Når halen logrer med hunden | Roser har torne
Usikkerheden er altopslugende. Hun er bange for at gå i opløsning uden at der er nogen, der kan samle hende op og sætte hende sammen igen. Og hun føler, at hun i drifternes vold mistede en af sig selv. Og at hun ikke kan fortsætte uden den.
Velkendte og lærerige ringe og spiraler. Hun ser dem hurtigere nu. Mønstrene. Og reagerer hurtigere. Hun har lært. Hun er blevet klogere. Hun er stærk og modig. Og hun tør stå ved sig selv. Og hun ved, at hun kan stå selv.
Naiv? Nej, tillidsfuld.
Tillid er for de stærke og modige. Og hun er stærk og modig. Det er derfor hun stopper op. Det er derfor hun lytter til sit hjerte, sin hjerne og den der altopslugende usikkerhed. For den vil jo fortælle hende noget. Så meget har hun lært.
Hun trykker på den gule pauseknap. Og træder ud af spiralen.
Men det er som om hun ikke rigtig kan træde langt nok væk til at se helheden. Myriader af dansende fragmenenter danser i hendes kaleidoskopiske sind. Og (for)blænder hende med deres dragende farver og liv.
Og hun sætter sig på måtten. På knæ. Med ryggen rank. Og øjnene lukkede. Hun lader lyset strømme fra kronen til roden og op igen. Og prøver at holde fokus på lyset og dets vej gennem hendes center. Observerer. Flow. Farver. Blokeringer.
Dette indlæg blev udgivet i Dating, Mig og Freud, yoga og tagget indsigt, kaos, kærlighed, kontroltab, meditation, personlig udvikling, selvværd, sex, usikkerhed. Bogmærk permalinket.