Hundens oerer af Maria Ernestam by bog.nu - issuu
Ernestam hundens Ă¸rer PB -FINAL:Layout 1
Ernestam hundens ører PB -FINAL:Layout 1
M A R IA E R N E STA M
Oversat af Ellen Boen efter originaludgaven:
Copyright © 2005 by Maria Ernestam
Copyright © Dansk udgave 2008 by People’sPress, Copenhagen
Published by agreement with Nordin Agency, Sweden
Omslagsfoto: Richard Ryan
Sats og tilrettelægning: John Ovesen
ISBN: 978-87-7055-971-3
“Der er en gud,
der former hvert et udfald af alle vore handlinger,
hvordan vi end selv råt har tilhugget dem.”
H A M L E T, 5.
A K T,
dig om hvalerne? Nå ikke? Jamen, så vil jeg fortælle om hvalerne i Ishavet. Hvordan de elsker med hinanden.
Vi mennesker går oprejst. Vi ranker ryggen, så meget vi kan, og løfter
blikket mod den der blå himmel, vi har oven over os. Så anbringer vi den
ene fod foran den anden, igen og igen og igen. Det er vores måde at nå frem
til det mål, vi har sat os, hvis vi da ellers har sat os et mål og ikke blot vandrer omkring i planløs glæde. I virkeligheden har det ingen betydning, for
bevægelsen er den samme. Den ene fod foran den anden i oprejst stilling.
De store hvaler i Ishavet, derimod, de kæmper mod bølgerne med deres
finner, hvirvler rundt i deres store vand og lader det skylle dem rene fra alle
retninger. De er ikke hele tiden nødt til at sætte noget foran noget andet, men
kan med de smukkeste bevægelser lade halefinnen føre den enorme krop
hvorhen, de vil. Når hvalerne bevæger sig for at komme frem, er det med
andre ord ikke ynkelige fødder, der kommer først, men det store hoved. Hvalerne ligger ned, mens de bevæger sig fremad. Det må du heller ikke glemme.
Når menneskene elsker med hinanden, kan de også vælge at ligge ned.
Så de kan kigge på deres udkårne, udforske de inderste tanker – finde det
uudtalte og forvandle det til virkelighed. Menneskene rører ved hinanden
med hænderne, som ikke længere bidrager til bevægelse fremad, men til berøringen af en anden. Hvis alt går godt, kan to mennesker, når de ligger ned
for at elske, forenes i noget, der er større end dem selv. Det er også vigtigt, at
du ikke glemmer det.
Når to hvaler mødes i kærlighed, ligger de ikke ned.Vi mennesker kan
se det på flere kilometers afstand.To enorme skabninger, der rejser sig op af
vandet, den fugtige ånde, kroppene, der er tæt presset sammen. Hvalerne i
Ishavet elsker stående og kan ikke se hinanden i øjnene under elskoven, for
AR JEG FORTALT
øjnene er placeret på siden af det dryppende, kolossale hoved og rettet bagud.
De kan ikke kigge op på himlens stjerner eller udforske hinandens hemmeligheder med blikket. Hvalerne kan heller ikke omfavne hinanden med
deres finner, men deres lidenskab er stor nok til at få flere hundrede tons til
at vibrere. Hvordan skal vi mennesker, der ikke engang vejer et sølle lille ton,
med vores begrænsede tanker kunne forestille os, hvor stor, omfattende og
uendelig den lyst og foreningen i kærlighed er?
Og når hvalerne til sidst glider fra hinanden, så synker de tilbage i Ishavet, fyldt op og i underkastelse, atter under vand, omsluttet. Hvalerne
vågner op til et nyt liv ved at gå under.
år, da jeg besluttede mig for at slå min mor ihjel, men
jeg nåede at fylde sytten, før beslutningen kunne sættes i værk.
Og alene denne refleksion har allerede fået mig til at skrive ærligere end længe, faktisk ærligere end nogensinde. Det er et stykke
tid siden, jeg skrev postkort, og endnu længere siden, jeg skrev breve,
der betød noget, og dagbog har jeg aldrig ført. De har altid skuffet
mig, alle disse ord, der summede rundt i hovedet på mig, og tankerne, der føltes så store og originale, så længe jeg holdt dem lukket inde, men derefter dalede ned og døde, lige så snart de landede
på papiret. Som om de nåede at visne bare på den korte tur fra inderst til yderst.
