Det var legendarisk; den slags, Roskildemyter er lavet af. De skabte ren magi under sommerhimlen. De spillede den klassiker, de ellers aldrig spiller. De gav publikum formlen til at lave guld af gamle øldåser.
Og du? Du gik glip af det, fordi du var stiv som et æg og ikke husker et eneste sekund. Eller du var hjemme i byen til fætter Olferts konfirmation. Eller du var gået kold i dit telt. Eller du foretrak at se Ned’s Atomic Dustbin i stedet for. Denne artikel er til dig. Vi har alle været der.
Daft Punk – Deeday, 1997, m.fl.
Man misser koncerter, når man synker for dybt ned i godt og øllet selskab og ikke kan få røven med sig. Man misser koncerter, når programplanlæggerne placerer to favoritbands samtidig, naturligvis udelukkende for at genere én. Og så er der koncerter, man misser, fordi man bare er for sent på den. Hvor man kan kigge på plakaten flere år senere, efter at ens musiksmag måske har ændret sig eller ens horisont bare er udvidet. Og tænderskærende konstatere, at man har befundet sig blot et par hundrede meter fra et fantastisk band, men ikke gik til koncerten, fordi man ikke vidste bedre på det tidspunkt.
Den slags har jeg så pinsomt mange af, at jeg ikke kan liste dem alle her. Men når jeg f.eks. kigger på plakaten fra mit Roskilde-debutår 1992, spillede både Primal Scream, Saint Etienne og Andrew Weatherall på den kluborienterede Deeday-scene, og det er en skandale, at jeg ikke så nogen af dem. Jeg så heller ikke brillante American Music Club, selvom jeg havde chancen i både 92 og 93. Velvet Undergrounds genialitet var tilsyneladende heller ikke gået op for mig, da de lagde vejen forbi i 93. Og det gør stadig ondt at se, at Daft Punk spillede på Roskilde i 97, året hvor de udgav debuten og milepælen Homework. Listen fortsætter, og det værste er, at den givetvis vil blive længere endnu.
Daft Punk – Deeday, 1997
Where to begin … Men 1997 er det eneste Roskilde-år, jeg har misset mod min vilje, og det var året, da Daft Punk kiggede forbi. Franskmændene leverede næppe et show, der tålte sammenligning med deres Alive-tour 10 år senere, men alligevel …
Santogold – Cosmopol, 2008
Det var faret over mit hoved, at årets stærkeste debutplade var udkommet halvanden måned inden festivalen. Derfor overvejede jeg end ikke at snige mig væk fra Kings of Leon – som jeg skulle se i embeds medfør – et øjeblik for at fange nogle sekunder af Santogold. Først i den efterfølgende eufori blandt hurtigopfattende venner og kollegaer fattede jeg, at jeg havde misset noget virkelig spændende. Siden er det blevet en helt lille tradition, for det er lykkes mig at misse Santigold ved to andre festivaler.
Curtis Mayfield – Blå Scene, 1987
Jeg forstår det ikke. Hvorfor stod jeg ikke forreste række på den intime Blå Scene den fredag nat i 1987, da en af mine største musikalske helte gav en af sine få danske koncerter. Curtis Mayfield. Soulmanden, sangskriveren, aktivisten. Kongen af den lyse stemme og det følsomme groove. Først i The Impressions, siden som blændende solist. ”People Get Ready”, ”Move On Up”, ”If There’s a Hell Below, We’re All Gonna Go”.
Men jeg var der ikke, og jeg aner ikke, hvad der kan have holdt mig væk.
1987 var ellers en super festival. Et markant generationsskifte med spændstige grupper som unge Flaming Lips’ første koncert uden for USA, Los Lobos, Replacements, Triffids, Woodentops, Trouble Funk med gogo, Michelle Shocked med folk, The Go-Betweens, That Petrol Emotion. Og Van Morrison og Iggy Pop og Pretenders fra den ældre skole. Det var et travlt år.
Bare ikke da Curtis Mayfield gik på kl. 01.30 natten mellem fredag og lørdag. Jeg har på fornemmelsen, at jeg kort forinden så Anne Linnet & Marquis de Sade. Måske gik jeg i brædderne. Det er så okay.
Men jeg frygter, at jeg kan være tåget med en flok glade venner over til Orange og har stået og skuttet mig, mens The Mission har spillet deres elendige goth. Et af verdens dårligste bands i bytte for en af historiens største musikere. Det ville være nedtur med nedtur på.
