Den italienske ordgasme | Information
Der er ingen ende på de historier og anekdoter, man bindes på ærmet i Italien - dette land
DET MEST karakteristiske ved italienerne er deres manglende evne til at fatte sig i korthed. Der snakkes kort sagt et øre af, og var det ikke for observationens provokatoriske udfordring, kunne vi lade den være derved.
Men observationen er ikke blot en overdrivelse, den er også sand. Ligeledes er den både forklaringen på, hvorfor man så ofte griner uoverlagt i italieneres selskab og på, hvorfor de i værste tilfælde er utålelige at være sammen med.
MAN STILLER et simpelt spørgsmål, og vupti kommer en beretning fra de varme lande. Griner man af situationen, forlænges foredraget yderligere, evt. fordi foredragsholderen, som kan være ens nabo eller en berømmet professor, ikke synes, der er så meget at grine af eller blot ikke tror, man har forstået hvorfor to plus to er fire.
Op og ned ad stolper galloperer de, ordene, mens tingene, substansen, retningen, overblikket, centrum forskydes, formørkes, tales bort, som var forsøget på at fastholde mening menneskets fjende og ikke dets eneste allierede i en verden fuld af ord.
Verbum satis sapienti (ét ord er nok for den kloge), tænker man stille og indskrænket. For selvfølgelig skal der ord til, hvis vi altså drømmer om at være mere end omvandrende skeletter og knoglesamlinger. Tag f.eks. et af disse gennemsnitlige nordiske middagsselskaber, der er så gennemsnitlig-gudsjammerligt kedelige, ordløse og private, at der burde være en lov imod dem i Sverige.
Det kan siges meget kort: Med reformationen lærte vi at tie.
DEN ITALIENSKE ordgasme udtrykker omvendt en konstant sproglig stolthed blandet med en svaghed for retorikken helt tilbage fra de klassiske latinske tekster.
Der er også en del skolastik forbundet med de mange ord. Man tænker på middelalderens snedige, indviklede og ørkesløse gudsbeviser, som man glemmer ligeså hurtigt, som man får dem forklaret.
Det korte af det lange er, at mens vor protestantisme hylder troen, den enkeltes kamp mod fristelserne og ærgelsen forbundet hermed, svælger katolicismen i ord og billeder (ord er billeder), verbale og visuelle manifestationer, udsmykning, beviser, syner, kunst.
Der er kort sagt ingen ende på de anekdoter og historier, man bindes på ærmet i dette land af ord. Som nu sidste efterår, hvor man sidder med sin café americano (det sidste fordi fem espressoer om dagen giver én en slange i brystet), ubeslutsom, fordi man alt for godt ved, man burde gå hjem og udrette noget samfundsgavnligt, og ind kommer en forpustet nonne, stadig med hovedbeklædningen under vindens indflydelse. Det var nemlig en af disse skønne dage med høj sol og frisk vind. Man drister sig til at spørge, hvorfor hun har så travlt taget i betragtning, at Guds tid ret beset altid vil være med hende, og i stedet for en velfortjent Guds straf får man denne historie:
NU DA jeg spurgte så direkte, svarede hun, ville hun svare ærligt - naturligvis forudsat at jeg lovede aldrig at fortælle nogen om hende, hvilket man instinktivt lover og naturligvis bryder så hurtigt, som man kan slippe afsted med det.
Jo, fortsatte hun, hun havde været på svir, havde hun, og nu var hun sent på den. Forholdet mellem hendes brændende religion og livets mere kildrende fristelser var hendes dilemma og skæbne, fortalte hun, mens man af lutter overraskelse spilder halvdelen af sin kaffe ned over sit skød, så man ligner en dreng på en otte-ni måneder.
"Min afhængighed af Paolo, denne lømmel og vellystning er ligeså livgivende som fatal," sagde hun og beskrev, hvorledes hun med en modighed, der kom bag på hende selv, lod sig rive med og hvordan hun gav efter, når hun mærkede hans puls et sted, hvor kristendommen slutter og djævelen tager over.
Hvor tit havde hun ikke gjort regnskabet op og lovet sig selv at vende tilbage til, hvad en nonne rettelig burde foretage sig, forsage det søde liv i mørket og leve i troens lys, sagde hun og tilføjede, at hvor tit havde hun ikke også sneget sig ud af klostret for at mødes med denne Paolo med større sympati for Charles Bukowski, Lou Reed og Frank Zappas samlede værker og underværker end for de ti bud, mens hun beruset mumlede - "til helvede med det hele."
Hun beskrev trinene ned ad trappen, der antog mytologisk karakter. "Det er nedstigningen, det er Limbo," sagde hun, "men der er ingen vej tilbage, skønt det ene ben stritter imod, som om jeg er fysisk spaltet i to, i modsætning til de papfigurer, der ligger og sover på de værelser, jeg passerer."
Som hun sad dér og gengav det hele, tydede alt på, at hun hverken fortrød eller nærede nogen illusion om, at hendes dobbeltliv ville forblive skjult.
HVAD HUN var i gang med, var en beretning, om ikke fra de varme lande, så fra de varmere regioner af den menneskelige psyke, og mens man forgæves forsøger at tørre kaffeplamagen væk fra den region, hvoraf hele miséren kan siges at udspringe, ved man ikke helt, hvad man skal svare denne nonne på flugt (var der ikke en film, der hed noget i den retning?, råbes der fra baghovedet).
Fordi hun som sagt har travlt og fordi man både ser fåret ud og som sædvanlig tier, gør hun mine til at forlade etablissementet, og man skynder sig at takke for hendes fortrolighed, før man hører sig selv spørge akavet, hvor hun dog har lært at tale flydende engelsk.
"Åh," svarer hun i døren, "det lærte jeg såmænd for mange år siden, da jeg arbejdede i Amerika som stand-up comedian."
Med den let genkendelige følelse af at være de afgørende 10-20 procent for dum rejser man sig endnu mere stum og fåret for at gå hjem, men ser da to sortklædte betjente komme ind for straks at henvende sig til manden bag disken.
Om han har set en nonne for lidt siden, hører man den ene spørge, inden bartenderen som den naturligste ting i verden går i gang med en længere historie.
Og ude på gaden kigger folk på én, som om man er idiot.
religionhistoriekunstfilm
Charles BukowskiFrank ZappaLou Reed