Forskellen mellem det væsentlige og bagatellerne, når jeg en
sjælden gang prøvede at sætte ord på mine tanker, fik mig til sidst
til at droppe pennen, medmindre det da handlede om helt faktuelle
ting. Smør og æg, tomater og radiser. Tandlægen, husk nu at ringe.
Så det er temmelig patetisk at begynde at skrive dagbog som 56årig, men den frihed tager jeg mig. Der var vel en mening med, at
jeg fik den, og det var desuden Anna-Clara, der gav mig den. Det
forpligter, selvom det også er længe siden, jeg følte mig forpligtet.
Det holdt jeg faktisk op med, længe før jeg holdt op med at skrive
breve. Men nu kommer jeg væk fra emnet.
Jeg fik altså dagbogen i fødselsdagsgave af Anna-Clara, mit yngste barnebarn og for øvrigt mit besværligste. Det er derfor, jeg kan
lide hende. Fordi hun anses for besværlig. Mens hendes storebror og
storesøster, Per og Mari, begge er glade og åbne børn med troskylEG VAR SYV
dige sjæle og en mildhed i blikket, er Anna-Clara indadvendt, dyster og hvas af sind. Det er sjældent, hun åbner munden, og når hun
gør det, er det som regel for at bede om noget. Må jeg få brødet?
Må jeg få saften? Må jeg godt gå ind og læse?
Så længe jeg kan huske, har Anna-Clara spurgt mig, om hun må
gå ind og læse. Og når jeg nikker, som jeg altid har gjort, går hun
ind i mit soveværelse, hvor sengebordet er dækket af bøger og gamle
aviser. Mens vi andre fortsætter samværet med te og madder eller
middag og vin, sidder hun derinde og læser med en iver og målrettethed, som jeg beundrer. Jeg fortæller hende ikke, at jeg beundrer
hendes læsning. Jeg synes, det lyder nedladende, men hun ved, at
mit ja også bunder i billigelse. Det er derfor, jeg godt kan lide AnnaClara. Hun har aldrig haft brug for ord for at være den, hun er.
Også under fødselsdagsfesten i dag sad hun det meste af tiden
inde i soveværelset og læste. Hun kravlede op i min seng, anbragte
en pude som støtte i ryggen, svøbte min gule plaid om benene og
stillede lagkagen og saften på sengebordet, mens hun metodisk gennemgik den ene avis efter den anden, morgenavisernes polerede
krigsreportager og formiddagsbladenes mordsager og sladderspalter
om de kendte. Hvor gammel er hun nu? Otte, snart ni? Uanset hvad
er hendes avancerede læsning værd at rose, og det er da også den, der
trækkes frem, eftersom der ikke er andet at tale om. “Per scorede tre
mål i fodboldkampen i fredags, Mari spillede fløjte ved skoleafslutningen, alting springer ud, og Anna-Clara … det er helt fantastisk,
som hun læser. Det vil ikke vare længe, før hun har været igennem
alle bøger derhjemme og begynder at udforske biblioteket hylde
for hylde. Sådan kommer det sikkert til at gå.Tager hylde efter hylde,
bog efter bog, sætning for sætning, ord for ord. Ja, hun læser meget,
hende Anna-Clara.” Og derefter tavshed.
Min 56-årsdag blev fejret uden overraskelser. Ved totiden væltede hele flokken ind, familie og naboer og fjerne bekendte, og sang
“Ja, hun skal leve”, mens de masede sig indenfor for at undslippe
den piskende regn, der havde jaget dem hele vejen hen til os og allerede saboteret sko og frisurer. Sven tog imod dem med buldrende
gæstfrihed og havde inden længe armene fulde af regnfrakker og
paraplyer, som jeg tror, han kastede fra sig i en rodet bunke i klædeskabet, da ingen så det. Med sin professionelle og veldoserede
gæstfrihed fik han hurtigt anbragt alle i dagligstuen, hvor han havde
båret alt, hvad huset kunne rumme af stole og borde ind, så de dannede små øer, som gæsterne kunne strande på. Susanne, min ældste,
begyndte geskæftigt at fordele siddepladser til gæsterne, som dog
straks flyttede sig, når hun vendte ryggen til, da det er farligt at småsludre med mennesker, der ikke har samme interesser eller meninger som en selv.
