Ja, jeg indrømmer det blankt, jeg har faket! - Cancerfamilie.dk
Forside » Hverdagen » Ja, jeg indrømmer det blankt, jeg har faket!
Ja, jeg indrømmer det blankt, jeg har faket!
Jeg har forsøgt, at holde facaden gennem længere tid, og jeg har indset, at jeg ligeså godt kan give op, at fortsætte er både dumt og naivt. Der er jo ingen der kommer og klapper mig på skulderen, rækker mig et duelighedsbevis, mens de klapper mig på ryggen vel? Jeg har længe svaret pænt på spørgsmål om hvordan det går og jeg har enten svaret ”fint” eller ”det går da meget godt, efter omstændigheder” men sandheden er bare, at det ikke altid er tilfældet.
Jeg blev for noget tid siden kontaktet af Maja Funch, fra Kristeligt Dagblad, der gerne ville lave en opfølgning på Esther og på to års dagen for hendes levertransplantation. Det blev der denne fine, ærlige og indsigtsrige artikel ud af som i dag bringes i Kristeligt Dagblad… Du finder linket længere ned på siden…
Jeg læste for noget tid siden en artikel skrevet af:Anne Speckhard, Ph.D. der er adjungeret professor i psykiatri ved Georgetown University Medical School. Læs dette tidligere blogindlæg (Dit barn har kræft, er ordene som forældre aldrig ønsker, at høre.)
Her bliver forklaret helt konkrete eksempler på, hvordan man kan have det efter et langt sygdomsforløb. Den satte i den grad tankerne igang hos min mand og jeg. Det passer meget godt på de belastningspåvirkninger min psykolog siger jeg udviser tegn på. Fx sover jeg dårligt, manglende overskud, grådlabil, kort luntet og irritabel, hukommelse forstyrrelser. På en måde blev jeg ked af det men også utroligt lettet, pludselig var der andre der kunne beskrive de ting jeg oplevede og der var et kendt adfærdsmønster. Det var nu pludselig noget, der kunne forklare en masse og jeg kunne bedre forstå hvad der skete med mig. Det havde et navn og var noget som der bliver forsket i, og vigtigst af alt. Det er helt normalt!
Jeg kan mærke, at jeg over længere tid har oplevet, at alting kræver så meget, dage med mange opgaver, husarbejde og sociale sammenhænge dræner mig. Det kræver ro og en dags mental og fysisk pause, hvis jeg har været ude af huset eller har haft gæster. Humøret svinger og jeg har svært ved, at motivere mig selv positivt. Hånden på hjertet, så kan jeg ikke huske hvornår jeg sidst har været rigtig ”glad”. Jeg syntes det er svært, at tage mig sammen til, at tage initiativ til at se venner og veninder og den dårlige samvittighed plager mig. Det er virkelig også svært at finde overskud til at pløje noget så simpelt som forældre Intra igennem, i frygt for at se hvad jeg har glemt eller overset.
Jeg håber, at den mentale træthed med tiden erstattes af overskud og mere glæde. Jeg trænger til, at mærke mere end taknemmelighed og den selvfølgelige glæde over at Esther overlevede og at vi er intakte. Jeg glæder mig til at finde ind til det der giver en grundlæggende lykkefølelse igen. Der er bekendte i min omgangskreds der har en smittende og umiddelbar lethed og glæde ved dem og i deres tilgang til livet. Jeg er pisse misundelig. Sådan vil jeg også have det. Det kommer bare ikke af sig selv, det kræver hårdt arbejde.
Udad til ser det hele jo ud til at fungere, og at vi er en lykkelig lille familie der er ved, at rejse os efter et langt sygdomsforløb. I respekt for dem, der har fulgt os længe skal jeg ikke trætte med yderligere forklaring. Blot kort nævne, at vores datter har været to om, at komme igennem et kræft og transplantations forløb. Det samme har vi som familie…
Oven i købet er vi ved, at løbe en patientforening i gang i vores fritid. Det ville nogle nok mene var rigtigt dumt at bruge energi på, nu hvor vi burde vende tilbage til det normale og fortsætte vores liv. Men faktum er bare: Vi har ikke noget normalt, at vende tilbage til. Vores liv er forandret. Det giver ingen mening bare lade andre i stikken og sejle deres egen sø… Det har hverken Lasse eller jeg, slet ikke mentalitet til. Det giver meget mere mening, at vi arbejder sammen om vores organisation og vores hjertesager…
Men, ja sku ville det have været nemmere bare, at have stoppet da vores datter fik sin nye lever!
Jeg har henover sommeren, gået og tumlet med mange spekulationer, tanker og følelser. Tanker om fremtiden – Esthers og hvordan det hele skal komme til at udvikle sig for vores familie. Det har overrasket mig og det er lidt underligt for jeg burde jo, efterhånden snart have vænnet mig til vores “nye hverdag og liv”. Men det har jeg bare ikke. Jeg talte med den psykolog jeg har været tilknyttet, over de sidste måneder og hun fortalte, at det er helt naturligt, når man er kommet lidt på afstand af en krise, at der opstår nye problematikker. Man indser langsomt, hvad man rent faktisk har været udsat for og har igennem levet. Det er stadig vanskeligt for mig, at håndtere det faktum, at selv om Esther er kræftfri, har vi altså stadig en masse at forholde os til. Esthers tilstand er kronisk.
