Slagsange fra og for et hjem i forreste blok | Modkraft
Af Cortège De Tête
I. Mit hjem er i forreste blok.
Det aktuelle, en helhed af katastrofer
Denne verden, et ødelagt minde.
»Intet«: hvad der venter de ventende.
Jeg er hverken voldelig eller ikke-voldelig.
Jeg er hverken skrøbelig eller uovervindelig. Frygten bor med min vrede.
Jeg er aldrig mig selv og politiet er min største forhindring.
Overalt og omkring er der kun allierede;
Jeg er foran, med alle mine brødre og søstre. Vi marcherer, uregerlige.
Hver og én i forskellige retninger, og alligevel fælles.
Læs artiklen »Folk er vrede, og intet er, som det plejer« hos Modkraft.
Velvilje og opmærksomhed sætter atmosfæren, det nomadiske territories rygrad.
Jeg er i front.
Alligevel går jeg alene hjem.
Alligevel savner jeg nærmest en smag, en farve.
Men jeg har store forhåbninger. Håbet gir liv. Optimismen dræber.
Måske har denne nomadiske maskine, hvor stærk, mangfoldig og heterogen den end er, brug for et mere fast ståsted?
Et sted at mødes og knyttes. Et sted uden drømmen om at være central, et sted som kunne handle gennem mangfoldighed. En mangfoldighed der kæmper, for at finde sammen i gas og eksplosioner.
Et hjem hellere end et hovedkvarter,
Et Slot hellere end et fort.
Jeg har store forhåbninger. Voilà, 23 demonstrationer med mig i
forreste blok,
Voilà, 23 demonstrationer, hvor forreste blok aldrig vaklede,
aldrig fejlede.
Endelig et sted, der ville kunne skabe, hvad hver enkelt ønsker sig: en skalaændring og et lille spring fremad slutter sig til de hundredvis af andre.
Jeg er demonstrationens front og jeg har brug for, lyst til, et tag, lyst til dig og til os.
II. Mit hjem har fjender
»Og en dyb foragt, en kvalmende foragt for alle de mennesker, der arbejder for menneskeheden, der kæmper for fædrelandet, og der giver deres liv så civilisation kan fortsætte... «
Modsat hvad anklagerne fra visse personer har hævdet, er ingen her for at »slås med politiet«
Politiet er som en mur og skulle nogen løbe mod en mur ville ingen få den idé at fordømme »de tilstedeværende individer for at slås med mure«. Voilà, hele sandheden.
Når et gymnasie eller en skole besættes, rejser politiet sig mellem begivenheden og dens komme, når vi vil vise vores vrede over 49-3 (Dekretet, som arbejdsmarkedsreformen blev vedtaget med. Red) til de folkevalgte: politiet danner en mur, når vi ikke vil ende klemt i en knibtang til demo, kommer vi alligevel i knibe under lag af gas.
Til det siger man: men en mur er død, trækker ikke vejret, tænker ikke, har ikke en familie eller hvad ved jeg.
I et forsøg på at besvare det enkle spørgsmål: »Hvorfor er den verden som vi kender og forudser ikke med alle tænkelige midler blevet omvæltet?«, svarer Günther Anders:
»Kort fortalt, mennesket som sådan eksisterer ikke længere, der er kun væsner, som på den ene side handler eller producerer og på den anden gennemlever følelser; mennesket i egenskab af producent og mennesket i egenskab af sensibelt individ, virkeligheden synker kun ind til fragmenter af mennesket.
Hvad der for ti år siden ville havde fyldt os med gru – at en og samme mand kan være ansat i en udryddelseslejr og være familiefar, at disse to facetter af hans personlighed ikke stod hinanden til hindring, fordi de ikke forholdt sig til hinanden - denne rædslens rædselsfulde ubetydelighed er ikke forblevet en undtagelse. Som [...] væsner er vi alle skizofrene, i ordets sande betydning.«
Mod ondskabens forfærdelige banalitet, som spreder pligtfølelse og lydighed i en situation, hvor det er åbenlyst, at ordren fremmer det værste, vi har i vente, finder mit hus igen den tabte forbindelse, forbindelsen mellem en mand eller en kvindes følsomhed og det de gør, måden hvorpå de handler i verden.
Politiet reflekterer denne verden. Rædslens rædselsfulde ubetydelighed producerer denne mur, den permanente adskillelse mellem en politisk bekræftelse og det den eksistentielt og materielt indebærer.
Til Nuit Debout siger de: Forsøg gerne at ændre verden, sørg for at diskutere tingene, men prøv endelig ikke på at bebo pladsen, på at tage de ting i siger bare en lille smule seriøst.
