Den Korte Avis | Dansk borgerlighed og regeringsdeltagelse
Dansk borgerlighed og regeringsdeltagelse
I Danmark er og skal man som borger være dansk, være forpligtet på det danske og have danske privilegier, før man er verdensborger, EU-borger eller borger på en hvilken som helst anden måde. Danmark er udgangspunktet på den måde, at dette at være dansk borger i alle forhold skal være et privilegium i Danmark. Det betyder, at det er det særlige, solidarisk-danske hensyn til Danmark og danske landsmænd, der i politik skal sætte den helt overordnede og selvstændige ramme for al lovgivning om borgerne i Danmark.
Ellers har det jo ingen mening at være ’borger’. Så er ’borgerligheden’ svigtet, fordi den definerende ramme om denne borgerlighed er svigtet. For at være borger er nemlig ikke at være forudsætningsløs og rammeløs. At være dansk borger forudsætter et selvstændigt Danmark, en selvstændig dansk borgerramme. For uden en sådan er det i politisk forstand meningsløst at tale om at være dansk borger.
Borgerlighed i Danmark som politisk begreb og som en karakteristik af et politisk partis grundholdning er derfor bestemt af viljen til – ja, forud for alt andet af kravet om – at forsvare national selvbestemmelse som den ramme, der er en forudsætning for dansk borgerlighed og for dette at være borger i Danmark.
Uden denne – for så vidt udenrigspolitiske! – forsvarsvilje er dansk politisk borgerlighed i indenrigspolitisk forstand aldeles indholdsløs. Ja, det er i egentlig forstand slet ikke politisk borgerlighed, men er svigt af den danske borgerlighed.
Politisk borgerlighed i dag: et pengespørgsmål!
I dag er politisk borgerlighed gjort til et simpelt spørgsmål om velfærd. Til en simpel sag om liberal eller socialistisk holdning til de private og de offentlige finanser. Således er det gjort problemløst at gå ind i det politiske samarbejde, som en regeringsdeltagelse er. For hvis penge-, skatte-, velfærds- og vækst-spørgsmålene er det afgørende i skellet mellem blå borgerlighed og rød socialisme, så er der ingen alvorlig borgerlighed tilbage i Danmark. Så kan regeringsmagten udøves af en borgerlig-socialistisk økonomisk magistratsregering.
Så er det politiske blå-røde skel blot en økonomisk nuance mellem velfærd på den ene måde eller på den anden måde; mellem den ene form for samfundseffektivitet eller den anden form; mellem højere skat, lavere skat. Man sætte -ølse for, man sætte -ølse bag, pølsen beholder dog sin smag. Ganske sådan som Danmarks udvikling siden Anden Verdenskrig kan betegnes som et velfærdsfokuserende zig-zag-løb mellem rød – blå – rød – blå – rød – blå pengefordeling. Men en udvikling, der i dette zig-zag-løb satte en fælles borgerlig-socialistisk velfærdskurs mod katastrofen: Danmarks opløsning i det overstatslige EU og indvandringen. Det nationale ansvar forsvandt!
Det er jo det, vi ser for tiden: alle styrter ind i regering. Tungere er det ansvar, man dermed pådrager sig altså ikke, end at alle styrker derind. Havde ansvaret været tungere, så havde man nok været noget mere tøvende. Man leger ’regeringsansvar’ og opfylder en tung pligt: for man er gået i regering. De såkaldt borgerlige partier i Danmark – med undtagelse af DF – leger stadigvæk ’borgerlighed’. Og dette, skønt disse partier for længst har kastet borgerlighedens nationale grundlag over bord med deres stort set skødesløse og ligeglade blå-borgerlige holdning til fremmede folkeslags indvandring i Danmark, til EU´s overtagelse af lovgivningsmagt i Danmark og til EU´s myndighed til at bestemme, hvad det vil sige at være borger – og virksomhedsejer og industriel iværksætter – i Danmark.
