Klaus Rothstein » Blog Archive » Løget og løgnen
Atlas Bogtillæg og atlasmag.dk, oktober 2018
»De eksemplificerer en udbredt adfærd blandt mange forfattere i både Polen og andre lande – om så det er under et kommunistisk, fascistisk eller religiøst pres. En adfærd, der bliver det, som alle accepterer. I mit land er de tidligere ypperstepræster for den rene venstrefløjslære på det seneste begyndt at gå over til højrefløjen som udråbere for kapitalismen. Czeslaw Milosz’ analyse af de lænkede sind handler også om vor tids konvertitter og deres drejning mod en hvilken som helst lovende doktrin.«
Problemerne tog til for Ole Wivel, for pludselig kunne Jyllands-Posten citere nogle af hans ungdomsbreve fra 1941 og 1942, hvor han med al ønskelig tydelighed stiller sig på Tysklands side. Et af disse breve fra august 1941 til vennen Erik Johansen, der havde meldt sig hos Frikorps Danmark, der skulle gøre tjeneste på Østfronten på tysk side, var ledsaget af et smagløst og opstyltet digt med den storladne titel ‘Korset’. Her kalder Ole Wivel alle unge, danske mænd til kamp, og sværmer uden forbehold for det nordiske, det heroiske, den store fører. Digtet er en hyldest til den finske krigsindsats mod Sovjetunionen, og den finske general Mannerheim skildres som en mægtig fører, der der har rakt sin hånd til en endnu større fører, altså Hitler. De har den samme sag, antikommunismen. Digtet slutter på denne svulstige måde:
Meget, der tyder på, at han var meget bevidst om sine fejltrin – men at han ikke turde, eller ikke orkede, at gøre regnskabet op. I Berlingske Aftenavis skrev han så tidligt som den 21. september 1949 en raffineret artikel med overskriften: ‘Poetisk selvangivelse’ i serien ”Hvordan jeg blev forfatter” (optrykt i Poesi og Eksistens, Wivels Forlag, 1953, jeg ejer det eksemplar som forfatteren forærede sin ven, Peter P. Rohde med dedikationen Til Peter P. 15-10-53 fra Ole W), hvor han begynder på den tilpasning af fortiden, som også førte til at han slettede sine første digtsamlinger fra værklisten (det er i sig selv ikke mistænkeligt, Dan Turèll gjorde det samme).
Da Ole Wivel skrev dette i 1949, må han have haft sine tanker i det problematiske »livsnærvær«, der fyldte ham blot få år inden, og som han siden kun omgikkes i sært slørede vendinger, hvor det ikke var ham, men hans læsere, der mistede orienteringen i en troldeskov. Ole Wivel havde herredømmet over sin egen historie, som han kunne fortælle med de nødvendige justeringer. I Poetisk selvangivelse slår han fast, at han i sine gymnasieår skrev en »håndfuld prosadigte«, men at »studentereksamen satte punktum for denne barnlige produktion«. Ole Wivel blev student i 1939, men hans omdiskuterede digt, ‘Korset’, er skrevet under indtryk af krigsbegivenheder i august 1941. Det er altså nemt at konstatere, at den poetiske selvangivelse i 1949 enten er baseret på fortrængning eller fordrejning.
Nej, sandt nok. Men nitten år gammel skrev Ole Wivel altså det digt, der hylder den finske general Mannerheims kamp mod kommunisterne og taler med ære og respekt om Hitler og Tysklands sluttede kosmos fra Middelhavet til Lapland. I ‘Poetisk selvangivelse’ skriver han, at han på en aften besluttede at kaste den grænseløse verdens råhed og stupiditet i en afgrund af glemsel. Men det famøse digt modbeviser jo dette. Det er svært at forestille sig, at en mand som Ole Wivel, der husker så meget andet med detaljeret grundighed, skulle have glemt, at han blot otte år inden artiklen havde skrevet sådan et digt. I hvert fald er hans erindringer om den tid ikke baseret på selvkritisk oprigtighed, hvilket man jo godt kan forstå.