PTSD er en lidelse, der normalt er forbundet med eksponering mod kamp, naturkatastrofer eller kropsangreb.
PTSD hos dem, der oplever kræft, præsenterer normalt som reaktion på at føle ens liv eller ens barn / eller søskende liv er under alvorlig og / eller gentagen trussel. Symptomerne på PTSD omfatter:
“Hukommelses glimt”flashbacks, dvs. tilbagevendende genoplevelser af den traumatiske oplevelse. Det er påtrængende erindringsglimt, som man ikke kan fjerne ved “at lade være med at tænke på det”, de traumatiske oplevelser kommer tilbage og gør opmærksom på begivenhederne på den mest kvalfulde og pinsomme måde.
Mareridt & søvnbesvær, der forekommer ofte voldsomme mareridt eller søvnbesvær, ofte er det partneren, der registrerer den urolige søvn.
Stressreaktioner, voldsom følelsesmæssig og fysiologisk stressreaktion ved konfrontation med indre eller ydre stimuli, der symboliserer eller har fælles træk med traumet. Støjoverfølsomhed, der vil ofte være en lav tærskel overfor støj og larm, og man bliver lettere irritabel end før, dette kan give sig udtryk i voldsomme vredesudbrud, (kort lunte) Overdreven opmærksomhed. Overreaktion ved forskrækkelse, tendens til at fare sammen Hukommelses og koncentrationsbesvær. Hyperaktivitet, mange bliver overaktive, arbejdsnarkomaner for at slippe for de tanker, der kommer når man ikke er beskæftiget. Isolationstendens,andre trækker sig tilbage fra venner og familie og bliver initiativløse, med nedsat interesse for at deltage i betydningsfulde aktiviteter.
De mange beskrivende tegn på PTSD (post traumatisk stress syndrom) er bare spot on. Det er tydeligt når jeg ser på min hverdag i øjeblikket. Trænger til pauser, hviler mig, sover uroligt. Brug for, at trække mig bliver hurtigt fyldt op. Ked af min vægt stigning og mærker mit dårligere selvværd stikke hovedet frem og sender tankerne afsted med dårlig samvittighed over for mig selv. Jeg glemmer ting, bliver jeg afbrudt midt i noget kan jeg have svært ved at huske hvad det var bagefter… Nogle dage ejer jeg ikke overskud til mig selv, spise sundt eller gå ture og lade op mentalt.
Alt det overskud der er tilbage går til børnene og Lasse og til organdonation ja tak! og jeg får heldigvis også så meget glade ved, at skriv indlæg til cancerfamilie. De små opgaver kan nogle dage virke overvældende, men det giver så meget mening og det føles så fantastisk endelig af kunne bruges til andet end at være cancermor. Jeg har stadig en masse på hjertet, og en hulens masse ider, drømme og håb for vores fremtid. Det kommer, vi skal nok klarer den og komme hen til en godt sted at være. fysisk og mentalt.
Min psykolog sagde til mig på et tidspunkt ”man kan holde til at være stresset i tre måneder – men ikke i tre år” og fortsætte, “Det er helt ok, at have det som du har det…” Det var som om, at ordne flød fra hendes mund og helt ind og omfavnede min sjæl. Endelig fik jeg indset, at jeg ikke behøver at være så stærk længere, det er ok at være forslået og fortumlet. Det tager tid, ro og ikke mindst egen omsorg. Jeg har fået en anden ro nu, for jeg ved, at at jeg har brug for at tage hånd om mig selv. Det er heller ikke nogen hemmelighed, at jeg vil tilbringe mit efterår på at bruge mange timer i samtale med nogen, der kan hjælpe og give mig værktøjer til at håndtere og arbejde mig igennem disse udfordringer…
Læs Maja Funks Historie om vores liv nu to år efter Esthers levertransplantation lige her…
Del endelig meget gerne dine tanker og erfaringer om post traumatisk stress syndrom, jeg vil gerne høre fra andre der står eller har stået i samme situation. Jeg ville elske en kommentar fra dig i her under i kommentarfeltet…
Du kan være med til hjælpe andre og gøre en forskel, for der kunne være andre derude lige nu, der kunne have brug for lidt trøst, opmuntring eller motivation til at fortsætte deres kamp lige nu, uanset situation eller diagnose, så del endelig gerne dette blogindlæg…
♥ Kærligst Karen, Cancerfamilie.dk
29. august 2017 by Karen Heidelbach |
« Dit barn har kræft, er ordene som forældre aldrig ønsker, at høre.
En Fødselsdag & En begravelse… »
1 kommentar on Ja, jeg indrømmer det blankt, jeg har faket!
31. august 2017 kl. 19:14 (7 måneder siden)
Jeg vil bare sige at jeg læser trofast med .
Jeg kunne egentlig også genkende meget af det du skrev om PSTD – jeg overvejede lidt at dele en smule men tænker at lade være da grunden til jeg har de symtomer ikke er fra noget der ligner jeres historie . Men tak fordi du deler – du skriver så godt
10 Måder at booste dit barns immunsystem!