Da David blev født 29+3
af Dorte Møller den. 28.07.07
Historien om David, der blev født pludseligt i uge 29 og har det rigtig godt næsten et år senere.
Her kommer min fortælling om kampen for at blive gravid, fertilitetsforsøg der mislykkedes, en sygemelding meget tidligt i graviditeten, for tidlig fødsel, et langt forløb på neonatal og tiden derefter.
Efter næsten 2 år uden at blive gravide blev vi henvist til Hvidovre fertilitetsklinik. Vi var begge gennem en masse undersøgelser bla. scanninger, røntgen, sædprøver og blodprøver. Herefter var dommen klar….stærkt nedsat sædkvalitet men ringe chancer for opnået graviditet. Vi skulle gennem reagansglasbehandling med mikroinsemination. Behandlingen består i at æg bliver udtaget, renset hvorefter der føres en sædcelle ind i det ved hjælp af tynde pipetter.
Det var en verden med daglige indsprøjtninger af hormoner for at lave flere æg, næsespray, scanninger, indsprøjtninger der skulle stoppe en evt. ægløsning før lægen kunne tage dem, smertefulde ægudtagninger og behandling med gele for at skabe det rigtige miljø. Ventetiden inden vi kunne ringe og høre om der var nogle æg der var blevet befrugtet, og de 14 dage der skulle gå efter ægoplæningen, før vi kunne tage en graviditetstest.
Vi var gennem 3 forsøg inden jeg endelig blev gravid i det 4.!
Datoen for terminen blev sat til d.22/01-07, det var fantastisk.
Torsdag d.2/11-06, i uge 28+3, tager jeg til lægen, da jeg har lidt hævede hænder og fødder. Hun tager mit blodtryk, som er meget højt 140/95, og en prøve viser 2 + for sukker i urinen. Hun sender mig en tur på fødegangen. Her får jeg kørt en strimmel, taget blodprøver, blodtryk og urinprøve, hvorefter lægen indlægger mig til observation for svangerskabsforgiftning.
Dagene gik med blodprøver, urin opsamling, tjek af blodtryk og ctg (strimmel), som volte dem meget besvær at lave, for han gemte sig og ville ikke ligge stille.
Onsdag d.8/11 skulle jeg scannes. Lægen der scannede mig spurgte om jeg var sikker på jeg var i uge 29, for det passede ikke med størrelsen på barnet!? Vi blev sendt ud i venteværelset med den besked at vores barn var 21 % for lille, men han ville gerne lige have en anden læge til at scanne mig.
Hendes besked var ikke til at tage fejl af. ”Jeres barn har det ikke godt, I skal forberede jer på at blive forældre inden længe” Det første jeg tænker er ”Det er bare løgn, den skal først ud d.22/1, de kan sku da ikke tage den ud nu, den vil jo ikke overleve, det er jo slet ikke en rigtig baby!!??” Hun fortæller at der er dårligt flow i navlesnoren, hvilket betyder at vores barn kæmper for at få noget næring. Jeg sidder bare og græder, og tænker at det her er bare ikke rigtigt.
Tilbage på barselsgangen får jeg den første af to indsprøjtninger af celeston, et lungemodnende middel, der skal gøre barnets små lunger klar til at trække vejret, 10 uger for tidligt.
Der kommer dog til at gå 2 døgn før han kommer til verden.
Torsdag, da jeg blev scannet, var der ingen tegn på at barnet havde fået det dårligere. Så vi besluttede at Christian bare skulle tage på arbejde om fredagen…
Da jeg bliver scannet fredag kl.10 er der 3 læger, en jordemoder og min veninde. Der bliver talt lægesprog og stemningen er meget spændt og trykket. Lægen kigger på mig og spørger hvornår jeg sidst har spist??!!
Kl.10.15 kommer denne besked ”Dit barn er truet, og skal ud hurtigst muligt” Jeg bryder totalt sammen, og spørger om Christian kan nå at komme. Det kan han godt hvis jeg ringer med det samme!!
Det gør jeg så og der går ikke længe før han er hos mig. Så sker der lige pludselig en masse ting. Jeg får taget blodprøve, bliver hentet af en portør længe inden jeg er klar og kommer over på fødegangen. Her bliver jeg gjort klar til kejsersnittet. Der kommer en anæstsilæge, og lige efter kommer der 2 sygeplejersker over fra neo, og lige fortæller hvad der vil ske når barnet kommer der over. Så kommer børnelægen, en meget eftertænksom mand, der stille og roligt fortæller hvad han vil gøre. Det eneste vi vil høre er om vores lille barn vil kunne overleve…..og det er det eneste han ikke kan svare os på.
Så bliver jeg hentet af portøren, som på dette tidspunkt nok er en smugle træt af at høre at ”Det er for tidligt” og ”Jeg er slet ikke klar endnu” Men afsted kørere han mig.
Foran operationsstuen står der en sygeplejerske med et opvarmet tæppe, som jeg får om mig ”Der er lidt koldt på stuen” JA tak, det var som at gå ind i en fryser.
Nu sker der flere ting end jeg kan forstå….jeg får sat elektroder på, en pulsmåler, får ilt i næsen, lagt en spinal jeg ikke kunne mærke blive lagt, så kommer det grønne klæde op foran mit ansigt og lige med et tænker jeg ”det her sker bare ikke!!!” Det føles som et mareridt, og jeg tager mig selv i et tænke ”lige om lidt vågner jeg”
Og så fredag d.10/11-06 i uge 29+3 kl. 13.55 kommer David til verden, ved akut kejsersnit, med en vægt på 895 g og en længde på 37 cm. Jeg glemmer aldrig den spæde gråd der kom fra ham. Efter et hurtigt kig, på vores meget lille dreng, var det ind i transportkuvøsen og afsted til neo, med far lige i hælene.
