The Dodo - Dronte 8 - Douglas Reed - Kontroversen om Zion - kap. 12 - Lyset og skyggen
Kapitel 12 i "The Controversy of Zion"
Før Jerusalem faldt i Året 70 e. Kr., passerede to hold rejsende gennem byens porte. Disciplene bragte menneskeheden et nyt budskab, før kristendommen var blevet til. Farisæerne, som forudså den skæbne, de havde bragt over Jerusalem, flyttede til et nyt hovedkvarter, hvorfra den herskende sekt kunne udøve sit herredømme over ”jøderne” (som det tidligere var sket fra Babylon).
Disse to små hold rejsende var forgangsmændene for grupperinger af lys og mørke, der lige siden, som en mand og hans skygge, er gået igennem århundrederne, og altid vestpå.
”Vestens” krise i dag udspringer direkte af disse to gruppers afrejse fra det dødsdømte Jerusalem for nitten århundreder siden, for de to grupper bar idéer ind i Vesten, som aldrig ville kunne forenes. Den ene måtte sejre over den anden, før eller siden, og vor generation er vidne til den store kamp for den destruktive idés sejr.
I de mellemliggende århundreder har Vestens historie, i hovedtrækkene, altid været kampen mellem de to idéer. Når ”Loven” som den blev fremført af leviterne og farisæerne, var tiltagende i dominans, gjorde Vesten mennesker til slaver, slæbte kættere for inkvisitionen, slog frafaldne ihjel og dyrkede primitive forestillinger om at være en herrerace. Så det tyvende århundrede blev en periode med tilbagegang for Vesten. Når Vesten derimod gjorde mennesker og nationer frie, etablerede retfærdighed imellem dem og ret til en retfærdig og åben rettergang, samt afviste idéen om et herrefolk og anerkendte den universelle Gud, fulgte det læren fra ham, som var kommet for at ” opfylde Loven”. ,
Da romerne erobrede Jerusalem, slog de mønter med indskriften: ”Judaea devicta, Judaea capta”. De glædede sig for tidligt. For Jerusalem var ganske vist i ruiner og Judæa tømt for jøder, men den herskende sekt var fri og sejrrig. Dens modstandere omkring templet var blevet fejet væk af erobreren, og den havde allerede etableret sig i et nyt ”center”, hvor den havde trukket sig tilbage til, før byen faldt.
Farisæerne var eneherskere i denne nye højborg, som leviterne havde været det i Babylon, men i deres omgivelser fik de øje på en ny fjende. Den sekt, der troede, at Messias var kommet og kaldte sig kristne, anerkendte ikke fjendskabet. Tværtimod var deres overordnede læresætning ”elsk jeres fjender”. Men da den overordnede læresætning i den farisæiske lov var ”had jeres fjender”, blev dette i sig selv en bevidst uforskammethed og udfordring mod de ældste i deres højborg.
De så straks, at denne nye religion måtte ødelægges, hvis ”Loven” skulle holdes i hævd, og de lod sig ikke afskrække af de forskellige stemmer, der hørtes inden for deres egne rækker (ved denne, som ved alle tidligere og senere lejligheder). For eksempel Gamaliels ord, da ypperstepræsterne og rådet var ved at få Peter og Johannes pisket, for at have prædiket i templet: ”Tænk godt over, hvad I er ved at gøre. Hvis dette er menneskers værk, vil det snart blive til inte. Men hvis det er Guds værk, kan I ikke ødelægge det”. Flertallet af farisæerne følte sig stærke nok,med deres menneskeskabte lov, til at ”ødelægge det”, og om nødvendigt, at arbejde i århundreder på denne opgave.
Så da farisæerne overlod de overlevende judæere til deres skæbne og etablerede deres nye hovedkvarter i Jamnia (som stadig ligger i Palæstina), tog de deres mørke hemmeligheder om magt over mennesker med ind i en verden, som var forskellig fra alle verdener før den.
Før havde deres stammetro været én ud af mange stamme-trosretninger. Blod og hævn havde været reglen blandt mennesker og klaner. De omgivende ”hedninge” havde måske været oprørte over den særlige vildskab og hævngerrighed i den jødiske (judæiske) tro, men havde ikke haft noget andet, og meget mere oplyst, at byde på. Men fra dette tidspunkt blev den herskende sekt konfronteret med en tro, der var direkte modsat deres egen ”Lov”, som hvidt er det modsatte af sort. Ydermere var denne nye idé i verden, gennem den måde, hvorpå, og den tid, hvori den var opstået, for evigt en bebrejdelse imod sekten selv.
I deres højborg forberedte farisæerne sig på at overvinde denne nye kraft, som var opstået i verden. Deres opgave var større end leviternes i Babylon. Templet var ødelagt og Jerusalem affolket. Juda stamme var for længst brudt op. Nu var den judæiske race ved at gå i opløsning. Tilbage var ”en jødisk nation” sammensat af mennesker af blandet blod, og spredt ud over hele den kendte verden, som måtte holdes sammen ved hjælp af idéen om stammen og ”tilbagevenden” af et ”udvalgt” folk til et ”forjættet” land. Denne spredte nation måtte også fastholdes i overbevisningen om sin destruktive mission blandt de nationer, hvori de levede.