Eric, min yngste, luskede derimod forsigtigt rundt mellem bordene, før han til sidst slog sig ned i en brun og slidt læderstol, hvorfra han kunne iagttage alt og alle. Hans ansigtsudtryk var uudgrundeligt på grænsen til det overlegne, da han – som jeg – så, at hans
kæreste Isa forsvandt ud i køkkenet for at snuppe sig en godbid i
utide. Alt var med andre ord som altid, og andet havde jeg heller
ikke ventet. Som 56-årig skal der en hel del til at blive overrasket,
og jeg kan ikke huske, hvornår jeg blev det sidst. Med årene bliver
det meste forudsigeligt. Smagsindtrykkene jævnes ud, og synsindtrykkene sløres. Det er kun duftene, der består.
Sven havde købt småkager og boller, og lagkage, som jeg egentlig ikke er specielt vild med, men som går an, hvis den er nylavet.
Det var den her, og mine gæster så ud til at forsyne sig hæmningsløst. Gudrun og Sixten havde formentlig som altid sprunget frokosten over for at få det fulde udbytte af arrangementet, og jeg noterede mig, at Gudrun tog mindst tre stykker lagkage, mens hun fortalte, at hun selv havde syet den kjole, hun havde på, af et kasseret
sengetæppe fra det plejehjem, hvor hun indimellem har en ekstratjans.
“Ja, der har godt nok været pisset en del på det her,” hørte jeg
hende sige muntert til Sven, mens hun tog fat i stoffet. Flødeskummet satte sig omgående fast i halsen på mig, men det lykkedes mig
at synke kagebidden og skylle den ned med te uden at lave bræklyde. Gudrun og jeg har været venner fra barnsben, og hun er loyal,
hvad der hjælper mig med at udvise overbærenhed ikke blot med
hendes beklædning, men også med den appetit, der med årene har
fået hende til at svulme op på grænsen til det smagløse – i lighed
med de moderne cafeers muffins.
Sven for utrætteligt rundt og skænkede drikkevarer op, serverede kager og bar snavset porcelæn ud i køkkenet. Susanne hjalp
også til, mens hun samtidig fortalte gæsterne, at hendes mor for
nogle år siden ville have lavet alting selv, men at hun nu helt er holdt
op med at bage. Jeg modstod fristelsen til at komme med en skarp
bemærkning og påpegede i stedet, at man i dag kan købe så gode
varer, at det er fuldstændig meningsløst at stå og svine køkkenet til.
At de unge mennesker, der banker på døren og sælger kager for at
finansiere deres udenlandsrejser, gør et godt stykke arbejde, som fortjener min personlige støtte, og at intet varer evigt.
Jeg nævnte intet om, at smørret, der klistrer fingrene sammen, og
æggene, der siler ned ad håndleddene, med årene er begyndt at fylde
mig med en sådan væmmelse, at jeg ofte må tage en dyb indånding,
før jeg træder ind i køkkenet. Det er, som om al den mad, jeg har
lavet og spist gennem årene, har lagret sig i min krop, så alle depoter nu er fyldt.“Du må spise noget mere, mor,” plejer Susanne at sige
og ryste på hovedet, når hun ser, hvordan jeg bliver mere og mere
mager. “Pas dig selv,” er det eneste svar, hun får. Så længe jeg er sund
og rask, spiser jeg det, jeg synes, at jeg har brug for.
Vores hus er møbleret i en almuestil, som har overlevet tiden og
nu kan betragtes som rigtigt moderne. På de lyse trægulve ligger
der farvestrålende kludetæpper, møblerne er enten malet eller afludet til det kliniske, og på slagbænken ligger der bløde tæpper og
puder, som er til for at bruges og ikke bare kigge på. Jeg er specielt
glad for vores nænsomt restaurerede chatol i gyldenbrunt træ med
små skuffer og en skrivebordsplade, der kan klappes ned efter behov.