Til demonstranterne mod Loi de Travail (arbejdsmarkedsreformen red.) siger de: Demonstrationer passer sig for en retsstat, men blokér ikke, afskær ikke trafikken og angrib for alt i verden intet.
Under alle omstændigheder er loven allerede vedtaget. Politiet producerer den mur, som værdsættes under navnet »retsstat‹.
Mit hjems virkelige værdi er, at det kan bekæmpe denne skizofreni.
III. Et hjem til Josef K, en bøddel til Fyrsten.
»Den direkte forbindelse med myndighederne var jo ikke alt for vanskelig, for myndighederne havde, hvor godt de end måtte være organiseret, altid kun fjerne usynlige ting at forsvare på fjerne usynlige herrers vegne, mens K. kæmpede for noget højst livsnært, for sig selv, desuden, i det mindste i den allerførste tid, af egen fri vilje, for det var ham der var angriberen, og det var ikke bare ham der kæmpede for sig selv, men åbenbart også andre kræfter som han ikke kendte, men som myndighedernes forholdsregler fik ham til at tro på.
Men i og med myndighederne på forhånd kom K. et godt stykke i møde i de mere uvæsentlige sager – og det havde indtil nu ikke drejet sig om mere – berøvede de ham muligheden for nogle små lette sejre og med denne mulighed også den dertil hørende tilfredsstillelse og den deraf følgende begrundede sikkerhed med hensyn til kommende større kampe.
I stedet lod de K. slippe igennem allevegne hvor han selv ønskede det, rigtignok kun inden for landsbyen grænser, og forvænte og svækkede ham på den måde, suspenderede overhovedet al kamp her og forlagde den så til det fuldstændig uoverskuelige, fremmedartede liv uden for tjenesten.
Kafka, Slottet.
»At regere er at sørge for, at ens undersåtter er ude af stand til at skade en, at sørge for det aldrig ville falde dem ind.«
Machiavelli, Fyrsten.
Frontens demonstration flækker, ryster sig, leger, danser farandole,
Hyler, synger, stresser, smider sig, standser, starter, danser cabriole.
Man forsøger at splitte den ad, mit hjem under stadigt oftere angreb,
Man ønsker at se det ende, overalt annonceret.
»Vi befinder os i en retsstat, det er vores dyrebareste gode« siges det. Dyster ironi fra en verden, der tillader undtagelsestilstanden og 49-3, lovliggør politiets straffrihed og anklager dem som smadrede en bil for »forsøg på overlagt manddrab«.
Administrationens veje: helvede.
Et fuldstændig uoverskueligt, fremmedartet liv. Stå fast.
På ene side en machiavellisk logik: slå ned, pege ud, skære igennem, sætte fælder, forbyde for at skræmme, sætte i fængsel, smadre, tåregasse, ransage.
På den anden side en kafkasks historie: en betjent må forsvare sig mod en blød stav: forsøg på overlagt manddrab, administrative forbud uden logik, absurde udtalelser og en senil regering.
Svært at vide, om det er Fyrsten eller Kafkas orden.
De forsøger at adskille og at knuse.
["Jeg vil knuse mig selv til bittesmå stykker lige indtil jeg bliver en helhed.»]
Men vi er fra samme hjem, af den samme strøm.
Vi forbliver en helhed i adskillelse og handler adskilt som helhed.
Et sted, hvor vi kan blive af med Fyrstens logik, et hjem til Joseph K. Fyrsten vil aldrig kunne skille det, som lever i solidaritet. Joseph K vinder endeligt sin kamp mod sig selv og mod den verden der producerede ham sådant.
Den forreste blok er mit hjem og jeg ved, den består af så mange dele, hver af dem fulde af vidundere.
Og alligevel vil ulven forsøge at hvæse og blæse til vores hus falder sammen. Alt og alle, i den forreste blok, dannede front i langstrakte timer.
Regn, hagl og vind: vi blev til elementer. Det er umuligt at jage et uvejr.
Et hjem til den forreste blok, prinsens vil falde.
Oversat af Marie Louise Krogh, der er kandidat i filosofi fra Centre for Research in Modern European Philosophy ved Kingston University og Université Paris VIII.
Hun skriver for tiden på en Ph.d. om universal- og verdenshistoriebegreber.
Artiklen » CHANTS POUR UNE MAISON « DE LA TÊTE DE CORTÈGE « er tidligere bragt hos bloggen Lundi Matin
Se Modkrafts tema »Oprør i Frankrig«