The The – Grøn Scene, 1990
Jeg har misset virkelig mange gode navne på Roskilde, fordi jeg ikke vidste bedre: Kraftwerk i 1998 (Så kun lidt af lydprøven, jeg fede idiot var til way-beyond-his-prime-Tricky i stedet), House of Pain i 1994 (jeg tør næsten ikke indrømme det, men: Aerosmith!), Soundgarden i 1990 (aner ikke hvad jeg lavede i stedet) og Primal Scream i 1992, lige efter Screamadelica, for chrissakes! Men på en måde gør The The (1990) alligevel mest nas, da Dusk senere blev et af de tre albums, jeg har hørt mest overhovedet. De fleste andre kunstnere har jeg fanget sidenhen, men Matt Johnson fik jeg aldrig oplevet live. Og jeg kan blive så olm, når jeg hører den her optagelse (ved godt at Dusk slet ikke var udkommet endnu i 1990, men hey – så havde jeg da i det mindste set den rasende over-the-top-melankoliker med mine egne øjne). Hvis der er én griskheds-comeback-turné jeg stadig beder for, så er det den med The The.
David Bowie – Orange Scene, 1996
1996 står for mig ganske enkelt som de dårlige beslutningers år. Den første faldt om fredagen, hvor jeg og et andet fast inventar i Roskilde-entouraget, min studieven Anders, forlod festivalen for at tage tilbage til hovedstaden, hvor der var inviteret til en studie-komsammen som vi nærmest havde tænkt ville gå ind i københavnsk selskabshistorie, men som allerede ved ankomsten indeholdt en stribe afbud, og viste sig at inkludere godt med takeaway, lunken hvidvin og en generel opbrudsstemning inden midnatstid.
Samme aften, 35km vestpå, havde de i stedet fornøjelsen af Pulp, Nick Cave samt ikke mindst Underworld med en opvisning som alle, og det var alle, jublede i en uendelighed over da vi vendte tilbage næste dag. Lørdag aften kunne man på de samme scener nyde Paradise Lost, D-A-D og Dizzy Mizz Lizzy. Doh!!
Dette burde kombineret havde været The Greatest Miss, men henad sen eftermiddag søndag hundefrøs vi, og afgjorde at vi kunne da godt give Bowie en kurv. Derfor gik turen hjem igen inden han spillede kl. ni, og lukkede det hele. Der var jo også EM-finale. Og Bowie var vel stadig lidt forvirret og på vej tilbage, ikke? Nej, ikke. Viste det sig. På dette tidspunkt havde han allerede samlet grundlaget til sit bedste band i moderne tid med Mike Garson, Reeves Gabrels, Gail Ann Dorsey og Zack Alford. Han spillede mørke ting fra fortiden, spændende ting fra den ret nye Outside, og herlige covers (sommetider af ting han selv havde skrevet, endda for Tin Machine). Han var med andre ord i den grad tilbage.
Og da jeg sad derhjemme og korsede mig over, at Oliver Bierhoff scorede sit tragikomiske Golden goal og afgjorde EM for de forfærdelige tyskere, må det have været sket nogenlunde samtidig med at Bowie sang ’”Heroes”’ på festivalpladsen. For første og formentlig sidste gang.
I, der oplevede det: Jeg håber, I frøs ad helvede til …
Hele fredag, 2007
Det er ikke mit stolteste Roskilde-øjeblik. Altså, i starten var jeg meget tilfreds med at vågne i en tør seng uden intentioner om at bevæge mig ud i regnen, men når jeg nu tænker tilbage på den fredag i 2007, er det godt nok med en vis anger. Tænk, at jeg lod den smule vand holde mig hjemme fra festivalen en hel dag. Suk!
Men torsdag forlod jeg festivalen i noget á la nedtrykt sindsstilstand på grund af det kvælende, enerverende regnvejr. Intet sted var der helle. Nej, det blev bare ved og ved og ved.
Og da det også blev ved hele fredagen, blev jeg simpelthen hjemme, selvom jeg flere gange var ved at pakke mig ind i Jägermeister og overlevelsesudstyr. Så jeg endte med at gå glip af en hel masse nye, spændende kunstnere, som jeg elskede. Camera Obscura, New Young Pony Club, Klaxons, CSS, Booka Shade, Digital Mystikz og navne som Queens Of The Stone Age, Roky Eriksson, Beastie Boys, Brian Jonestown Massacre, Lee Scratch Perry … Undskyld!