Det var på denne bordplade, Sven opstillede alle gaverne og blomsterbuketterne, hvoraf de fleste var plukket i al hast i folks egne
haver og forsynet med blå-gule bånd for at gøre det festligt. Jeg
kunne også ane en og anden vinflaske, og jeg kan kun håbe på, at
nogle af dem er af acceptabel kvalitet.
Det er ingen hemmelighed, at jeg lidt for gerne og lidt for ofte
tager mig et glas, når jeg i stedet burde spise noget, men også hvad
det angår, kan alderen påberåbe sig sin ret. Jeg er blevet seksoghalvtreds på min måde at leve på, og det er mere, end mange højtråbende
helsefanatikere har opnået. Hvis jeg afkorter mit liv med et år eller
to ved at tage et glas vin i stedet for at spise noget, der giver mig opkastningsfornemmelser, så er det min egen sag og ikke noget, der
bør oprøre nogen. Jeg kan se, at det lyder som et forsvar, når jeg læser
det, jeg lige har skrevet, hvilket selvsagt viser, at emnet er betændt.
Selvfølgelig ved jeg, hvad jeg bør og ikke bør gøre, men i min alder
må fornuften overlade pladsen til følelsen lidt oftere end hos de unge.
Og meningen med fornuften kan indimellem være ret så diskutabel.
Mine gaver var hverken specielt originale eller specielt gennemtænkte, men det havde jeg heller ikke forventet. Hvad kan man
give en seksoghalvtreds år gammel kvinde, som hun virkelig har
brug for og ikke kan anskaffe selv? Per og Mari havde lavet nogle
tegninger, faktisk rigtigt flotte, og Mari havde tilmed købt et stykke
sæbe, som jeg ikke har tænkt mig at vaske mig med, men måske
dufte til nu og da. Anna-Clara kom derimod med en pakke i lyserødt papir. Da jeg tog dagbogen, der var dekoreret med en kat, som
sad i en rosenbusk og snuste til en blomst, var det med let skælvende fingre. Hun ved det. Jeg kiggede op og så, at hun betragtede
mig med disse grønne øjne, der minder sådan om mine egne.
“Tak, Anna-Clara. En dagbog. Den er virkelig flot. Hvordan
kom du på den idé?”
Jeg forventede ikke noget svar, men fik et alligevel.
“Du har ønsket dig den i lang tid. Må jeg godt gå ind og læse?”
Jeg nikkede, og hun forsvandt og lod mig sidde og bladre i
bogen, hvor det eneste bemærkelsesværdige var de blanke sider. De
ville kræve deres vidneudsagn og ofre, det vidste jeg med det samme.
I baggrunden hørte jeg Susanne råbe tværs gennem stuen, at det
var Anna-Claras helt egen idé, og at de havde måttet fare rundt i
temmelig lang tid for at finde en bog med roser på, og at jeg kunne
gøre med den, hvad jeg ville, bruge den som kladdehæfte eller hvad
som helst. Jeg ignorerede kommentarerne, mens jeg forsigtigt lagde
bogen hen til de andre gaver. Det var en ærlig gave og skulle behandles som en sådan.
Festens højdepunkt stod Iréne Sörenson unægtelig for. Hun
havde fået kørelejlighed med familien Fredriksson og så meget
yngre ud end sine knap 80 år, hvilket hun altid gør, når der er fest,
og hun kan deltage uden at betale. I dag var hun iført en bluse i en
glitrende turkis farve, som hun ved klæder hende, og som hun havde
kombineret med en mørkeblå nederdel, guldhalskæde og øreringe,
som matchede det blågrønne. Hun var således betydeligt mere elegant end mange af de yngre kvindelige gæster, og midt i lagkagen
begyndte hun pludselig at fortælle, at hendes mand nummer to altid
tog hende på brysterne, når han serverede kaffe for hende.
