Dagens arbejdsløshedsbrok forklædt som undren | nom de mie
6 thoughts on “Dagens arbejdsløshedsbrok forklædt som undren”
Em, 22. august 2013 kl. 13:56 skriver:
Word! Bevares, når man ikke kan stave i en jobannonce, forstår jeg da godt man har brug for en kommunikationsmedarbejder, eller bare en med noget akademisk baggrund, men altså… Nu vi (ledige, dagpenge- og kontanthjælpsmodtagere, jobjægere, kald det hvad du vil) hele tiden får at vide, at en god (dvs. perfekt) ansøgning er den sikre vej til et job, synes jeg godt at virksomhederne må tage sig lidt sammen i rekrutteringsprocessen. Og nu vi er i gang: Et “Hvis du ikke hører fra os, har du ikke fået jobbet.” er bare ikke godt nok. Uh, kan mærke der ligger meget vrede gemt på det her område. Livet som ledig er ikke pisseinspirerende, og personligt er jeg blevet meget monoman i mit valg af samtaleemner, men håber du ikke holder dig tilbage med at dele din hverdag af den grund.
Mie, 23. august 2013 kl. 15:19 skriver:
Man tager også bare sig selv i at tænke: “Kan jeg virkelig arbejde sammen med folk, der tror, at det her er en sætning?”…
Nej, det er ikke spændende. Har tidligere haft faser som specialeskrivende/mellem studier/barslende, hvor jeg har tullet rundt derhjemme, og jeg hader følelsen af ikke at kunne bidrage med noget som helst til en samtale. Eller at skulle sidde for 117. gang og snakke om den røvsyge proces jeg befinder mig i, og hvordan det lissom går med det… Godt, man har en blog til galden!
Mette, 22. august 2013 kl. 14:34 skriver:
Årh hvor jeg kender det! Har lige været arbejdsløs i et år – og har samme problem med ubrugelig uddannelse. Det er sgu for sindssygt! At være arbejdsløs er det hårdeste jeg nogensinde har prøvet. Jeg føler med dig!
Mie, 23. august 2013 kl. 15:22 skriver:
Tak! Skulle virkelig være blevet færdig med studie FØR krisen… Oh, well… (Men har du fået arbejde nu, så? Er der håb?)
Susling, 25. august 2013 kl. 12:05 skriver:
Og ved du hvad? Når man så endelig kommer til en samtale på et af de job, man møjsommeligt har søgt, så kan man sidde der og pludselig tage sig i at tænke: “Hvis det var mig, der skulle ansætte dig/jer, så ville I sgu få et afslag!”
Mie, 30. august 2013 kl. 22:28 skriver: