Øjenåbner | C & the City
C / 3. juli 2016
Det er virkelig ikke med min gode vilje, at jeg poster et indlæg som det, jeg gjorde forleden. Det er så ekstremt grænseoverskridende for mig, at dele noget så privat og jeg ved ikke rigtig hvorfor. Jeg gider bare ikke være sådan en, der ikke har det godt. Ikke at der er noget galt med det overhovedet, jeg gider bare ikke være en del af det, jeg er virkelig træt af ikke at have det sådan helt top dollar godt og det vil jeg egentlig helst holde for mig selv.
Jeg skriver heller ikke i realtid på de tunge, svære, følelsesmæssige ting. Faktisk skriver jeg sjældent i realtid, for hvis jeg har orket at overkomme noget, som en kaffe med en veninde eller andet socialt, så er jeg så kvæstet af det, at det tager noget tid, at komme ovenpå igen.
Når jeg ligger, helt, helt, helt ned, og det er desværre tit, sådan er en depression, så kan jeg ikke skrive noget som helst. Eller børste tænder, gå i bad, gå med en hund, spise, ikke engang sende en sms. Jeg er også meget bevidst om, at være opmærksom på min egen dømmekraft, altså ikke at lægge noget ud på det store www, som er skrevet, når man er psykisk ustabil. Jeg har simpelthen brug for at vurdere om jeg er “rigtig i hovedet” og kan ræsonnere korrekt inden, jeg trykker på “udgiv”.
Når jeg så alligevel vrider armen og alle andre kropsdele om på mig selv og offentliggør at jeg har det svært, alligevel, så er det fordi det faktisk gør en forskel. Ikke for mig, direkte, men for alle dem Jer, der læser med. Og dét betyder noget for mig.
Jeg er en af de latterligt idealistiske typer, der gerne vil gøre en forskel. Det var, beklageligvis, ikke grunden til at jeg blev journalist, det gjorde jeg for at gøre mine forældre glade og høste noget anerkendelse den vej rundt, uden at det hjalp noget som helst.
Men det har været en drivkraft undervejes, en måde at forsøge at få noget mening ud af et fag, som jeg ikke egner mig til, og det har kunnet holde mig kørende, men man gør sgu ikke rigtig nogen forskel som journalist i dag. Man laver ikke engang dagens væsentligste historier, men dem, der kan lade sig gøre på dagen og selvom jeg faktisk har lavet både store og vigtige ting, og endda har vundet en pris for det, så har jeg aldrig rigtig følt at jeg på den måde gjorde en forskel med det, jeg lavede.
Og det gør jeg herinde, har jeg opdaget.
Forleden fik Bedre Psykiatri, som er landsforeningen for pårørende, lov til at dele indlægget om ikke at have nogen hukommelse og jeg er stadig fuldstændig blæst bag over og rørt over, hvor mange, der har delt, liket og kommenteret. Foreløbig har over 20.000 mennesker læst indlægget, kun delt via Facebook og kommentarfeltet rører mig virkelig. Det er både dem, der har det præcis på samme måde som mig, der føler sig hørt, læst og forstået og som har fået sat ord på den følelse, de selv går med, men det er også pårørende, der virkelig har fået en øjenåbner i forhold til at forstå, hvad der foregår i hovedet på den, der er syg og får et indblik i og en forståelse for, hvad man egentlig slås med, når man brækker hjernen.
Det giver mening for mig på en helt anden måde end alt, hvad jeg tidligere har lavet som journalist.
Især fordi jeg virkelig ikke har vundet i lotteriet på pårørende-delen i forhold til mig egen sygdom, hvor forståelsen er fuldstændig ikke-eksisterende. Jeg er både blevet kaldt tarvelig, egoistisk, urimelig, et dårlig menneske og flere ting i samme dur, fordi der er ting, jeg ikke kan eller har energi til og det er ikke af tilfældige bekendte eller venner, det er mine forældre, der har været allermest ude med riven i forhold til, hvor dårligt et menneske, jeg er.
Og jeg har det endda på skrift, hvis nogen skulle sidde og tro, at jeg har misforstået noget. Det har jeg ikke.
Man skulle ikke tro, at det var voldsomt svært, at google ”Svær depression” og læse sig til, hvad en, der er så syg, som jeg har været, kan og ikke kan, og hvilke udfordringer man har, og hvad, man absolut ikke bør udsættes for, men det er det åbenbart, samtidig med, at jeg har været ekstremt flittig til at forklare, hvad jeg egentlig fejlede. Uden at det har gjort en forskel overhovedet. På et tidspunkt spurgte psykologen mig endda, hvorfor i himlens navn, jeg blev ved med at bruge så meget energi på at forklare mig, når der tydeligvis ikke var nogen lydhørhed. Jeg tror, jeg svarede, at det ønsket og håbet om noget forståelse. At det rent faktisk var en sygdom.
For det er lige præcis forståelsen, at der så ekstremt vigtig, når man fejler noget, der ikke kan ses. Et brækket ben, et skaldet hoved på grund af kemo, det er noget man kan se og forholde sig til. Det er langt sværere, når sygdommen er usynlig og består i at man hverken kan stå ud af sengen, sende en sms, tage en telefon, pakke sig selv, hund, tøj og gaver sammen og nå en færge, sidde i en gruppe, hvor alle taler i munden på hinanden eller bare spise noget mad – for det kan alle jo. Ligesom alle kan ”tage sig sammen og være i lidt godt humør”
Men hvis nogen skulle være i tvivl: Det er en utrolig dårlig idé, at sige til en, der har forsøgt at tage sit eget liv to gange i en svær depression, at vedkommende er et dårligt menneske. Når man i forvejen, samtidig, er blevet syg, forladt og fyret, så føler man sig ikke specielt meget som en vinder, så den slags er rimelig unødvendigt.
