Backfire ★ Niall Horan - Guitar Hero - Movellas
”Alex, er du okay?” Belle kiggede på mig fra forsædet, mens Phebs kørte bilen.
Jeg nikkede, men gjorde ikke et stort nummer ud af at overbevise hende om, at det var rigtigt. Mit blik var som limet fast til mine hænder, og jeg kunne ikke tænke på andet end en vis lyshåret irsk fyr. Jeg følte mig som en helt anden person, når jeg var sammen med ham. Jeg var mere genert, mere sårbar, og jeg havde ligesom brug for ham. De gange, jeg havde datet nogen, havde jeg aldrig følt mig anderledes, men bare som mig selv; stærk, uafhængig og selvsikker, men Niall gjorde et eller andet ved mig - fik mig til at føle, som jeg aldrig havde følt før.
”Og jeg er dronningen af England. Alex, mig narrer du ikke,” sagde den sorthårede pige med en stem, der var fuld af bekymring. Jeg sukkede og rystede på hovedet. Jeg havde ikke lyst til at tale om det endnu, det var forvirrende, og jeg var bare ikke klar til det. Jeg havde brug for tid til at berolige mig selv, finde ud af hvad det egentlig var, der skete, og hvad jeg skulle gøre.
”Jeg har ikke lyst til at snakke om det,” svarede jeg stille, min stemme var næsten i hvisken, og jeg kunne mærke min venindes hånd på min skulder.
Det var som om, alt bare overmandede mig; hvad der skete med Marcus, hvad jeg følte for Niall, mine tidligere forhold, hver gang jeg havde troet, jeg havde haft noget godt, noget ægte, noget vedvarende, men jeg endte med et knust hjerte. Da jeg sagde, at jeg var færdig med drenge, mente jeg det virkelig. Jeg ville ikke lide igen, jeg ville ikke træffe en dårlig beslutning igen. Måske var Niall en god fyr, måske ville han ikke knuse mit hjerte –hypotetisk set, selvfølgelig- og måske ville han også elske mig. Men måske ville jeg ende med at ødelægge det hele, måske ville jeg ikke være nok, og så ville det alligevel i sidste ende være mig, der havde et knust hjerte. Jeg ville ikke ende med at hade Niall, for hvad der måske ville ske. Det bedste, jeg kunne gøre, var at stoppe hvad end, jeg følte for ham. Jeg blev nødt til bare at se ham som en ven og begrave alle mine tanker om et forhold så dybt, jeg kunne.
”Jeg har det fint,” sagde jeg denne gang med et smil sendt i min venindes retning. Jeg traf en beslutning, én der ikke gjorde mig hundrede procent glad, men én jeg vidste, var den bedste for mig. Belle så ikke overbevist ud, så jeg tog hendes hånd i min og klemte den blidt med et større smil om munden. ”Jeg mener det, jeg har det fint. Du skal ikke bekymre dig,” lovede jeg. Hun kiggede på mig med bekymring i øjnene i noget tid, før hun klemte min hånd og smilede tilbage.
”Jeg tror ikke helt på dig, men du ved, at vi vil være her for dig. Hvis du har lyst til at snakke, hvis du har brug for at snakke, så er vi her. Men, please, lad være med at lukke os ude,” bad hun. En klump samlede sig i min hals. Jeg smilede svagt, men holdt hendes blik og nikkede.
Jeg havde de bedste veninder, der altid bekymrede sig for mig. Det gav mig dårlig samvittighed, at jeg ikke kunne fortælle dem alt, især fordi de altid fortalte mig alt. Der var bare ting, jeg ikke kunne sige højt uden at bryde sammen, og jeg ville hellere holde de ting for mig selv, end at lade folk se hvor svag jeg var.
”Det ved jeg. Tak,” hviskede jeg og modtog et smil fra hende. Phebs sad også med et smil og kiggede på mig gennem bakspejlet.
Da vi kom hjem, gik jeg direkte ud i køknet for at tage noget at drikke og spise, før jeg fortsatte til min næste destination; mit værelse. Jeg modtog et kram og et kys på kinden fra Belle og Phebs, før de også gik ind på deres værelser. Jeg tænkte på, hvorfor Niall fik mig til at føle mig så forvirret og akavet, så anderledes og så ængstelig, når jeg kun lige havde mødt ham. Jeg vidste, at jeg mange gange havde sagt, at han ikke var min type, men det var bare fordi, han så ud, som han gjorde. Udover udseendet var vi meget ens; vi var ens, dér hvor det virkelig talte. Når der var noget, vi ikke var enige om, kiggede han ikke på mig, som om jeg var dum eller mærkelig. Han virkede, som om han forstod, hvorfor jeg syntes, hvad jeg syntes, selvom hans mening ikke var den samme.