I spørgsmålet om ungdom og nazisme, gik Ole Wivel vild i troldskoven. Her havde han tilsyneladende svært ved at komme i et sundt forhold til virkeligheden, for nu at citere ham selv. Han forsøgte i stedet at omformulere fortiden, hvor han burde have taget selvopgøret. Eller hvad? I den poetiske selvangivelse skriver han faktisk om Ringen, den kreds af unge romantikere med smag for germanismens idealer, som Ole Wivel tilhørte i 30’erne, og hvor også Louisianas senere stifter, Knud W. Jensen, deltog. Han gør det yderst diskret og uden at nævne kredsens navn, men alligevel umiskendeligt, og man spørger sig selv, hvad der ville være sket dengang i 1949, hvis redaktøren på Berlingske Aftenavis, der havde bestilt artiklen, havde fulgt Ole Wivels “selvangivelse” op med et spørgsmål om, hvad han egentlig beskrev med formuleringer som disse:
Jørgen Gustava Brandt havde så tidligt som i 1981 selv skrevet kritisk om Ole Wivel på en måde, der dengang virkede uigennemskuelig for udenforstående, men som faktisk giver meget bedre mening, når det genlæses i perspektiv af den senere debat om Ole Wivels fraternisering med nazismen. I et essay i samlingen Vente på et pindsvin skrev ham om de tos deres uenigheder i 50’ernes litterære miljø. Det er – med hans egne ord – »forpissede minder«, men bag alt fnidderet finder man nogle væsentlige træk til en karakterbeskrivelse af Ole Wivels selvfremstilling:
Dette erindringsafsnit springer i dén grad i øjnene, når man læser eller genlæser Romance for valdhorn i lyset af debatten om hans ungdomsdigte. Ikke alene følger det i umiddelbar forlængelse af det endelig brud med den »romantisk-heroiske vildfarelse«. Det beskriver også, at der er jødisk blod i forfatterens egen familie og, ikke mindst, skildrer det flugthjælpens følelsesmæssige drivkraft, harmen, det afmægtige raseri, den menneskelige solidaritet. Den selvbebrejdelse, som digteren ikke har mod til at konfrontere sig selv med, bliver her udvisket af en selvretfærdiggørelse, som ikke er en døjt mindre menneskelig, men måske nok en hel del mindre moralsk. Som Günter Grass skriver i Når løget skrælles: »Erindringen undsiger hukommelsen.«
Da Ole Wivel skrev disse ord, kunne ingen vel vide, om han tænkte på sig selv – eller rettere: at han tænkte på sig selv – men i dag kan man nemt forestille sig, hvordan han havde fejlene fra ungdommen og fortielserne fra voksenlivet i alt for frisk erindring. Han håbede på senere generationers glemsel, men han håbede forgæves, og da han i begyndelsen af 2001 regnede med, at de sidste ord var sagt med selvforsvaret og modangrebet på Jørgen Hunosøe i En ondskabsfuld klodsmajor, skulle det vise sig, at han først for alvor blev indhentet af fortiden. ‘Korset’ viste at den helt unge Ole Wivel fantaserede om et germansk-nazistisk Europa, ingen tvivl om det. Han faldt for alt det, som den senere forfatter Günter Grass i dag er lykkelig over at være forskånet for. I Når løget skrælles drager han et lettelsens suk over, at der ikke findes så meget som en eneste stump af hans ungdomsmanuskripter fra den tid:
Nils Gunder Hansen mindede så Ole Wivel om, at han i sine erindringer havde gjort et nummer ud af, at Ringen var centrum for digtning, filosofi og drømmerier, og ikke havde nogen “handlingsdimension” eller forbindelse til politiske realiteter. Hvad vil du svare de kritikere, der siger, at digtets pan-germanske drømme viser, at der også var politik i det, spørger han, og det virker som om Ole Wivel først nu indser situationens alvor. »Jeg vil sige,« svarer han, »ja, den kritik er berettiget. Men jeg vil tilføje, at man siger så meget, når man er helt ung, og at det også er til at læse ud af mine erindringer: Hvor langt man dog gik i 1941 og 42, inden man kom til besindelse. I 1943, hvor jødeforfølgelserne blev åbenbare, var det ikke muligt at vakle længere.«
Naturligvis er det hele i sidste ende et spørgsmål om menneskeligt mod og personlig integritet, om at turde sig fra overfor uretfærdigheden. Den styrke havde Günter Grass tilsyneladende ikke på det rette tidspunkt, og han har heller ikke i årene efter haft styrken til at konfrontere sig selv og offentligheden med det historiske faktum. Men bedre sent end aldrig, tager han sig sammen og skræller løget. Det er en handling, der kræver mod og styrke, for hvem bryder sig om, at lægge sine egne fejl frem til offentlig ringeagt? Det handler jo ikke kun ungdommens fejlslagne beslutninger, men også om de voksne og modne års systematiske fortielser. Og det oven i købet i en nation, der med Günter Grass egne – ironiske – ord i dag består af så mange modstandsfolk, at man må undre sig over, at Hitler overhovedet kunne få magten.