Et Danmark i national og dermed borgerlig opløsning; en nedbrydning af rammen og fundamentet under borgeren og borgerligheden i Danmark. Forårsaget af årtiers indforståede og undergravende alliance mellem de gamle borgerlige partier og partierne i den røde blok.
Hvilken ligegyldighed – og hvilket svigt! – at vælge ’borgerlig’ regeringsdeltagelse i denne situation og på disse vilkår!
Princippet ’danskeren først’ er forladt
Hvad kan i en sådan situation spørgsmålet om økonomisk-liberal ’borgerlighed’ og borgerlig velfærdsmodel eller en socialdemokratisk velfærdsmodel rage den danske borger?
For hverken den blå borgerligheds fokusering på privat vækst eller den røde socialdemokratiske fokusering på offentlig, social vækst har formået eller vist viljen til at forsvare fundamentet – og grænserne! – for dette at blive og være borger eller erhvervsvirksomhed i Danmark. Og forsvare den danske borgers førsteret til Danmark, til Danmarks velfærd og til Danmarks hele sociale og produktive kraft. Og bestemme og forsvare, på hvilke danske (!) vilkår udenlandske virksomheder og opkøbere må operere i Danmark, og udenlandske gæster besøge Danmark.
Princippet ’danskeren først’ er forladt inden for stort set alle vigtige områder – i vort eget land! Statsborgerskab, opholdsret, sociale ydelser, erhvervs- og iværksættelsesmuligheder, strukturog transportetablering, ret til uddannelse – man kan blive ved. Vi tror, at vi gennem EU har gavnet os selv og den danske borger. Men det er gået lige modsat: udenlandske magter har lagt stærkere og stærkere bånd og begrænsninger på al virksomhed internt Danmark. De områder, hvor en dansk borger har særlige privilegier i Danmark, er gennem årene solgt ud i et hastigt tempo. Den danske borger er blevet hjemløs; han skal dele alt i Danmark på lige fod med alle andre fremmede personer og udenlandske virksomheder.
Den ægte borgerlighed
For den ægte borgerlighed eksisterer der en højere forpligtelse end pligten til at øge borgerens velfærd for enhver pris. Nemlig pligten til – som det første! – at forsvare den nationalt kulturelle og selvstændige ramme om dette at være borger og erhvervsvirksomhed i Danmark. For denne ægte og fundamentale borgerlighed kan det i dagens situation, hvor hele fundamentet – Danmarks livsgrundlag – står på spil, ikke være et smånuanceret økonomisk-ideologisk spørgsmål om blå-borgerlig liberalisme eller rød, statscentraliserende socialisme.
De gamle borgerligt-liberale partier i Danmark har længe været fremmedgjorte og afvisende over for denne nationalt-politiske borgerlighed. For den er hæmmende for den internationalt sværmerende kulturelle og økonomiske liberalisme, der – ligesom de internationalt sværmende socialister – ikke vil vide af de geografiske grænser, de kulturelle traditioners bindinger, de sociale rammer, de nationalt bestemte erhvervs- og arbejdsmæssige privilegier og den nationale selvstændighed, som er forudsætningen for at fastholde og forsvare dansk borgerskab som noget ganske særligt.
Nu er der i den gamle borgerlighed kun den historisk og kulturelt tomme, og derfor nationalt ansvarsløse, liberalisme tilbage.
Men derfor er realiteten også, at et nationalt-borgerligt parti som DF står i aldeles samme situation over for både blå og rød blok i dansk politik: nemlig lige kritisk og lige velvillig. DF kan samarbejde politisk med både blå og rød blok. Fordi DF´s politik gælder hele det nationalt-borgerlige fundament; det borger-fundament, som DF kæmper for til fordel for både den blå og den røde borger i Danmark. Og fordi denne nationale borgerlighed og forståelsen af den – godt nok tøvende, vankelmodigt og endog modvilligt! – vækkes mere og mere hos såvel blå som røde partier.