Hvad end grunden var, besluttede jeg mig for, at vi bare skulle være venner, så jeg ikke behøvede at tænke på ham, og hvordan han fik mig til at føle.
Jeg bankede på døren, som kort efter blev åbnet af en smilende Louis. Vi blev med det samme overfaldet med kram og kys på kinden, før han vendte hovedet den anden vej og råbte: ”Så er de her!”
Vi fulgte alle tre efter ham, da han ledte os ind i stuen, hvor drengene lå henslængt i sofaerne. Da de fik øje på os, rejste de sig alle fire for at hilse på os. De havde alle sammen et smil plantet på læberne, og det samme havde jeg. Jeg gengældte deres kram og modtog kys på kinden. Nialls læber var til at føle mod min hud lidt længere tid en de andres, og selvom jeg prøvede at ignorere det, kunne jeg ikke.
”Så, drenge, hvad laver I?” spurgte Phebs nysgerrigt, da hun tog plads ved siden af Liam.
”Vi prøver at beslutte, om vi skal spille eller se en film,” svarede Zayn.
”Og hvad finder I ud af?” spurgte jeg, mens jeg satte mig ved siden af Niall. Jeg burde nok have taget noget afstand til ham, men jeg var bare ikke stærk nok til at få mig selv til det. Jeg var al for komfortabel i hans selskab.
”Ingenting,” kom det fra den blonde fyr ved min side.
”Så er det godt, at vi er kommet for at hjælpe jer. Hvad skal vi spille? Lige meget hvad det er, skal jeg nok slå jer,” drillede jeg. Det var dog tydeligt for alle, at jeg bare lavede sjov. ”Bagefter kan vi tage noget at spise og til sidst se en film,” foreslog jeg, og jeg vidste, at de var solgt ved ’tage noget at spise’.
Vi besluttede at spille Guitar Hero, og mens vi satte instrumenterne til og tændte spillet, sørgede jeg for at lade dem vide, at jeg var alt for god til det spil. Selvfølgelig, selvom jeg rent faktisk var ganske god, var jeg ikke bedre end dem, sådan en bunke professionelle og mega kendte popstjerner, men det var sjovt at se, hvordan de trodsigt rullede med øjnene.
Vi delte os op i to hold; Harry, Louis, Belle og Zayn på det ene, og Niall, Phebs, Liam og jeg på det andet. Harrys hold startede, og jeg buhede af dem inden sangen begyndte, bare for at gøre det hele lidt sjovere og mere spændende. Harry og Louis sang, Zayn spillede trommer og Belle var deres guitarist. De afsluttede sangen med overraskende mange point, og jeg var et øjeblik i tvivl om, hvorvidt vi ville være i stand til at slå dem. Med et kækt smil spillende om mine læber greb jeg trommestikkerne, Niall modtog guitaren og Phebs og Liam blev vores sangere. En ting, drengene ikke vidste, var, at Phebs var en imponerende god sanger. Da vi gik i gymnasiet, spillede hun altid hovedrollen i alle skolens musicals. Drengene vidste heller ikke, at jeg kunne spille trommer – det havde en af mine tidligere kærester lært mig. Den eneste gode ting der kom ud af dét forhold.
Da vi havde været hele sangen igennem, viste det sig, at vi sagtens kunne slå de andre. Dog kun med få point, men det var lige meget. Det vigtige var, at vi vandt! Niall omfavnede mig, og vi hoppede op og ned, mens vi gjorde grin med det andet hold. Jeg opførte mig som et barn, men det var ekstremt sjovt, for det samme gjorde drengene. Louis gemte sit hoved i Harrys skulder, som kiggede bebrejdende på mig, fordi jeg havde fået hans lille Boo Bear til at græde.
