Solsystemets opståelse og udvikling - Wikipedia's Solsystemets uppkomst och utveckling as translated by GramTrans
Solsystemets opståelse og udvikling
Wikipedia's Solsystemets uppkomst och utveckling as translated by GramTrans
Nedenstående er den originale artikel Solsystemets dannelse og udvikling fra den danske Wikipedia, hentet af GramTrans den 2014-09-08 06:19:53. Eventuelle ændringer i den danske original vil blive fanget igennem regelmæssige opdateringer.
Der findes talrige teorier om Solsystemets dannelse og udvikling. Disse teorier er komplekse og meget forskellige med udgangspunkt i flere forskellige videnskabelige discipliner som astronomi, fysik, geologi og planetologi. Gennem tiden har der eksisteret mange teorier om dannelsen, men det var først i det 18. århundrede, at udviklingen af den nuværende teori for alvor begyndte. Med rumalderen blev menneskets forståelse heraf forfinet med billeder og effekter fra andre dele af Solsystemet samtidig med, at kernefysikken gav det første indblik i de processer, som skabte stjernerne og ledte til de første teorier om deres dannelse og ødelæggelse.
1 Solsystemets estimerede alder
1.1 Solnebulaen
2 Aldersskøn
Solsystemets estimerede alder
Ved hjælp af radiometrisk datering kan videnskaben estimere Solsystemets alder til 4,6 milliarder år. De ældste sten på Jorden er omkring 3,9 milliarder år gamle. Så gamle sten er sjældne, da Jordens overflade konstant ændres af erosion, vulkansk aktivitet og pladetektonik. For at beregne Solsystemets alder er man nødt til at anvende meteoritter, som blev dannet under fortætningen af Solens nebula. De ældste meteoritter er beregnet til at være 4,6 milliarder år gamle, og derfor må Solsystemet ligeledes være mindst 4,6 milliarder år gammelt.
Oprindeligt troede man, at planeterne var dannet i eller nær ved de baner, hvor de nu befinder sig. Imidlertid er dette synspunkt ændret drastisk i slutningen af det 20. århundrede og starten af det 21. For tiden menes det, at Solsystemet så meget anderledes ud umiddelbart efter dannelsen med fem objekter af mindst en størrelse svarende til Merkur i det indre solsystem (i modsætning til de nuværende fire), med det ydre solsystem langt mere kompakt end nu og Kuiper-bæltet begyndende meget tættere på Solen end nu.
Nu om stunder mener man, at sammenstød forekommer regelmæssigt (men dog meget sjældent) og medvirker til Solsystemets udvikling. Som andre sammenstød, der har dannet måner, menes også Pluto-Charon (måne)-systemet at være opstået som resultatet af et sammenstød mellem objekter i Kuiper-bæltet. Dette gælder også for andre måner i nærheden af asteroiderne.
Hvis man undgår uventede tilfælde som et sort hul eller en anden stjerne, der kommer for nær, er det astronomernes opfattelse, at Solsystemet vil fortsætte med at eksistere på den måde, det kendes i dag, i flere hundrede millioner år endnu. Herefter vil det undergå en større transformation.
Selve Solen fortsætter med at blive lysere med 10% forøgelse pr. milliard år. Om en milliard år vil Solens stråling være forøget, så den beboelige zone vil flytte udad, og Jordens overflade vil tørre ud på grund af strålingen til et punkt, hvor den bliver ubeboelig. Alt liv på land vil uddø, men liv vil fortsat kunne bestå i de dybeste have. Om 3,5 milliarder år vil Jorden have en overflade, der svarer til den, der i dag kendes fra Venus. Havene vil koge, og liv (som det kendes) vil være umuligt.
