langvarig stress kan være meget skadelig. Man kan blive fysisk syg af det, og her tænker jeg f.eks. på hjertesygdomme. Et begreb som udbrændthed arbejder vi også meget med,'' siger Annie Høgh.
Vejledning om psykisk velvære
Der er ikke noget overblik over, hvor mange danskere der lider under dårligt psykisk arbejdsmiljø. Nogle virksomheder har et højt sygefravær, som kan være et resultat af dårligt psykisk arbejdsmiljø, men der er også mange, som ikke har fravær ­ så hvis man udelukkende kigger på statistikker, kan man ifølge Annie Høgh få et skævt billede af problemet.
De ovennævnte faktorer kan man med fordel kigge nærmere på, hvis man synes, det psykiske arbejdsmiljø på ens arbejdsplads har det skidt. Annie Høgh har for knap to år siden lavet en stor spørgeskemaundersøgelse om det psykiske arbejdsmiljø hos flere jobgrupper, bl.a. sygeplejersker, men først til næste år kan der konkluderes på det store talmateriale. Dog mener hun, at sygeplejerskerne kan gøre patienterne en stor tjeneste ved at være opmærksomme på deres eget psykiske arbejdsmiljø ud fra den betragtning, at en ustresset sygeplejerske ikke laver fejl og har mere overskud til at tale med patienterne.
''Hvis man er opmærksom på de ting i arbejdsmiljøet, jeg har nævnt her, kan man godt gå ind og vejlede patienten om psykisk velvære. Det kunne være en almindelig opgave for en sygeplejerske på en medicinsk eller kirurgisk afdeling, ville jeg synes,'' siger Annie Høgh, som medgiver, at den travle arbejdsdag måske primært levner tid til selve sygeplejen. Men ved langvarig sygdom kan mange patienter f.eks. være meget urolige for, hvordan de kommer på arbejde igen, og om de overhovedet kan klare sig på arbejdsmarkedet mere.
''Det er jo op til sygehusledelsen og de overordnede sundhedsmyndigheder, hvordan man vil prioritere indsatsen. Men hvis patienten ligger og har det dårligt med disse ting, kan det gå ud over helingsprocessen og i sidste ende give flere sygedage. Så hvis man tog patientens hele situation under overvejelse, inklusive arbejdslivet, kunne man måske være med til at forebygge mere sygdom. Der er jo ingen, der siger, at sygeplejerskerne skal løse problemerne, men bare det at snakke om muligheder for løsninger kan være en stor hjælp og lettelse for patienterne,'' siger Annie Høgh.
Sygeplejersken 1999 ; (45): 49. Øvrige artikler
Marianne Borritz , læge
Tage Søndergård Kristensen , sociolog
Ansatte inden for sundhedssektoren og andre sektorer, hvor man arbejder med mennesker, har i mange år efterlyst en undersøgelse af udbrændthed. Mange har haft svært ved at bevare motivationen og arbejdsglæden, når de kom lidt op i årene, og mange har haft symptomer som fx kronisk træthed, depressioner, hovedpine, trang til gråd, irritabilitet, manglende overskud eller højt sygefravær. Endelig har mange kolleger forladt sundhedsvæsenet, taget andet arbejde eller er gået på førtidspension.
På trods af at vi har en af verdens største offentlige sektorer, hvor udbrændthed skulle være et problem (social-, uddannelses- og sundhedssektoren), har der i Danmark ikke været gennemført undersøgelser af udbrændthed. Vi mangler med andre ord viden om, dels hvor omfattende problemet er, og dels hvilke grupper der er særlig udsatte. Vi ved heller ikke særlig meget om årsagerne til udbrændthed eller om konsekvenserne på længere sigt.
Det er baggrunden for, at FTF (Funktionærernes og Tjenestemændenes Fællesråd) på vegne af Dansk Sygeplejeråd og andre forbund i 1996 henvendte sig til Arbejdsmiljøinstituttet for at få gennemført en dansk undersøgelse om udbrændthed. Vi var straks positive over for tanken, idet vi i længere tid havde haft planer om at påbegynde undersøgelser om, hvordan det er at arbejde med mennesker. Vi fik penge fra Arbejdsmiljørådets Service Center (som dengang hed Arbejdsmiljøfondet) til en forundersøgelse, som blev afsluttet i 1998 med rapporten 'Forebyggelse af udbrændthed'. I denne rapport gennemgår vi den internationale forskning om udbrændthed, spørgeskemaer til måling af udbrændthed samt indsatser til forebyggelse af udbrændthed.
Samtidig arbejdede vi med at få en egentlig dansk undersøgelse om udbrændthed sat i gang. Det er blevet til PUMA (Projekt Udbrændthed, Motivation og Arbejdsglæde), som blev påbegyndt i begyndelsen af 1999. Undersøgelsen omfatter ansatte på socialkontorer i en større kommune, ansatte på hospitaler i et amt, ansatte på døgninstitutioner i et amt samt ansatte i et fængsel. På alle disse arbejdspladser er samtlige personalegrupper omfattet.
Der er fire hovedformål med PUMA: 1. At undersøge, hvor udbredt udbrændthed er, og se, hvilke grupper der er specielt ramt. 2. At undersøge årsager til udbrændthed. 3. At undersøge konsekvenserne af udbrændthed på længere sigt. 4. At studere, hvor effektive foranstaltningerne er over for udbrændthed.
PUMA løber over i alt fem år. De ansatte ­ knap 2.000 ­ på de arbejdspladser, der deltager, skal udfylde et spørgeskema tre gange: Ved undersøgelsens start (det vil sige i år), efter to et halvt år og efter fem år. Når de første resultater er i hus, vil vi give tilbagemeldinger til de deltagende arbejdspladser. På dette grundlag kan man lokalt diskutere, om man vil iværksætte foranstaltninger for at forebygge og reducere udbrændthed. PUMA vil her kunne bruges til at evaluere effekterne af disse foranstaltninger.
Vi har mødt en enorm velvilje og entusiasme på de deltagende arbejdspladser ­ både blandt de ansatte og hos arbejdsgiverne. Vi kan allerede nu se, at svarprocenterne ser ud til at ligge højere, end vi havde ventet, hvilket jo er glædeligt. Vores eneste problem har været, at vi har haft lidt svært ved at få forskningsstøtte til vores projekt. Det er mærkeligt i betragtning af, at det er den første danske undersøgelse på området. Heldigvis er det lykkedes at få støtte fra Arbejdstilsynet og fra Arbejdsmiljørådets Service Center (hele to gange). Vi vil fortsætte med at søge midler fra mange kilder for at kunne gennemføre det omfattende og langvarige projekt.
Nøgleord: PUMA, udbrændthed.
Sådan overlevede jeg udbrændtheden
Det kan lykkes at komme videre efter at have været totalt brændt ud og psykisk nedkørt. Dette er en personlig beretning om sammenbruddet, den uvante rolle som modtager af offentlige ydelser, arbejdsprøvningen og den hårde vej tilbage til arbejdsmarkedet og faget.
Sygeplejersken 1998 ; (46): 30-32. Sygeplejefaglige artikler
Martha Rye , sygeplejerske
Udbrændthed er en psykisk tilstand, der kan opstå, hvis man i længere tid har været udsat for en stresset livssituation.
Det er en tilstand af fysisk, følelsesmæssig og mental udmattelse.
Ingen kan klare år ud og år ind at have daglig tæt kontakt med klienter, patienter, elever og studerende, hvis man giver alt, hvad man har i sig, til dem og glemmer sine egne behov.
For mig viste udbrændtheden sig ved, at jeg ikke orkede at involvere mig i klienternes problemer. Jeg blev ligeglad med alt i forhold til kollegerne, og efterhånden kunne jeg ikke overskue min arbejdssituation. Jeg passede dog mit arbejde, men det var mest på rutinen. Jeg blev nemt irritabel, anspændt og rastløs. Jeg oplevede klienterne mere krævende og utaknemmelige og kunne intet overskue. Jeg havde lyst til at lukke mig inde og undgå kontakt med andre mennesker.
Jeg blev uddannet på Svendborg Sygeplejeskole i 1978 og fik straks arbejde på Fåborg Sygehus, hvor jeg arbejdede i syv år på samme medicinske afdeling. Ret hurtigt blev jeg 1. assistent og tillidsmand.
Efter syv år havde jeg brug for nye opgaver og fik et arbejde i den kommune, hvor jeg bor. Det var i 1985.
Først arbejdede jeg på plejehjemmet i fire år som afdelingssygeplejerske. Herefter blev hjemmeplejen integreret med plejehjemmet, og i fem år arbejdede jeg som primærsygeplejerske.
Jeg har hele tiden været med, hvor tingene skete og haft fremtrædende stillinger, hvor jeg var meget aktiv i at løse opgaverne. Problemet var, at jeg ikke fik sagt fra. Jeg lyttede ikke til, hvad jeg selv kunne klare, til trods for signaler fra min krop til mig. I 1985 blev jeg opereret for brystkræft i en alder af 32 år. Mine egne behov blev helt gemt væk, og måske har de aldrig været fremme i mit liv.
I 1994, da jeg var 41 år, følte jeg, at noget måtte ske. Jeg havde været længe på mine arbejdspladser, og der var få ressourcer til videreuddannelse. Jeg manglede at få genopfrisket meget inden for mit fag, og det ville jeg nå, inden mit arbejdsliv sluttede.
