metrOrd - Skygger og smagsdom
« Gid det var Verdens Bogdag hver dag!
vask dine synder, ikke kun dit ansigt »
Så dukkede spørgsmålet op igen, for mit vedkommende: Kan man rationelt diskutere, hvad den gode litterære smag er? “Nej,” hører jeg en samlet læserflok udbryde. “Hvis det er godt, er det godt,” og så skulle den diskussion være lukket, ikke? Mit irrationsmoment i diskussionen har længe været, at der findes folk, der tilsyneladende mener, man ikke må anvende forskellige kriterier at anmelde efter, men partout er at nødt til at behandle aller bøger ens. Lad mig prøve at cirkle mig ind på, hvilke kriterier jeg vil anmelde denne bog efter: Primært håndværkets kvalitet, dernæst budskab og relevans. Så skulle banen være kridtet op, let’s go:
Det simple hvide omslag, som rammer bogen ind, afslører så godt som intet om indholdet. Man mistænker det for at være en digtsamling, men som coverart og packaging fremstår, kan det dårligt være mere minimalt. Bladrer man lidt ind, falder man over digtlige tekster, sat med en stor, lidt larmende, font. Ja, bogen er ganske læsbar for de svagtseende, og det er vel i og for sig helt i orden. Efter lige at have færddigjort Christel Wiinblads ekstremt nydeligt opsatte værk, Min Lillebror, falder mine tanker lidt på, hvorfor sidstnævnte er så flot i sammenligning, når de faktisk koster det samme. Nå, nok om det, vi kører på med teksterne:
Teksterne veksler mellem meget lange prosadigte og korte strofetekster. Alle kredser om byen som figur, især hvad byen kan tilbyde med dens righoldige variation af menneskeligt forfald. Der er en ret karnal og snusket undergangsstemning over forfatterens syn på byen, som hun bevæger sig igennem den med øjnene monteret absolut i hovedsædet. Man får lidt en aktiv(erende) fornemmelse af at bevæge sig med forfatterens som turistguide rundt i hendes version af byen, og på den måde spænder teksterne af på fin vis. De korte tekster punktuerer de længere tekster, så man aldrig helt føler det same’ish.
Til gengæld svinger teksternes individuelle kvaliteter stærkt, og det er hér håndværket kommer ind i billedet: Der er ganske enkelt tekster der burde have været surret tættere ned til jorden, end redaktionen hér har tilladt. Teksterne er meget flyvske, nærmest knækprosa-sludrende når de fungerer ringest. Hele charmen i projektet ligger i, hvordan den unge fortællerstemme lader sig rive med og giver sig selv lov til at formulere sig i en hel bunke atletiske linier, fordi udligningen skal findes i håndværkets beskaffenhed – og som nævnt, derfor er det ærgeligt at man tydeligvis har været for generøs med det redaktionelle. Såmænd er det lækkert at se en forfatter, der tør rock’n’rolle derudaf i den grad, som det gøres hér, men fx. en fin tekst som Hvor Blev Krokodillen Af? undermineres lidt af læserens manglende fodfæste i teksten, så man risikerer at overse små guldårer som denne:
“Hvor blev krokodillen egentlig af og hvad har den ene poet virkelig at sige til den anden? Hvad har de fortabte virkelig at sige til de fortabte?”
Enkelt og nydeligt formuleret, uden at virke banalt. Men jeg kan ikke se, hvorfor vi skal udsættes for en oversimplificeret skamridning af klichéer som følgende:
“E-skåle danser mod mig til jeg ikke længere kan trække vejret og jeg har aldrig brudt mig om store bryster. Ikke for store så er det bare porno og ikke smukt og hvad er vægte uden skønhed?”
Man begynder der også at spekulere over, hvorfor forfatteren har så så store budskaber på tapetet, når flere af dem er formuleret så éndimensionelt. Som læser føler jeg mig til tider taget som gidsel på forfatterens dagsorden, og det er synd, for der er glimrende ting i værket. En nedtoning af nødvendigheden i budskaberne, ville være på sin plads, og så er vi fremme ved landingspladsen for undertegnedes svada om kritikværktøjer: Et sandt raserianfald af forfattere, har på det seneste haft så meget på hjerte, at det har været en møgstorm at komme igennem, især fordi så mange af de forfattere ikke har andet end deres eget hjerte på hjertet. Christel Wiinblad skiller sig ud med et genuint smukt projekt, men måske flere forfattere (profesionelle, såvel som amatører) burde fokusere på håndværket, før de stormer frem med budskaber. Her i dette værk fortaber de store budskaber sig ofte i løst fokus og manglende evne til at frembringe nye vinkler på gamle emner, hvilket vidner om lidt halvhjertet håndværk.
Til syvende og sidst synes jeg, at Byens Skygger er så charmerende, at man burde samle den op alligevel, især hvis man har mod på lidt pløjning for at komme til essensen. Ingen tvivl om, at der er herlige passager i bogen, som med sin slingrende kurs ofte formår at komme nogle vegne. Derfor afrunder vi denne stadigt mere ufokuserede anmeldelse med et fint citat fra bogen:
“Slentrer ned ad Frederiksbergs gader / med drømmene dybt begravet i lommerne.”
Anmelderen mener sig enig: Hvor skulle man ellers gøre af drømmene?
Dette indlæg var udgivet d. mandag 20. 20. april 2009 og kategoriseret under Digte, TM. Du kan følge kommentarsporet for dette indlæg via RSS 2.0. Du kan kommentere, eller trackbacke fra din egen side.
#1 by silhuet on 16. juni 2009
Ja nedtoninger.
Min evige dagsorden, der altid ender med at blive udskudt til næste møde.
God reminder, TM, også selvom jeg nok aldrig lærer det ;-)
#2 by Lonni on 20. april 2009
Nedtoninger – ja, jeg kæmper endnu med mine egne. Men udmærket statement jeg og (andre) helt klart kan lære af.