De fleste lo hjerteligt ad den ekvivokke historie, om end nogle
af kvinderne lod latteren sive ud af mundvigen som en fnysen. En
af dem sagde halvhøjt, at det er sjovt, hvordan nogle mennesker har
det med at fortælle ting, som de fleste ville holde for sig selv og finder “private”, som hun udtrykte det. Iréne Sörenson klukkede blot
sigende og konstaterede: “Nej, hvor skønt, at man har fået lov at
grine lidt i dag.”
Efter omkring to timer begyndte gæsterne at sive, nogle af dem
en anelse rødkindede, eftersom Sven havde skænket gavmildt op af
både cognac og portvin. Til sidst var der kun familien tilbage, som
tog bestik af resterne og snuppede sig en ekstra kop kaffe og et
stykke kage i ro og mag. Jeg fik lokket Eric og Isa ud fra køkkenet,
og til sidst kom de ind og tog for sig af de bedste rester, før de anbragte sig i sofaen og begyndte at kæle med hinanden uden at tage
sig det fjerneste af os. Per og Mari havde fundet vores gamle Matador frem og var hurtigt optaget af køb og salg af gader. Per havde
tydeligvis på et tidligt stadie taget føringen med flere hoteller og
pralede med at ville ruinere sin søster på personlig rekordtid.
Susanne fortalte, at der som sædvanlig var masser at lave på arbejdet, og at det advokatkontor, hvor hun tilbringer hovedparten af
sit liv, nu havde planer om at sende hende til Rio de Janeiro, af alle
steder. Desværre ville hun ikke kunne tillade sig et par fridage til
sidst for at se lidt af byen og landet, da Jens, børnenes far, ikke var
indstillet på at have børnene længere end absolut nødvendigt.
Det sidste tilføjede hun med en stemme så farvet af indignation,
at den nåede helt frem til Mari, der sank mærkbart sammen under
byrden. Jeg spurgte straks Sven, om han ville have mere at drikke,
for at skåne børnene, der i forvejen har mærket rigeligt til den skilsmisse, som synes at have stået på i en evighed.
De gik omsider, efter at Susanne havde brugt et kvarter på at
overtale Anna-Clara til at slippe den avis, hun var i gang med – en
konflikt, der blev løst ved, at jeg lod pigebarnet tage den med. Totalt fordybet i sin læsning forsvandt hun ud i den kølige aftenluft
som den sidste af familien, før Sven kunne lukke døren, vende sig
om mod mig og sige det obligatoriske: “Nå det gik da fint, ikke?”
Nu ligger han og sover, træt og veltilfreds med sit værk: Vi fik
trods alt samlet slægt og venner, vi festede, og det var mig, der fik
Selv sidder jeg ved chatollet og skriver. Klokken er to om natten eller måske morgenen, jeg har skubbet gaverne til side og flyttet nogle af blomsterne og har nu plads nok til dagbogen og mine
usorterede tanker. Udenfor hyler vinden, sådan som den kan gøre
en junidag, når sommeren endnu ikke har fundet fodfæste, og mørket udenfor ikke er rigtigt mørke, men kun en anelse. Den trettende juni er min fødselsdag, i år som alle år, men jeg har aldrig
kunnet regne med smukt vejr på dagen. Også i år regnede det.
altså her ved chatollet igen. Klokken begynder at
nærme sig halv tre om natten, men søvnen har svigtet mig og
faktisk også trætheden. Det er, som om muligheden for langt om
længe at kunne åbne sig og skrive er blevet et behov i løbet af blot
et døgn. Et barns gave, roser på en dagbog, det blev altså det, der åbnede for sluserne. Livet kan så sandelig ikke blive mærkeligere, end
Svens snorken kan høres helt herud, og jeg kan ikke lade være
at smile for mig selv. Derinde i soveværelset, kun nogle meter væk,
ligger en mand, som jeg har boet sammen med i en evighed, føles
det som, og dog vækker hans tilstedeværelse i mit soveværelse ingen
tanker om sammensmeltede kroppe, hedt begær eller besindelsesløshed. Han giver mig et knus, kysser mig godnat og giver nu og da
min arm et lille klem, men det føles ikke anderledes, end når vinden varmer mig på ryggen, eller havet svaler kroppen, når den er
svedig og solskoldet. Hvad er der tilbage af de fysiske minder? Burde
jeg ikke kunne huske, hvordan det var at elske? Selvfølgelig husker
jeg det, men når tingene begynder at gøre for ondt, har jeg tvunget
mig selv til ikke at huske, hvordan det var, når en andens hænder
vandrede hen over min krop, og hvordan jeg reagerede på berøringen. Jeg ved, hvordan jeg følte, og husker intensiteten i følelserne,
men jeg behersker mig for ikke at lade minderne tage styringen, ligesom jeg behersker mig for ikke at kradse hul på de værste myggestik.