Jeg kunne klare alt og ønskede en frihed til selv at vælge til og fra. Jeg sagde op og meldte mig på banen i vikarbureau som freelance.
Jeg tænkte, jeg kunne opleve forskellige arbejdssteder og derved finde ud af, hvor jeg kunne tænke mig at arbejde. Jeg havde ingen fast indtægt og derved ingen sikkerhed, noget som ellers er meget vigtigt for mig. Der var brug for mig i hjemmeplejen, mest som nattevagt rundt omkring på Fyn. Det var jo et område, jeg kendte, og derved ikke så store udfordringer. Desuden savnede jeg den faste indtægt, en fast arbejdsplan og kollegaer.
I vores tidsskrift så jeg en stilling som rotationssygeplejerske på Odense Universitetshospital. En to-årig stilling med oplæring i medicinske specialer, blandt andet diabetes, som havde min interesse. Jeg søgte og fik stillingen og begyndte 1. januar 1995. Glad var jeg og havde store forventninger til stillingen. Det var ni år siden, jeg havde været ansat på et sygehus, og der var sket store tekniske og faglige forandringer.
Desværre var der ikke ressourcer til at uddanne mig, og jeg blev nervøs for, hvad dagene ville byde mig. Jeg blev frustreret, følte afmagt, græd og fik mavepine og hovedpine. Jeg mistede glæden ved arbejdet. Jeg havde ikke overblik, kunne ikke tænke klart, gik ved siden af mig selv og græd meget let. Jeg lyttede ikke til mig selv, men tænkte på de andre. Dette skrækkelige pres varede ved et halvt år, hvorefter bægeret flød over, jeg blev sygemeldt og blev fyret efter 120 sygedage.
Jeg var helt brændt ud og kunne ikke overskue noget som helst eller tage selvstændige beslutninger.
Psykologsamtaler startede jeg på, og en hård proces gik i gang. En proces, hvor jeg prøvede at finde ud af, hvem jeg var, og hvad jeg kunne tænke mig i mit liv. Jeg havde levet mit liv på andres præmisser og tilgodeset andre på bekostning af mig selv.
Jeg lærte at lytte til mine følelser og stille spørgsmål til mig selv for derved at finde ud af, hvad der er godt for mig i mit liv.
Jeg blev en del af det offentlige system, da jeg fik sygedagpenge. En svær rolle at komme i. Der var ingen synlige tegn på, at jeg var syg.
Jeg drøftede med min sagsbehandler i kommunen, hvad der videre skulle ske. Jeg kunne ikke holde sygeplejen ud og slet ikke at skulle være noget for andre. Det var jeg ikke parat til endnu.
I januar 1996 startede jeg på daghøjskole. Kurset hed 'Vindue til verden', og det varede 16 uger.
En ny verden blev åbnet for mig. Jeg fik afprøvet min selvtillid og opdagede nogle nye evner, som jeg ikke troede, jeg var i besiddelse af. Det var en meget livgivende
periode, hvor mit selvværd blev styrket. Jeg skulle ikke stå til regnskab for andre end mig selv, og jeg bestemte selv, hvor meget jeg ville opnå. På en arbejdsplads måles man hele tiden på præstationer i forhold til andre.
Daghøjskolen sluttede.
Jeg så en annonce om voksenunderviseruddannelse med personlig udvikling og fagene pædagogik, psykologi og sociologi. Et-årig kompetencegivende uddannelse. Fagene kunne jeg bruge videre i mit liv. På det tidspunkt kunne jeg stadig ikke holde sygeplejen ud. Jeg tog afstand fra faget, fordi det tappede mig for ressourcer.
Jeg kontaktede min sagsbehandler og fik uddannelsen bevilliget som revalidering. Et meget spændende og udviklende år, med kontakt med andre faggrupper. Jeg fik prøvet grænser af og blev styrket personligt.
Mod slutningen af året mærkede jeg behov for at arbejde som sygeplejerske. Jeg fik lyst til at finde ud af, om jeg kunne fungere igen. Jeg bestod eksamen, og revalideringen var slut.
Jeg blev meldt rask og ledig i a-kassen og skulle søge arbejde som sygeplejerske. Jeg var blevet i tvivl om min kunnen som sygeplejerske. Kunne jeg fungere som sygeplejerske? Jeg manglede min faglige identitet.
Jeg fik arbejde som timelønnet afløser i en hjemmeplejeordning i september 1997. Det varede kun i tre uger, så brød jeg sammen og kunne ikke overskue det ansvar, det var at
være sygeplejerske. Jeg var meget usikker over for mange ting og blev sygemeldt igen.
