Kun ca. et halvt år efter at den tyske fysiker G. R. Kirchhoff og den tyske kemiker R. W. Bunsen havde opdaget alkalimetallet caesium, kunne de i februar 1861 meddele Berliner-Academiet, at de i mineralet lepidolit spektralanalytisk havde påvist et nyt grundstof. I sit spektrum gav grundstoffet sig til kende ved to mørkerøde linier. Medens det ikke lykkedes for Kirchhoff og Bunsen at isolere caesium, havde Bunsen i 1863 held med at fremstille metallisk rubidium ved elektrolyse af smeltet rubidiumchlorid, RbCl. Bunsen var sin tids store tyske kemiker. Han giftede sig aldrig - «Jeg har ikke haft tid», skal han have sagt. Han var en yderst beskeden mand, som under sine forelæsninger havde svært ved at omtale egne opdagelser. Han sagde derfor ikke «Jeg har opdaget .... », men altid: «Man hat gefunden ... » («man har fundet ... »). Denne talemåde hos Bunsen blev efterhånden så kendt blandt hans tilhørere, at de spontant klappede, når de hørte den. Bunsen førte et spartansk liv, men han tillod sig dog at ryge stærke, men billige cigarer. I selskaber samlede han altid champagnepropperne op for senere at bruge dem i sit laboratorium, thi de var jo ikke ødelagt af en proptrækker. I vore dage er Bunsen vel nok mest kendt for sin berømte Bunsenbrænder, som han konstruerede i 1855.
De observerede mørkerøde linier i grundstoffets spektrum foranledigede Kirchhoff og Bunsen til at foreslå navnet rubidium efter det latinske 'rubidus' = 'mørkerød'.
Rubidium er et sølvhvidt, meget blødt grundstof, som tilhører 'alkalimetallerne' i 1.hovedgruppe i Det Periodiske System. Rubidiumsalte ligner meget kaliumsalte i deres kemiske egenskaber. Med vand reagerer rubidium endnu voldsommere end kalium under dannelse af rubidiumhydroxid og fri hydrogen:
2Rb + 2H2O —> 2RbOH + H2;
den samtidig udviklede varme forårsager, at hydrogenet antændes. På grund af rubidiums store kemiske reaktivitet beskyttes det mod luften (hvori det er selvantændeligt) ved at man opbevarer det under petroleum eller i en argonatmosfære.
Ingen af alkalimetallerne optræder frit i naturen; hertil er de for reaktive. Rubidium findes i en række mineraler såsom det allerede omtalte lepidolit (lithionglimmer) med sammensætningen, K(Li,Al)3(OH,F)2AlSi3O10. Ingen mineraler indeholder dog rubidium som hovedbestanddel.
Rubidium kan fremstilles ved elektrolyse af smeltet rubidiumchlorid eller ved reduktion af vandfrit rubidiumchlorid med calcium:
2RbCl + Ca —> 2Rb + CaCl2
Rubidium og dets kemiske forbindelser har ikke fundet den store praktiske anvendelse. Det anvendes som getter og i visse typer fotoceller. Rubidiumforbindelser benyttes i fremstillingen af billedrør til fjernsyn. En radioaktiv rubidiumisotop anvendes i dateringen af stenarter. I 1995 lykkedes det forskere ved Joint Institute of Laboratory Astrophysics (JILA) i Colorado i USA at afkøle ca. 2000 rubidiumatomer til kun 0,17 milliontedel af en grad over det absolutte nulpunkt (÷273,15°C.), hvilket for nuværende er en verdensrekord. Rubidiumatomerne dannede en klump, som var mindre end 100 mikrometer i diameter, og som opførte sig som et enkelt 'superatom'. Den tyske fysiker A. Einstein og den indiske fysiker S. N. Bose forudsagde allerede i 1920'erne, hvordan atomer ville opføre sig ved ekstremt lave temperaturer. Forskerne ved JILA regner snart med at nå ned på 0,02 milliontedel af en grad over det absolutte nulpunkt.
Rubidiumforbindelser anses ikke for at være giftige, men metallet er som nævnt meget reaktivt, og vil i kontakt med huden forårsage en ætsning af denne.