DF har et langt større og tungere ansvar at bære end at deltage i en regering, hvor det væsentlige er blevet til et spørgsmål om en liberalistisk eller socialistisk fordeling af samfundskagen. DF´s udlændingepolitik og skeptiske holdning til EU er det, der markerer det nationale ansvar og den nationale borgerlighed. Her er der ikke blot tale om en lidt nørdet og afvigende politisk ejendommelighed, som DF må se at få lagt af sig, for at man entydigt kan bestemme DF som blå eller rød inden for den kendte politiske konformitet: national ansvarsløshed.
Nej, DF´s udlændinge- og EU-politik er tværtimod essensen i dansk borgerlighed. Og er det, fordi den politiske modstand mod den katastrofale indvandrings opløsning af det danske folk og dets kulturelle værdier, og mod EU´s stadig mere magtarrogante overtagelse af al myndighed i Danmark, er forudsætningen for dansk borgerskab og for ægte dansk borgerlighed – blå eller rød.
At gå i regering
Alle de politiske bebrejdelser, der har været imod DF´s afvisning af regeringsdeltagelse, kan DF tage sig ganske let. For disse bebrejdelser er kun en logisk forlængelse af de øvrige partiers frustrationer og ubehag over, at der i Danmark virkelig skulle eksistere en national og ægte borgerlighed, der ikke går på kompromis med det, der er fundamentet for det hele.
For de nationalt svigefulde og ansvarsløse blå og røde partier vil det selvfølgelig være en trumf at kunne få DF til at fralægge sig enhver national-politisk forpligtelse og ethvert ansvar i kampen for dansk kultur og et selvstændigt Danmark ved: at DF går i regering. For det gør jo alle de andre.
Så er man ude over al national alvor og ude over spørgsmålet om, hvad det egentlig vil sige at være dansk borger. Ude over det ansvar, som et parti netop fralægger sig ved: at gå i regering! Så er der kun tilbage det ganske uforpligtende og ret ansvarstomme spørgsmål om liberal eller socialistisk velfærd tilbage. Det nationale aspekt skal holdes ude af dansk politik; det er det, vor tids regeringsdannelse handler om.
At indgå i en borgerlig regering i dagens situation er at sige farvel til ansvaret for nationen. For det er jo i dag indbegrebet af den nationalt ansvarsløse borgerlighed: Venstre, Konservative, Liberal Alliance. Og af den internationale socialisme, der alle dage har vrisset ”nationalisme” mod den ægte national-politiske borgerlighed. Selv om alle disse partier råber højt om, hvor tungt et ansvar det er: at gå i regering.
DF er den nationale samvittighed i dansk politik
DF er den national-politiske modstandsbevægelse i dansk politik. Den nationale samvittighed i Danmarks politiske univers. Det vigtigste for DF er ikke regeringsmagt, men derimod fortsat at markere denne vigtige national-politiske modstand, indtil den danske befolkning selv erkender modstandsbehovet, og giver DF den politiske magt, der er nødvendig.
DF´s rolle og magt stiger og falder med den danske befolknings egen nationale samvittighed. Sådan skal det være. Ikke regeringsmagt for enhver pris. Men national samvittighed for enhver pris. Der er forhold, der er så fundamentale, at et politisk kompromis er nærmest umulig. Eller så tungtvejende, at et kompromis kræver en meget høj gevinst. Med sit national-politiske program er DF ikke stillet som alle andre partier, og skal heller ikke være det. DF skal være en nagende og sviende torn i øjet på de andre partier.
Det bliver vistnok vanskeligt at få DF med i en regering, uanset om den bliver blå eller rød, førend der opnås afgørende gevinster i DF´s nationalpolitiske program: standsning af indvandring og islamisering i Danmark og tilbagerulning af EU´s overstatslige magt i Danmark. Man kan heller ikke råde DF til at gøre det. Regeringsdeltagelse er ligegyldig uden denne gevinst.
Emner: borgerlighed DF Regering samvittighed