Vi vågnede sent i morges og småsludrede lidt, før Sven stod op
Å SIDDER JEG
og satte vand over til te. Jeg blev liggende og læste og blev bogstavelig talt taget på sengen, da han kom ind med en bakke med te og
morgenbrød og en af buketterne fra i går, som allerede var begyndt
at hænge lidt. Der var også et stykke af lagkagen, men det luftige var
allerede blevet kompakt og klistret. Forrådnelsen går hurtigt, nåede
jeg at tænke, og hvem ved det bedre end jeg? Sven kom tilbage med
en bakke til sig selv også, og så sad vi der i vores senge og spiste
morgenmad og småsludrede.
Indimellem kiggede jeg på ham og så en mand, der er ældet med
ynde, som har en masse hvidt hår på hovedet, en god del muskler
tilbage og i øjnene et barnligt stænk, der har overlevet alt. Han kommenterede noget, der fik mig til at le og tænke, at det er den slags
stunder, der er kittet i et langt liv sammen. Ikke de store fester, ikke
de svedige nætter, ikke engang de afgørende skænderier, men denne
småsnakken omkring en kop te, en fælles løsning på et fælles problem, en stilfærdig meningsudveksling om en eller anden begivenhed, tid til tavshed omkring et levende lys. Nu snakkede vi lidt om
gårsdagen og gæsterne og børnene, om Anna-Clara, selvfølgelig, og
hendes ordknaphed og om Susanne, hvor anspændt hun virker, hvor
utilnærmelig, hende, der engang var den mest spontane af os alle.
“Kan du huske, hvordan jeg kørte frem og tilbage foran hospitalet, for at bilen skulle være varm, når jeg hentede jer?” sagde Sven.
Og selvfølgelig husker jeg det.
Susanne. Glad, allerede da hun kom til verden. En fødsel, hvor
englene måtte have sunget, for hele fødestuen var fyldt med latter,
som til sidst overdøvede mine hyl af smerte. Der var to jordemødre
til stede, en himmelsk fejltagelse med vagtskemaet gav os dobbelt
bemanding, og de stod på hver side af sengen og holdt mine arme,
mens tårerne trillede ned ad Svens kinder, lige til hun kom, den
pjusketkrøllede unge med mørkt hår og øjne som lys chokolade,
en unge, der skreg med en urkraft, som kunne have hersket over
hele universet. Den glade Susanne, den syngende Susanne, hende,
der fejede gennem livet, som om hun red på vindene, hende, der
vendte alt på hovedet og tvang det sorte til at dele plads med det
hvide. Hende, der en uge gammel lå og kvidrede i vores udrange17
rede folkevogn, da vi en råkold og regnfuld julidag i triumf kørte
hjem med hende fra hospitalet.
Hvor er hun, og hvorfra kom den hårde kvinde, hende, der tilsyneladende har pakket følelserne ind, og som svarer høfligt på
spørgsmål uden nogensinde at fortælle, hvordan det virkelig står til?
Som svarer med intetsigende ord, når vi spørger, hvordan børnene
har det. Børnene, der ikke kan forstå, at en ny kvinde kan være en
erstatning for en hel familie.
Stormene flår stadig i træerne, og sommervarmen er langt væk.