”Loven”, i den form, der allerede var ved at blive kendt af omverdenen, kunne ikke mere ændres, ej heller kunne nye historiske kapitler tilføjes. Ydermere havde Jesus rettet sine bebrejdelser specifikt imod de skriftkloges forfalskning, disse ”menneskeskabte love”. Han var blevet slået ihjel, men var ikke blevet modsagt, og havde heller ikke fået nådestødet (hvilket væksten i den kristne sekt viste). Så hans anklage mod Loven stod ved magt og var så afgørende, at selv ikke farisæerne kunne forvente at overbevise nogen, ved simpelthen at kalde ham en lovbryder.
Ikke desto mindre måtte Loven hele tiden genfortolkes og tilpasse skiftende tiders hændelser, så at det ”udvalgte folk” hele tiden kunne blive forvisset om, at alt, hvad der skete, lige meget hvor mærkeligt det så ud ved første øjekast, faktisk var en jehovaisk opfyldelse. Farisæerne i Jamnia påberåbte sig endnu en gang at besidde de mundtlige, guddommelige, hemmeligheder, og begyndte, under dette påskud, at genfortolke ”love og regler”, så det kunne påvises, at de passede på kristendommen. Det var oprindelsen til Talmud, som faktisk er den anti-kristne forlængelse af Toraen.
Talmud blev i århundredernes løb ”hegnet om Loven”. Den ydre stamme-palisade rundt om den indre stamme-palisade. Dens betydning ligger i den tidsperiode, hvori den blev påbegyndt: nemlig da Judæa var borte, da ”folket” var spredt blandt folkeslagene, og alt mens en ny religion var ved at tage form, og som lærte, at Gud var alle menneskers fader, ikke kun beskytter af en udvalgt stamme.
I et tilbageblik fra nutiden, synes den opgave, farisæerne påtog sig, håbløs, for ønsket om at blive en del af menneskeheden må helt sikkert have appelleret stærkt til et folk, der var spredt blandt folkeslagene.
Som tiden skulle vise, havde farisæerne heldet med sig til deres store opgave. Talmud opbyggede effektivt et hegn mellem jøderne og de integrerende kræfter, der blev frigjort af kristendommen.
To eksempler fra nutiden illustrerer virkningen af Talmud, mange århundreder efter, at den var blevet samlet. Brødrene Thoreau giver i deres bøger den flittige studerende nogle sjældne glimt af livet bag den talmudiske mur: i en bog fortæller de om den lille jødiske dreng i Polen, som havde lært at spytte ganske mekanisk hver gang han gik forbi en fremstilling af den korsfæstede Jesus, og sige: ”Forbandet være du, som skabte en anden religion”. I 1953, i New York, beskrev en ung missionær for brødremenighedens* kirke i Jerusalem , hvordan zionisterne havde sat sig i besiddelse af det herrnhutiske spedalskheds hospital, ”Jesus Missionen”. Det første, de gjorde, var at overmale navnet ”Jesus”, som i mere end hundrede år havde havde været indskrevet over døren.
Sådanne hændelser (og forbudet imod at nævne navnet Jesus) stammer direkte fra den talmudiske lære, som i virkeligheden var endnu en ”Ny Lov” med et specifikt anti-kristent sigte. Derfor kan den næste periode i Zions historie bedst beskrives som den talmudiske, idet de tidligere perioeder da var farisæernes og leviternes.
Mens de talmudiske farisæere arbejdede på Den Ny Lov i deres akademi i Jamnia, spredte nyhederne om Jesu liv og lære sig over romersk territorium.
En farisæer hjalp meget til med at sprede dem. Saul af Tarsos drog ud fra Jerusalem (før dets fald) for at udrydde kættere i Damaskus, og før han nåede frem, var han blevet tilhænger af Kristus. Han prædikede for jøder, såvel som for ikke-jøder, indtil han blev forhindret i det, og han sagde til jøderne: ”Det var nødvendigt, at Gud ord skulle tale til jer først, men da I afviser det og anser jer selv for værdige til evigt liv, vender vi os til ikke-jøder.”
Dr. Kastein siger om Saul, som fik navnet Paulus, at ”han gjorde alle dem, som han fik til at tro på sin profeti, til frafaldne i videste forstand, hvad enten de var jøder eller ikke-jøder”.
Men det, som Paulus (og andre) lærte, var faktisk uundgåeligt på den tid, fordi mennesker overalt famlede sig frem imod en universel Gud,, og vendte sig til Jesu lære som planter i retning af lyset. Måske var denne impuls i mennesker også grunden til, at Jesus måtte komme iblandt jøderne. Den jødiske lære var stammetro i dens mest fanatiske form, selv på den tid, og da enhver handling forårsager en reaktion, måtte den modsatte idé nødvendigvis dukke op, hvor presset var størst.
