Forskningsprojekt: Carl Th. Dreyer var tro mod de litterære forlæg | Det Danske Filminstitut
26. november 2009 Lisbeth Richter Larsen
Drachmanns stykke er med sin tilbageskuende dyrkelse af romantik, eventyr og nationalisme altså helt igennem anti-brandesiansk. Hvorfor Dreyer valgte at filmatisere et så nationalkonservativt og alt andet end alvorstungt stykke synes at have flere årsager. Først og fremmest ville Dreyer gerne foretage et stemningsskift i forhold til den dystre "Die Gezeichneten". Dette er han selv inde på i et samtidigt interview givet umiddelbart efter Madelung-filmatiseringen: ”… nu har jeg Lyst til at lave noget poetisk og smukt, noget lyst og let og dog lødigt” (udateret artikel fra Dreyers arkiv). Endvidere skal man ikke se bort fra, at man hos Dreyer finder en fundamental tro på nationalt afgrænsede enheder som værdiskabende, og han ser en både national og international pointe i at formidle det typisk danske. Endelig rummer den del af Drachmanns stykke, hvor prinsessen er henvist til sammen med prinsen forklædt som stodder at leve i en fattig hytte i skoven, mange muligheder for Dreyer med hensyn til at dyrke sine to største kæpheste: autenticitet og realisme i miljøtegningen og en skildring af det psykologisk komplekse spil mellem to mennesker, der følelsesmæssigt er afhængige af hinanden.