”Hold dog op, Lou,” sagde jeg og prikkede ham med min pegefinger i kinden. Han kiggede ’surt’ på mig og angreb så min mave med sine fingre, som jeg lige havde gjort det mod hans kind. Jeg var enormt kilden, mere end hvad godt var, og jeg skreg hver gang nogen kildede mig – Louis var ikke en undtagelse! Jeg hoppede flere meter i vejret, hvilket tjente mærkelige blikke fra drengene. ”Du skal ALDRIG kilde mig igen! Aldrig nogensinde!” skreg jeg, og det var så meget en fejl. Alle drengene delte ondskabsfulde blikke, før de kiggede på mig. Åh nej. Nej nej nej. Jeg prøvede at flygte fra dem, men de satte alle i løb efter mig. Jeg skreg og bad om hjælp fra mine veninder, men de havde alt for travlt med at sidde i sofaen og grine af mig til at komme mig til undsætning.
Drengene fangede mig og begyndte at kilde mig, som gjaldt det liv eller død. Jeg endte på gulvet, hvor jeg kæmpede for at få dem væk fra mig, men det var nyttesløst. De var alt for mange.
”Please,” bad jeg, og de stoppede endelig med at torturere mig. Jeg lå på gulvet med en besværet vejrtrækning, mens alle drengene, undtagen Niall der hjalp mig op, forlod mig. ”Jeg lover jer, I vil få det betalt - alle sammen!” jeg sendte dem det bedste dræberblik, jeg kunne præstere, hvorefter de bare rakte tunge af mig.
Niall prikkede mig endnu en gang i maven med sin pegefinger, så jeg igen fløj i vejret, og et skrig røg over mine læber. Han grinede, og jeg gav ham en lammer. ”Lad være med det!” sagde jeg, men han grinede bare og prøvede at prikke til mig igen – hvilket jeg ikke ville lade ham gøre. Jeg fangede hans hånd for at fjerne den fra mig, men han sendte mig bare et smil og flettede vores fingre sammen. Mit hjerte sprang et slag over, da hans smil forduftede, og vi skabte øjenkontakt. I det øjeblik glemte jeg alt om de andre drenge, om mine veninder, om alt andet. Det var, som om resten af verden forsvandt, og det var kun Niall og mig.
Et falsk host lød og rev mig tilbage til virkeligheden. Jeg rystede let mit hoved og kiggede på Phebs og Belle, der så bekymrede ud, men forblev stumme, da Niall og jeg nærmede os dem. Han beholdt vores fingre flettede, og jeg vidste, at jeg burde slippe hans hånd, men jeg kunne bare ikke.
”Jeg vil have revanche!” erklærede Louis alvorligt. Jeg slappede lidt af, men havde stadig Nialls hånd i min. Jeg prøvede at overbevise mig selv om, at det ikke betød noget, at vi bare holdt i hånden, som venner hele tiden gør, at der ingenting foregik imellem os. Men alligevel var der en del af mig, der bare rullede med øjnene.
Vi spillede et par runder mere. Nogle af dem vandt vi, andre vandt de. Det var sjovt, og jeg må indrømme, at det virkelig var underholdende at spille Guitar Hero med de drengene. Siden jeg slap Nialls hånd, prøvede jeg at ignorere ham og koncentrere mig om andre ting. Jeg talte en hel del med Zayn, jeg grinede af Louis, til jeg lød som en hyæne, jeg dansede med Liam og gjorde grin med Harry.
”Jeg er sulten!” protesterede Niall.
”Det er jeg også,” tilsluttede Louis sig, og det samme gjorde de andre drenge. Det gik op for mig, at jeg faktisk også var sulten, så vi gik alle en tur i køknet. Drengene begyndte at skændes og slås om, hvem der måtte tage hvad at spise.
”Stop!” råbte jeg med et seriøst ansigtsudtryk. ”Hvis I bliver ved sådan der, får vi aldrig noget at spise. Ud af køknet, alle sammen. Nu!”
”Men jeg er sulten!” surmulede Niall.
”Jeg vil have mine gulerødder!” tilføjede Lou.
”Værsgo. Tag dine gulerødder og forsvind!” sagde jeg, mens jeg skubbede tre gulerødder mod Louis’ brystkasse. ”Hvis I ikke går, får I ikke noget mad overhovedet. Hvad foretrækker I?” det fik alle drengene til at forsvinde på to sekunder. Jeg kiggede på mine to grinende veninder. ”Lukker du døren, Phebs?” hun nikkede, før hun gjorde, som jeg havde bedt hende om. ”Godt. Kom så, lad os få fodret de drenge.”