Jeg er blevet mor, og det fortæller jeg alle der er i nærheden på stuen, som om de ikke lige var til stede da det skete!! Ja selv portøren på vej over på opvågningen får lige af vide at jeg er blevet mor til en lille dreng der skal hedde David.
Tre timer efter David er kommet til verden se jeg ham igen. Denne gang ligger han med c-pap, elektroder, satmåler og den mindste ble jeg nogensinde har set, i sin kæmpe kuvøse. Jeg ligger i min seng, så tæt på kuvøsen som det er muligt, da der kommer en sygeplejerske hen og spørger om jeg kunne tænke mig at få ham ud på brystet…JA, det vil jeg gerne!!. I et snuptag og i et virvar af slanger og ledninger, det ser lidt voldsomt ud og jeg når lige at tænke ” pas lige på du ikke at ødelægger ham”, så bliver ham lagt hos mig. Endelig er vi sammen, og med et er vi de eneste der i til i verden, det er fantastisk.
Lægen der tog imod David kommer ind og fortæller at han muligvis skal have en gang lungemodnende middel, da han ikke trækker vejret helt perfekt, han ”knirker lidt”, men at de lige ser tiden an til næste morgen. Lige nu nyder jeg bare at have ham hos mig.
Næste morgen kommer lægen over på barselsgangen og fortæller os, han vil give David det lungemodnende middel direkte ned i lungerne. Så der vil gå nogle timer inden vi kunne komme til at se ham, for vi må ikke være på stuen når han får foretaget indgrebet.
Da vi endelig får lov til at komme ind til ham, ligger han bare helt stille og sover, og lægen fortæller at da han var ved at være færdig lavede David nogle spjæt der mindede om kramper, og at det lige var noget de skulle holde øje med. Det var ikke noget han gjorde igen. Og senere på dagen kommer han ud til sin far for første gang.
Hele søndagen ligger han i lys mod gulsot, så vi aftaler at jeg kan få ham ud om aftenen. Da vi kommer over til ham, kommer der en meget alvorlig læge ind til os og fortæller at David ikke har det så godt og er meget træt. Han ilter ikke sit blod godt nok og dvs. at der ophobes CO2 i hans blod, altså er hans lille krop ved at forgifte sig selv. Hun vil gerne lige prøve med noget medicin, men hvis det ikke hjælper skal han overflyttes til Rigshospitalet og lægges i respirator. Min verden bryder sammen og jeg græder som pisket…
Ca. 5 timer senere har han det meget bedre, bliver hvor han er og vi går i seng klokken er 3 om natten.
Den første tid på neo
Vores forestilling om den første tid som nybagte forældre kan på ingen måde sammenlignes med den virkelige situation. En hverdag der er skemalagt med mad på præcise tidspunkter, pusling der skal foregå i et meget roligt tempo, stuegang og alarmer når han glemmer at trække vejret. Utroligt nok bliver vi hurtigt fortrolige med alarmer der bimler og livet på neo.
Da David er 15 dage gammel, er han så god til at holde varmen at kommer han ud af kuvøsen, og over i en vugge med en vandmadras i. Det kan næsten ikke beskrives hvor stor en sejer det var. Og når han lå der med tøj på og en dyne over sig, ligner han en helt normal baby, bare meget lille.
Den næste tid forløber uden store kriser. Der er dog en del problemer med maven, der er meget lang tid om at komme i gang, og da den endelig kommer i gang bøvler han meget med ondt i maven. Han laver bradykadier (stopper med at trække vejret) og SAT fald (dårlig iltning af blodet) begge dele som er helt normalt for, for tidligt fødte.. Han får TPN (kunstig ernæring) i et drop og coffeincitrat, der skal hjælpe ham, med at huske på at trække vejret. Og i sin sonde får han min mælk. Han får 2 blodtransfusioner, bliver scannet i hjernen, en del gange, for at tjekke for blødninger, der er intet at komme efter. Han får også tjekket sine øjne, som er helt som de skal være. Han begynder at få Enfamil, et protein tilskud, så han kan komme efter vægten. Alt dette sker mens jeg opbygger et meget tæt forhold til malkemaskinen, for jeg vil gøre alt der står i min magt for at han kommer til at amme hos mig, og det lykkedes……
Han tager stille og roligt på og klare sig super godt. Han bliver bedre og bedre til at undvære c-papen, og d. 29/12-06 kan jeg gå den første lille tur, med ham i mine arme, op og ned ad gangen……jeg var ikke til at skyde gennem.
Da David bliver 2 mdr. er han ude af c-papen og vi flytter på familiestue. Her starter vi også med at ammetræne, hvilket går noget langsomt i starten, men han skal jo lige have en chance. Den første nat sov jeg slet ikke, for der kom lyde fra ham konstant !!! Men dejligt var det !! Vi finder ud af det der amning sammen og lige pludselig begynder lægen at tale om udskrivning….det er ikke til at forstå at vi snart skal hjem.
Efter 77 dage på neo, d.26/1-07 kan vi tage hjem med en glad dreng på hele 2600g.
Nu er han 8½ måneder
D.22/7-07
Nu er han 8 ½ mdr. og er en glad lille dreng, der spiser grød, mos, rugbrød, drikker af kop, sidder selv og møffer rundt på gulvet, altså en dreng der følger med hans korrigeret alder, 6 mdr., som han skal. Han er oppe og veje 6.5 kg og er ca.68 cm lang.
Desværre er han lige nu på astma medicin, da lægen mistænker ham for at have noget astmatisk bronkitis, hvilket nok er pga. hans lunger skulle i gang 10 uger før de var klar. Ellers er der INTET at mærke fra hans tidlige start på livet.