Med til historien om at skrælle løget – og dermed skrælle lag af sig selv og sin egen samvittighed, mens tårerne løber ned ad kinderne – hører naturligvis også Günter Grass’ skønlitterære forfatterskab. Løget var nemlig ikke et nyt motiv for forfatteren, da han udgav sine selvafslørende erindringer i 2007. Faktisk havde han allerede i Bliktrommen fra 1959 brugt løgskrælning som et symbol for en traumatiseret nations mentale helbredelse.
Kapitlet kommer hen mod romanens slutning, det hedder ‘I Løgkælderen’. Her kommer vi med ned i et velbesøgt etablissement hos værtshusholder Schmuh, hvor gæsterne bænkes ved borde med skrælleknivene og løgene i bunkevis. Og så gælder det ellers bare om at skrælle og hakke så tårerne triller. Gæsterne er »forretningsfolk, læger, advokater, kunstnere, også scenekunstnere, journalister, folk fra filmen, kendte sportsmænd og også embedsmænd fra den statslige og kommunale forvaltning, alle, der i vore dage kalder sig intellektuelle, sad med deres koner, veninder, sekretærer, kvindelige kunsthåndværkere og også med mandlige veninder på de sækkelærredsbetrukne kasser…«
Her, i Løgkælderen, kommer – skriver Günter Grass – den menneskelige eksistens sande tragik til udtryk, og efterkrigstidens hårdt prøvede tyskere stimler sammen for at tale med hinanden, i hvert fald er det deres hensigt, men det lykkes ikke: »Man forsøgte på at komme i snak, men det lykkedes ikke, man nåede trods den bedste hensigt ikke ind til selve problemet, ville gerne for en gangs skyld have luft, tale ud, lige fra leveren, åbne sit hjerte, sætte hovedet ud af spillet og vise den blodige sandhed, det nøgne menneske – men kunne ikke.«
I begyndelsen af april 2012 skrev Günter Grass et digt, som han offentliggjorde simultant i en række europæiske aviser. Digtet ‘Was gesagt werden muss’ (‘Hvad der må siges’) var et hårdt politisk angreb på Israel, som ifølge forfatteren er en trussel mod verdensfreden. Günter Grass mente, at Israel agter at gennemføre et atomangreb på Iran, og han konfronterede både landet og det, han kaldte den vestlige verdens hykleri. Han talte om at »befri sig selv for tavsheden«, og dermed praktiserer han selv det forfatterideal, som han talte om på kongressen for International PEN i Moskva i år 2000.
Med digtet om Was gesagt werden muss prøvede han måske at finde sin plads i rækken af de forfattere, som han talte om med beundring i stemmen på PEN’s talerstol, f.eks. Imre Kertesz, Primo Levi og Czeslaw Milosz. Paradoksalt nok blev det med et angreb på Israel, der som bekendt blev skabt som en sikker havn for Holocaust-overleverne. I den konflikt stod Günter Grass – ung og naiv – formelt set på gerningsmændenes side, men sit senere liv viede han til humanismen. At stå på gerningsmændenes side er hans livs moralske smertepunkt. Det skal den unge mand ikke dømmes for. At tale for humanismens sag, er hans livslange bestræbelse på at kompensere. For det skal forfatteren anerkendes. Det er den udstrakte tavshed gennem årtier, der er problematisk. Det er der, hvor løget møder løgnen.
Derefter gik der ti år, og her i 2018 udkom så Det ville være borgerkrig, om vi to blev sat op mod hinanden. En brevveksling mellem Ole Wivel og Sven Havsteen-Mikkelsen. Per Øhrgaard har efter at have gennemgået arkiverne valgt at udgive en brevveksling mellem to fortrolige kulturpersonligheder, der grundlagde et livslangt venskab i 1940, hvor Ole Wivel blot var 19 år gammel, og maleren Sven Havsteen-Mikkelsen var 27. Bogen rummer ikke mindst en efterskrift, hvor Per Øhrgaard gennemgår debatten siden Jørgen Hunosøes kritik af Ole Wivels ungdomsdigtning. Hans konklusion er, at Ole Wivel skulle have fortalt mere i sine ungdomserindringer. Ikke for vores skyld, men for sin egen. Per Øhrgaard mener, at ‘Korset’, Ole Wivels smagløse digt, der er skrevet i begejstring over den nazistiske hærs angreb på Sovjetunionen, dybest set blot udtrykker det, som mange andre danskere også mente på det tidspunkt, nemlig at kommunismen var en større trussel, end nazismen. Om den unge digterspire vitterlig var nazist af overbevisning dengang i 1941, da han skrev digtet og sendte det i et privat brev til sin ven Erik Johansen, er umuligt at sige noget definitivt om. Per Øhrgaard mener, at man kan pindehugges længe – eller lade være. Men hans gennemgang af sagen om Ole Wivel er ikke et rent defensorat. Han noterer: »At hans sværmeri for det heroiske i hvert fald ikke gjorde ham immun overfor tankegods, som også fandtes i nazismen, er ganske klart.«
Ole Wivel var jo ikke alene med sit fejltrin. Mange andre valgte at støtte de tyske idealer og krigsmål. Måske fordi, de var overbeviste nazister. Måske fordi de var opportunister. Måske fordi de så en karrieremulighed. Måske fordi de regnede med at Tyskland ville vinde, og angsten drev dem mod den forventede sejrherrer. At vælge den forkerte side i en purung alder, behøver ikke at være et kors for livet. Der var vel plads til et modigt selvopgør for en mand som Ole Wivel, der jo – herregud – bare havde skrevet nogle dårlige digte. Værre var det, da hans ven Erik Johansen, som modtog ‘Korset’, opgav sine planer om at såls ved Østfronten, hvilket fik Ole Wivel til at meddele ham sin store foragt. Det er langt grovere, end et dårligt digt, og det må nødvendigvis have været en torn i kødet i årene frem. Derfor har Ole Wivel både haft en poetisk grund til at skamme sig, nemlig ‘Korset’, og en personlig grund, nemlig hans amoralske dom over Erik.
»Da du tog beslutningen om at gaa i krig, rystede du med fuld ret enhver forpligtelse af dig. Den som vil døden vinder livet. Jeg nærede ærbødighed for dig og min tro paa dig fornyedes.(…) At du vilde staa fast til trods for denne sidste prøvelse var saa dybt befæstet i mit hjerte, at jeg frydede mig over at kunne triumfere, fordi du – min ven – bekræftede den heroiske holdning, der har baaret alt det vi var og er. Dit nederlag er uigenkaldeligt. I dette fald, du veed det, river du alt det med dig, som hidtil har været imellem os. Min foragt for dig er stor, og jeg er utrøstelig. (…) Det bliver mig tungt at skulle se dig i øjnene igen, men jeg vil gøre det fordi min kærlighed til dig ikke er blevet mindre.«
Jeg forestiller mig, at den ældre Ole Wivels skam har været tæt knyttet til en litterær misundelse mod Morten Nielsen, som fik en tragisk død i en vådeskudsulykke under en våbenleverance. Morten Nielsen blev den sande modstandskamps digter, hans eftermæle og hans lyrik gjorde ham til et heroisk ikon. Han var det, som Ole Wivel sværmede for som atten-nitten-årig, bare på krigens anden front, den forsvarlige. Efter Morten Nielsens død fandt man et senere så berømt digt i hans papirer: ‘Skæbne’. Det er digtet om Tykke, der for at hævne sig på de klassekammerater, der altid har drillet ham, går i tysk tjeneste, bliver mand og partikammerat. Nu er han klar til med knojern at smadre de onde år. I nazismen fandt han en identitet, han blev en mand med skrårem. Unge Ole Wivel var ikke som Tykke. Han skulle ikke hævne sig, han skulle ikke restaurere en tabt værdighed. Han kunne så nemt have valgt et andet ståsted. Intet tvang ham i den retning, han valgte. Man kan kalde det ungdommeligt sværmeri, eller man kan kalde det ideologisk nazisme.
Og så citerer Ole Wivel en strofe fra Morten Nielsens skæbnedigt om Tykke, drengen, der blev nazisternes håndlanger, fordi han var udelukket af fællesskabet. Gunløg, typer som ham, finder nemlig deres ståsteder i uniform eller i den hårde kerne af et autoritært politisk parti, skriver han. Han slipper myndigheden over sig selv, men vinder den til gengæld over andre: »Og han, som ifølge sine forudsætninger, var oprøreren frem for alle, er nu blevet massementalitetens lyde håndlanger og bøddel. I hans tilfælde har fortvivlelsen og smerten, som han ikke kunne bære, fundet befrielse i brutalitet.«
Postet 01.11.18