Hvad så? Jeg drøftede situationen med arbejdsløshedskassen og mit lokale amtskredskontor. Jeg måtte hurtigt videre, og vi drøftede arbejsprøvning som mulighed. Det var i orden med min sagsbehandler i kommunen. Jeg følte, at jeg havde brug for tilvænning til arbejdsmarkedet, fordi jeg havde været væk fra sygeplejen. Jeg havde også brug for at komme ind i sygeplejen igen og vænne mig til travlheden. Min teoretiske sygepleje manglede jeg at få genopfrisket.
Det var vigtigt for mig at have kolleger, da jeg havde brug for hele tiden at få tilbagemeldinger. Jeg tænkte, at det bedste sted ville være på et sygehus, og jeg kontaktede personalet på Fåborg Sygehus for at høre, om de var interesserede. Jeg havde arbejdet der tidligere, så de kendte mig fra før.
Under arbejdsprøvning var jeg på sygedagpenge, så jeg belastede ikke afdelingens budget, men de skulle bruge tid til mig, for at jeg kunne få noget ud af det.
De sagde ja, og jeg startede i slutningen af november 1997 på afdeling M2 på Faaborg Sygehus. Det var den afdeling, jeg havde arbejdet på i starten af min karriere, dengang jeg havde tjek på min sygepleje.
En af begrundelserne, for at de sagde ja til mig, var, at det også kunne ramme dem selv at blive udbrændt, og hvis de kom i den situation, ville de også gerne have hjælp.
Da jeg begyndte, mente jeg, at jeg kunne den grundlæggende sygepleje, men virkeligheden var anderledes.
En meget svær proces startede for mig. Det var som om, jeg skulle starte helt forfra, så min tro på mig selv var meget ringe. Afdelingen påtog sig opgaven trods mange aktiviteter og gav mig plads til at udvikle mig. Vi afholdt løbende samtaler og satte nye mål. For at have noget materiale at forholde sig til blev der arbejdet ud fra mål for 3. års studerende på afsluttende niveau.
Jeg følte mig som en elev, og den rolle bevirkede, at jeg følte mig usikker og blokerede for selvstændige initiativer. På den anden side fik jeg en erfaring med mig, så jeg ved, hvad det vil sige at være studerende.
Hen mod marts i år skete der en ændring hos mig. Jeg havde mod på selvstændige sygeplejeopgaver. Min tro på, at jeg igen kunne fungere som sygeplejerske, voksede, og da min arbejdsprøvning sluttede i maj 1998, følte jeg, at jeg havde fundet min sygepleje igen efter tre års pause. De mål, der blev opstillet, inden jeg startede, var til fulde opfyldt.
Jeg havde gået til psykolog under arbejdsprøvningen, og det havde også været med til at styrke mig, så jeg både personligt og fagligt havde fundet min identitet.
Jeg havde under hele den lange proces skrevet meget. Det hjalp mig mange gange, at jeg fik sat ord på, hvad der skete.
Da jeg var i arbejdsprøvning, var jeg i besøgspraktik i Glamsbjerg hjemmepleje, og der følte jeg mig godt tilpas. Her fortalte de, at der var en ledig stilling, og den søgte jeg – og fik den.
Siden juni i år har jeg haft arbejde som primærsygeplejerske ved den integrerede døgnpleje i Glamsbjerg Kommune på 30 timer.
Et årsvikariat der kan give mig stabilitet i mit arbejdsliv. Jeg er en del af en helhed, hvor ikke mindst det psykiske arbejdsmiljø er positivt.
Det er en utrolig tilfredsstillelse igen at tjene sine egne penge og være selvstændig på det økonomiske område.
Jeg er glad for mit arbejde og for at kunne fungere som sygeplejerske igen.
Min psyke er dog noget svingende. Jeg er blevet meget følsom over for situationer, der stresser mig. For eksempel perioder med megen travlhed, hvor jeg ikke har overblik. Jeg reagerer straks ved belastning, må stoppe op og tænke, hvad sker nu, hvorfor og hvad gør jeg ved det. Den evne har jeg fået udviklet, og det kan godt være besværligt ind imellem.
Det er min måde at få sat grænsen for, hvad jeg kan klare fysisk og psykisk. Min krop siger fra. Jeg oplever det som en livslang læreproces.
Forfatteren arbejder i Glamsbjerg hjemmepleje.
Nøgleord: Arbejdsprøvning, fortælling, revalidering, udbrændthed.
Martha Rye måtte gennem flere forsøg, før det lykkedes hende at komme tilbage på arbejdsmarkedet på almindelige vilkår. Og til tider er det stadig meget hårdt.I dag er Martha Rye ansat i et årsvikariat i den kommunale hjemmepleje i Glamsbjerg på Fyn.