Klumme: Hvem er det mon, der trækker i trådene? | Indland | hsfo.dk
Klumme: Hvem er det mon, der trækker i trådene?
Publiceret 18. maj 2017 kl. 08:32
Vil du ikke nok slukke for fjernsynet?
Lød det fra konen i den tilbageskudte position i lænestolen. Jeg sad med kontrollen over fjernbetjeningen - og var i syv sind. For havde jeg egentlig selv behov for at høre mere? Ville det ikke være meget mere bekvemt at trykke på en kanal, der enten viste "De unge mødre" eller "Hitlers sidste dage"? I stedet for endnu engang at lægge øre til den alt andet end sagte rislen fra vandhanen ved den store politiske håndvask. Skatteskandalens varme hane dryppede igen fra fladskærmen.
Og konen kunne ikke holde ud at høre på, at der er fosset milliarder ud i en ordentlig åslyngning uden om skattefars tidligere så opmærksomme havn. Selv om det kan være forbundet med en vis småsyg fornøjelse at høre politikere rygcrawle sig gennem en rivende strøm af anklager, så måtte jeg give hende ret: Ligegyldigt, hvor væsentlig en sag, balladen om Skat end er, så måtte det være nok for i dag.
Så jeg trykkede på knappen. Over på DR K, hvor man enten møder en farvetilsat Führer i betongrå bunkeromgivelser eller gamle DR-udsendelser, der løber over skærmen i et tempo, så man tror, det er et lysbilledforedrag. Men nu var det en anden god, gammel klassiker, de viste: "Javel, hr. statsminister".
Serien om den lidt bøvede minister Jim Hacker, der var aldeles i lommen på den slebne departementschef Sir Humphrey og hans servile sekretær Bernard, der på et tidspunkt, hvor Hacker virkelig synes, at han har gennemskuet embedsmanden og med patos siger: "Bernard, du snakker sort", helt nøgternt svar sin chef: "Ja, minister. Det er det, jeg er betalt for. At snakke sort."
Dengang i 1980'erne, da den sublime britiske serie løb over de danske tv-skærme første gang, muntrede vi os over den sorte snak og satiren, som vi fuldstændig tilskrev et britisk parlamentarisk system, der var anderledes snirklet end det andelsdanske, vi kendte fra Anker Jørgensen og Poul Schlüter.
Men tiden er ikke gået upåagtet hen. For når vi sidder og ser "Javel, hr. minister" i dag, ler vi stadig som sande elskere af britisk humor. Men det er alligevel med en underlig jernsmag i munden. For vi synes måske nok, at det ligner lidt for meget det, vi ser i de rigtige nyhedsudsendelser. Det er ikke længere satire, men mere en lidt ældre udgave af virkeligheden. Og når man ser kongerækken af skatteministre - otte på ti år - så kan man jo godt med erindringen om Sir Humphreys Gepetto-agtige manøvrer med sin minister overveje, hvor meget de ministre - hvoraf et par stykker kun var det i ganske kort tid - i virkeligheden havde af indflydelse på det, der foregik.
Det fraskriver dem på ingen måde noget ansvar, men det er værd at huske på, hvad den tidligere DR-generaldirektør Christian S. Nissen sagde engang under tumulten omkring daværende kulturminister Uffe Elbæk: Ministerierne er en administrativ døgnbutik, hvor sikkerheden i driften går forud for alt. Med andre ord: Ministre kommer og går. Embedsværket består. Og det var tydeligt, at den benhårde, tidligere superadministrator Nissen ikke mente, at man kunne lade sig bremse af politisk fnidder eller usikre ministre på vaklende taburetter.
Ganske som Sir Humphrey mente, da Jim Hacker var i fjernsynet første gang. Så måske er der lidt mere at grine ad ved at se de gamle afsnit igen frem for nyhedernes dækning af den kommende skattekommission. Men essensen er noget nær den samme.