* brødremenigheden , herrnhuterne , evangelisk kirkesamfund med en vis pietistisk farvning, oprettet 1727 blandt landflygtige Bøhmiske Brødre af grev Zinzendorf på dennes gods Herrnhut. Allerede i 1730'erne påbegyndtes en hedningemission, der bl.a. gik til Grønland og De Vestindiske Øer. Brødremenigheden i Danmark med centrum i Christiansfeld blev grdl. 1773. I dag er der ca. 275 medlemmer i Danmark, ca. 3/4 mio. på verdensplan, flest i Tanzania. (Gyldendals Online Leksikon, overs.anm.)
Dette var en skæbnetime for dét store område, som dengang var lidet kendt og sparsomt befolket - kaldet Vesten. Hvis ikke disciplene havde vendt sig mod vest, ville betegnelsen ”Vesten” og alt, hvad det indebar, måske aldrig være opstået.
Det, som kaldes ”Vestlig civilisation”, kan man ikke forestille sig uden kristendommen. I de nitten hundrede år, som fulgte efter Jesu død, gjorde Vesten så store fremskridt, at det lod resten af menneskeheden bag sig. I materiel henseende var fremskridtene så store, at man, på den tid, hvor denne bog blev skrevet, stod i begreb med at erobre rummet; man var ved at åbne verdensrummet for menneskeheden. Men det var så langt den mindste af præstationerne.
Den største forbedring var på områderne: åndslivet og menneskers måde at behandle hinanden på. Vesten etablerede menneskers ret til en offentlig sigtelse og offentlig (åben) retssag, eller løsladelse, (en ret som igen kom i fare i det tyvende århundrede), og det var det største fremskridt i hele menneskehedens historie. Dens fremtid afhænger af denne præstations overlevelse eller undergang.
Den skygge, der fulgte disciplene ud af Jerusalems porte, før romerne kom ind, fulgte også kristendommen ind i Vesten, og den talmudiske sekt forfulgte den igennem alle disse århundreder. I det tyvende århundrede blev Vesten skuepladsen for kampen mellem de nationer, der var opstået af kristendommen og den sekt, der var helliget den destruktive idé.
Det er ikke kun Vesten, der er involveret i dette spørgsmål. Omkring fem hundrede år efter Jesu liv, skabte menneskets instinktive impuls til at søge én Gud endnu en udfordring til talmudisk racisme, og denne gang kom det fra de semitiske masser. Også blandt araberne opstod idéen om én Gud for alle mennesker.
Muhammed (forkastet af dr. Kastein som ”en halv-lært beduin”), fik, ligesom Paulus på vejen til Damaskus, en guddommelig vision. Hans lære ligner på mange måder Jesu lære. Han anså Jesus for at have været en profet fra Gud, lige som Abraham og Moses ( altså ikke Messias). Han anså sig selv for at være en efterfølger af Moses og Jesus og en profet fra Gud, som han kaldte Allah. Der var kun én Gud, Allah, menneskehedens skaber, og Allah var ikke arabernes stamme-gud, men hele menneskehedens Gud.
Lige som kristendommen, lærte denne religion intet had imod andre religioner. Muhammed viste kun ærefrygt for Jesus og hans moder (som begge er genstand for profan foragt i talmudisk litteratur).
Men Muhammed anså jøderne for at være en ødelæggende kraft, kun helliget sig selv. Koranen siger om dem, ” Ofte, når de tænder et bål til krig, skal Gud slukke det. Og deres mål vil være at skabe uorden på jorden; men Gud elsker ikke skaberne af uorden”. Igennem alle århundreder har de viseste mænd talt således om denne stammetro og sekt, lige frem til vor tid, det tyvende århundrede, da åben diskussion om dette spørgsmål blev så godt som totalt undertrykt.
Sådan opstod Islam og spredte sig over de mellemøstlige dele af den kendte verden, som kristendommen spredte sig over den vestlige verden, og buddhismen tidligere over den østlige. Store strømme begyndte at bevæge sig, som for at flyde sammen en gang i fremtiden, for disse universelle religioner er ikke på nogen hovenpunkter som olie og vand, og med hensyn til afvisning af tanken om herreracen og den destruktive idé, er de i overensstemmelse.
Kristendommen bredte sig, og kom til at omfatte menneskehedens store masser. Den impuls, der bevægede mennesker, kom til blive tydelig. Langt bag efter disse universelle religioner lå judaismen i sin stamme-indesluttethed, der blev nidkært vogtet af sektens inderkreds.
I det tyvende århundrede har denne magtfulde sekt været i stand til at bringe de kristne og de islamiske masser på randen af en ødelæggende kamp mod hinanden. Hvis den nulevende generation kommer til at opleve dette sammenstød, vil man se den ene store universelle religion strides med den anden om at etablere troen på ”herreracen”.
Det var frem imod dette mærkelige højdepunkt,der skulle indfinde sig nitten århundreder senere, at to grupper mennesker drog ud fra Jerusalem for længe siden.