Mens drengene ventede i stuen, lavede Belle, Phebs og jeg mad. Vi lavede tacos, og den dag lærte jeg, at Louis elskede at lave sjov med gulerødder –på grund af en joke, han lavede, for lang tid siden- så jeg lavede en speciel sauce kun til ham. Det tog os noget tid, men på et tidspunkt kunne vi høre nogle mumle på den anden side af døren. De kunne sikkert dufte maden og var spændte på, hvad vi lavede.
Det var et stort køkken, så vi placerede tallerkner, og hvad man ellers behøvede, på køkkenøen i midten af køknet. Da alt var klar, kaldte jeg på drengene. ”Drenge, så’ der m-” jeg fik ikke afsluttet sætningen, før drengene stormede ind, med julelys i øjnene, da de så, hvad vi havde lavet. Derefter kiggede de på os, og man skulle tro, at de var ved at græde af glæde. Et smil fandt hurtigt vej til mine læber, da de løb hen og krammede os.
Louis havde stadig sine gulerødder i hænderne, hvilket mindede mig om noget: ”Oh, Lou, jeg har for resten lavet denne her specielt til dig,” sagde jeg, mens jeg tog nogle skridt i hans retning. ”Det er min super-mega-specielle-gulerods-sauce-kun-til-Louis-Tomlinson!” jeg kiggede på mine to veninder med et stort smil. ”Sagde jeg det rigtigt?” spurgte jeg. De nikkede begge og gav mig tommel op. Jeg jublede og kiggede på Louis, der kiggede på mig med funklende øjne.
”Kun til mig?” spurgte han som et lille barn, og jeg lagde en hånd på hans skulder og nikkede.
”Det er ikke fair!” protesterede Harry, ”hvorfor er det kun Louis, der får noget, der er specielt lavet til ham?”
”Årgh, lad da være. Jeg laver noget specielt til dig en anden dag,” lovede jeg, hvilket var en fejl, for det fik alle drengene til at spørge efter noget specielt til dem selv. ”Okay, så’ det nok. Nu udnytter I bare, at jeg er så gavmild! Kom så, spis, vi har stadig en film at se.”
”Javel, frøken,” adlød de, og jeg smilede. Snart efter sad vi ved bordet og spiste. Jeg hørte drengene hviske og mumle om, hvor god maden var.
”Det her er fantastisk!” nærmest råbte Louis af mig, hvorefter han kyssede mig på kinden. ”Jeg tror, jeg elsker jer. I er de bedste.”
”Vi skal helt sikkert beholde dem her,” fastslog Liam og kiggede på os. Belle løftede sit venstre øjenbryn, og jeg korslagde mine arme, mens Phebs bare grinede.
”Vi er ikke noget, I bare sådan kan beholde, Liam,” svarede jeg.
”Så gift dig med mig,” sagde Louis ud af det blå, og vi stirrede alle i hans retning med store øjne. ”På den måde vil I blive hos os og lave mad til os, og vi vil elske jer for evigt!” lovede han, og jeg brød ud i grin.
”Hold mund og spis, Lou. Hvad ville du have gjort, hvis jeg havde sagt ja?”
”For din mad, ville jeg have giftet mig med dig,” svarede han med mad i munden. Jeg rødmede og vendte hovedet den anden vej. Mine øjne mødte Nialls, og noget vendte sig i mig. Han så ikke ud til at more sig over vores samtale - overhovedet ikke. Jeg overvejede, om han var jaloux, selvom det jo bare var for sjov. Jeg vidste, at det ikke var godt, hvis han rent faktisk var jaloux, men den irriterende del af mig ønskede, at det var sandt.
Var i KBH for at se min bror, søster og far løbe VM halv maraton i dag, og vi havde noget af en tur, da vi skulle hjem igen. Jeg ville egentlig have publiceret kapitlet tidligere, men fik først tid nu. Jeg håber, I synes om det!
Var der nogen af jer, der var til VM? Som tilskuer eller måske løber? Hvis I var, hvad synes I så om det?
Og hvis I ikke var, hvad har I så fået dagen til at gå med?
Hvad skal I lave af spændende ting i morgen? Mit program står uheldigvis ikke rigtig på andet en lektier, suk.
Ha' en dejlig søndag! :D