Hvis det ikke var for lyset, kunne det lige så godt være oktober eller
november. Regnen har væltet ned hele dagen og har forvandlet
græsplænen til et pløret, grønt ælte. Mine rosenbuske klarer sig dog,
deres rødder er så kraftige og mulden så næringsrig, at intet kan få
dem til at give op. I dag falder der kronblade, måske også i morgen,
men der kommer hele tiden nye. Det ved jeg.
Jeg tog regntøj og gummistøvler på for at gå min sædvanlige
runde efter morgenmaden og gik som altid og kiggede til buskene,
hilste på dem og indsnusede duften af honning fra hybenroserne,
der allerede står i fuldt flor. Det er min morgenandagt, og intet kan
hindre mig i at se, om de trives fint. Hele ansigtet blev vådt, da jeg
lagde kinden mod en Peacerose i knop, der lyste i gult og lyserødt
og dryppede af regn. Jeg mærkede, hvordan kinden blev revet op af
en kraftig torn, men det rørte mig ikke. Alderen har sat sine spor
på min hud, og en rift fra eller til betyder intet for den skønhed, som
det er tvivlsomt, om jeg stadig besidder. Blodet på kinden flød væk
med regnvandet, og den sviende smerte fulgte mig på min runde
som en påmindelse om, hvad der har været og altid vil være. Mine
roser kradser, men risikoen for at blive revet er forudsigelig, og derfor går jeg tæt på.
Alene stred jeg mig ned mod havet uden at møde et eneste menneske på vejen. Ingen andre ville formentlig få den idé at begive sig
ud i dette gudsjammerlige vejr. Nede ved havet piskede vandet bølgetoppene til hvidt skum, mens et blåligt lys nu og da brød igennem og gav klipperne mulighed for at få pusten. Mindestenen aftegnede sig mod den gråspættede himmel som en hyldest til Sveri18
ges første baptister, der lod sig døbe her i Frillesås, måske i et vejr
som dette. I horisonten sås silhuetten af øerne, hvor jeg efterhånden
kommer alt for sjældent, fordi Sven ikke længere har lyst til at tage
ud med båden. Jeg kan ganske vist godt klare den selv, men føler mig
mere og mere usikker, når jeg skal gå i land. Min dårlige ryg betyder, at benene ikke længere svinger sig lige så smidigt over rælingen som før, og de glatte klipper giver dårligt fodfæste, ligesom jeg
foragter de få sandstrande for deres lette tilgængelighed og finkornede behagesyge.
Det er stenene, der drager, klipperne, der kærtegner huden, når
det er varmt, og giver foden fæste i hver en vinkel, klippeblokkene
med deres farvespil og brud, de bløde og de kantede, vigene mellem dem. Eric har aldrig følt samme længsel mod havet og undgår
bådture, hvis det er muligt, men Susanne plejer at forbarme sig og
tage med mig ud. De øjeblikke er højtidsstunder, som jeg lever på
længe. En termoflaske, nogle kopper, mågernes skrig, måske en solnedgang. Hvis der er nogen steder, jeg finder den oprindelige Susanne, så er det der. Jeg finder i hvert fald mig selv.
Nu må jeg i stedet gå på stranden og kigge på silhuetterne og
længes.Tidligere tog vi ofte helt ud til Nidingarna, Sven og jeg, for
at fiske. Hvis heldet var med os, plejede vi at få rimelig mange krabber, og så kunne vi invitere naboerne på friskfangede skaldyr og
stable en hyggelig fest på benene. Nede i havnen ligger vores gamle
fiskekutter, der kan klare selv hårdt vejr, hvis man vil længere til
havs. Vi satte den i vandet i maj og sørgede inden da for at tjære
bunden ordentligt, men hun ser forladt og ubrugt ud.
Selvom det var helt unødvendigt, klatrede jeg om bord og begyndte at øse, indtil vandstanden i det mindste var sunket en smule.
Jeg vidste, at det kun ville holde en times tid, men følte, at båden skal
vide, at jeg stadig eksisterer. Det, vi har oplevet sammen, er en hemmelighed mellem os, og den slags udflugter i mørke og forbudte
foretagender svejser sammen.