Heldigvis har jeg andre mennesker i mit liv, der både holder røven oppe på mig, når det er det, der er brug for, bærer over med mig, når det er nødvendigt og som forsøger at forstå de udfordringer, jeg ind i mellem har, endda uden at jeg altid skal bruge meget energi på at forklare, hvorfor jeg ind i mellem er lidt ”svær”, bla. på grund af den manglende hukommelse, at jeg hurtigt bliver træt, ikke kan være supersocial og at jeg kan have latterligt svært ved at tidsberegne, fordi de dele i hjernen stadig kører lidt skævt.
Radioværtinden eksempelvis er og har været fuldstændig enestående i den afdeling og jeg tror aldrig, at jeg kommer til at kunne gøre gengæld nok.
Og ja, jeg er pissebange for at de bliver trætte af mig, at jeg trækker for store veksler på dem og at det er for besværligt og derfor har jeg sjældent lyst til at tale om, hvordan jeg har det og slet ikke skrive om det herinde, for jeg synes det er så RØVSYGT, at det er sådan. Jeg bliver aldrig typen, der underholder med egne elendigheder og forsøger at score opmærksomhed på den konto, jeg fungerer meget bedre ved at ignorere det og tie det ihjel.
Sagen er bare, at samtale fremmer forståelsen.
Der er faktisk mennesker, der har nemmere ved at forstå og bære over, når jeg fortæller, hvordan tingene hænger sammen. Jo mere åben, jeg har været omkring det her cirkus, jo bedre er det kommet igen, stort set.
Man er også forpligtet til at bruge de evner, man har, synes jeg. For ja, det halter med koncentration, hukommelse, sociale evner, stavning og tegnsætning, men i det mindste kan jeg stadig skrive lidt og jeg har et talerør her, hvor virkelig mange læser med.
Så hvis det at jeg, ind i mellem, vrider armen rundt på mig selv og skriver det tunge og svære, kan gøre det lidt nemmere for andre, så er det okay. Også selvom det koster i min egen afdeling.
Man må selv være den forandring, man ønsker i verden.
Principper har jeg heldigvis stadig.
3. juli 2016 in C & personal stuff. Tags: Bedre Psykiatri, depression, du er ikke alene, forståelse, pårørende, samfund, stress, sygdom
Lille Lykke #23 →
4 thoughts on “Øjenåbner”
3. juli 2016 at 5:45
Undskyld jeg kommentere så meget, men dette indlæg er bare super godt. Vil håbe for dig at dine forældre læser med, men tror ikke det vil gøre nogen forskel desværre.
Har du tænkt på om det bedste for dig måske ville være simpelthen at bryde med familien i et stykke tid, for ikke at skulle slås på flere områder på en gang?
Alle fortjener forældre der er der for en, kan slet ikke forestille mig hvor forfærdeligt det må være aldrig at føle sig god nok.
Uden at være psykolog, kunne jeg godt forestille mig at din depression skyldes lavt selvværd, som dine forældre desværre nok har en stor del af skylden for.
Håber de får øjnene op for dig som menneske, og ikke kun som en der skal passes ind i deres verdensbillede, med hvad MAN gør og skal.
Kommentér away! Det er da skønt! 🙂
Jeg har brudt med dem for længst. Man skal have lov til at redde sit eget liv.
Og nej. Despressionen kommer af PSTD og tog fart, da jeg fik medicin, jeg ikke kunne tåle. Jeg har altid vidst, at min evne til at arbejde røven ud af bukserne kom fra en jagt på anerkendelse, jeg aldrig fik. Så lige den del var og er der styr på. Og så er jeg så heldig, at jeg har andre mennesker, venner, der er blevet familie og er dygtige til at fortælle mig, at jeg er god nok. Men tvivlen vil altid være der. Det er desværre det, man får med fra at ingenting nogensinde er godt nok.
4. juli 2016 at 9:02
Orv, hvor lyder det hårdt… Det er så godt og vigtigt skrevet. Og samtidig ramte det virkelig noget i mig, da jeg i dag skal til min 4. psykologaftale. Mit er pga. ekstremt lavt selvværd, usikkerhed og heraf en mild depression. Det er derfor dejligt at høre historier fra andre lignende i situationer. Altså ikke fordi jeg synes det er fedt at du har det skidt, men fordi du formår at sætte ord på nogle ting som jeg ubevidst bøvler med. Min mor, min kæreste og en af mine vendiner er de tre mennesker der har vist sig at være der for mig i den her situation. Derimod er jeg virkelig blevet skuffet over to søstre og en far, der brillierer med deres fravær (hvis vi ikke snakker om det går det nok væk). Men det er nemlig pissesvært fordi ingen kan se hvad man dealer med – og samtidig bruger man jo også en masse energi på at fremstå så normal og glad som muligt i sociale sammenhænge. Jeg sidder også lige med et speciale der skal afleveres til august (og det SKAL bare afleveres nærmest uanset kvalitet) så jeg har virkelig ikke mange kræfter når dagen er omme. Og det er pisse svært. For jeg plejede at være fuld af energi, nu vil jeg helst ligge på en sofa… Tak igen fordi du formår at sætte ord på alle de her mærkelige følelser og tabuer – jeg håber tingene snart ser lysere ud for dig!
Du er så sej – masser af kærlige tanker herfra