Omkring fem milliarder år frem vil brintreserverne i Solens indre være brugt, og den vil begynde at bruge af brinten i de knapt så tætte øvre lag. For at gøre dette vil Solen være nødt til at udvide sig til en størrelse på op til 130 gange dens nuværende diameter, og omkring 7,5 milliarder år frem vil den blive til en rød kæmpe, afkølet og mat på sin kæmpemæssige overflade. Efterhånden som Solen udvider sig, vil den næsten sikker opsluge Merkur og Venus, og antagelig Jorden også. Solen forventes at være rød kæmpe i omkring 100 millioner år.[1] [2]
↑ ingentaconnect On the Final Destiny of the Earth and the Solar System
↑ The Sun Will Eventually Engulf Earth--Maybe: Scientific American
Nedenstående er en automatisk oversættelse af artiklen Solsystemets uppkomst och utveckling fra den svenske Wikipedia, udført af GramTrans den 2017-11-08 19:56:29. Eventuelle ændringer i den svenske original vil blive fanget igennem regelmæssige genoversættelser. Du har mulighed for at redigere oversættelsen til brug i den originale danske Wikipedia.
Konceptbillede af en protoplanetarisk skive
Teorierne omkring solsystemets opståelse og udvikling er komplekse og varierede og interagerer med flere forskellige videnskabelige discipliner, fra astronomi og fysik til geologi og planetærer geologi . I løbet af flere århundreder er teorier blevet præsenteret om Solsystemets formation, men det var ikke før i 1800-tallet som udviklingen af den moderne teori tog fart. Med rumaldrens indledning, så begyndte billeder og strukturer af andre verdner i solsystemet at gøre os forståede [ tydeliggør ] . Fremskridt i atomfysik gav os forår første indblik i de processer som skaber stjerner, som ledte til de første teorier om deres formation og yderligere udvikling.
Solnebulaen
Billede tagene af Hubbleteleskopet som viser en protoplanetærer skive i Orionnebulaen , som formodentlig i høj grad ligner det nebula fra hvilken vores egen sol blev dannet.
Den gældende hypotese om solsystemets dannelse er nebularhypotesen, som først blev fremlagt af Emanuel Swedenborg i 1734. [1 ] 1755 videreudviklede Immanuel Kant , som havde kendskab til Swedenborgs arbejde, teorien. Pierre-Simon Laplace udviklede på egen hånd en lignende teori i 1796 [2 ] , og nebularhypotesen plejer i dag at kaldes Kant-Laplaces nebularhypotese . Nebularhypotesen hævder at solsystemet blev dannet for 4,6 milliarder år siden igennem en gravitationel kollaps af en gigantisk støvsky. Efter denne hypotese skulle ud af en i begyndelsen formløs, yderst fortyndet og stærkt ophedet, gigantisk stor gasmasse (et nebula eller en kosmisk sky), som følge af afkølning og rotation, hele vores planetsystem have opstået med dens centralsol, alle i samme retning og i omtrent de samme plan kredsende planeter, disse drabanter, Saturns ringe og så videre. Skyen var i begyndelsen formodentlig flere lysår i diameter og var inkubator for flere stjerner.
Ved hjælp af radiometrisk datering har forskere værdsat at jorden er mindst 4,57 milliarder år gammel. [4 ] Så gamle bjergarter er usædvanlige på jorden, når jordklodens areal kontinuerligt omformes af erosion , vulkanisme og fladtektoniske bevægelser . For at værdsætte solsystemets alder så må forskerne benytte sig af meteoritter som blev dannet under de tidlige stadier af solnebulaens fortættning. De ældste meteoritter (som for eksempel Canyon Diablo-meteoritten) menes at være 4,6 milliarder år, og dermed må solsystemet være i det mindste lige gammelt.
^ The Past History of the Earth as Inferred from the Mode of Formation of the Solar System (begrænset tilgængelighed) . Amerikaner Philosophical Society (1909). Læst 23 juli 2006.
7M animation fra skyandtelescope.com , som viser det ydre solsystems evolution .
Oversættelsesdato: 2017-11-08 19:56:29