Stadig alene stred jeg mig tilbage mod huset, forbi campingpladsen, hvor sommerens første gæster formodentlig allerede bander over, at de har valgt at feriere lige her og lige nu. Minneskyr19
kan lidt længere oppe virkede forladt, sådan som minder ofte kan
være. Ingen søgte frelse eller syndernes forladelse her midt på ugen,
og det kan man måske heller ikke forlange. Selv om søndagen står
det sløjt til med viljen til at mindes eller reflektere over sine nederlag. Måske er bænkene for magelige. De burde holde sig til de der
halvfems grader, den rette vinkel, hvor synden har lettest ved at give
sig til kende i ryggen. Selv søger jeg hverken frelse eller tilgivelse,
da det er tvivlsomt, hvem der skulle tilgive mig, eller om jeg overhovedet kan blive tilgivet.
Pensionatet ved siden af kirken er ikke længere pensionat, men
børnehave. Det er længe siden, at ældre og respektable par opsøgte
pensionatets rolige livsførelse med regelmæssige måltider, parasol
mod solen, lette spadsereture og kirkebesøg. De pensionister, der
har mulighed for det, tager sydpå for at spille golf, til kroppen svigter, og når den gør det, er det bare om at starte affaldskværnen, for
ældreomsorg er det længe siden, vi har haft i dette land. Det har jeg
forstået på ramte venner og læst om i utallige forargede læserbreve
Jeg håber blot, at jeg vil have de fornødne kræfter, når min tid
er inde, så jeg kan tage ud til øerne og hoppe ud fra klipperne for
aldrig mere at dukke op igen. Jeg vil helst kaste mig ud fra de stejleste klipper på Nordsten, da det ville være det bedste sted at dø.
Men så kan jeg ikke lade være med at tænke på alle dem, der kommer der for at bade og vil få deres dukkert ødelagt ved visheden
om, at det var her, hende kvindemennesket tog sit liv, og kunne hun
ikke have været så betænksom at kaste sig ud foran et tog i stedet,
når de nu alligevel farer så hurtigt forbi? Men jeg vil aldrig glemme
den anden, der kastede sig ud foran et frembrusende tog; det vil jeg
ikke gentage. Så vil jeg hellere lade havet opsluge mig, selvom jeg
heller ikke vil være ene om dét.
Tankerne er sorte i dag. For resten er de måske altid sorte, og jeg
mærker kun sortheden mere nu, hvor jeg ser den nedfældet med
min mors håndskrift, som også er min. Måske påvirkes jeg også af,
at det stadig regner lige så meget, som da jeg kom hjem fra spadsereturen og var gennemblødt helt ind til skindet. Sven var så sød at
tænde op i pejsen, hvilket for så vidt er nemt nok, da der altid er
masser af brænde. Brændehugningen har været mit arbejde, siden jeg
var en lille pige, og jeg gør det gerne, lægger brændestykket på huggeblokken, svinger øksen og rammer midtpå, så det kløves, og duften af frisk træ fylder luften. Det er ren meditation at svinge øksen,
mærke, hvordan æggen kæmper sig gennem træet, hvordan splinterne fyger, og hvordan brændestykket flækker i to perfekte halvdele. En dårlig og en god, plejer jeg at tænke, eftersom den ene
halvdel altid bliver lidt bedre end den anden, men før havde brug
for den dårligere del for at udgøre en helhed.
Vi tilbragte dagen og aftenen i flammernes skær, og huset og jeg
blev langsomt varme og tørre. På kaminhylden stod marmorstatuetten af Jomfru Maria som altid og holdt vagt, og i skæret fra ilden
blev hun tilsyneladende vækket til live. Ilden gav hende fejende bevægelser og lokkede hende til dans, før hun velsignede mig, som
hun plejer. Hun er en halv meter høj, og da jeg som 13-årig fik
hende af farmor og farfar, var hun selve indbegrebet af skønhed.
Hun skænker mig stadig tryghed, men ikke engang hun kan fordrive følelsen af, at det bliver en dyster sommer. Spar Konge står
bag mig og kigger mig mere insisterende over skulderen, end han
har gjort i mange år, og jeg fornemmer hans ånde i nakken og øret.
Jeg er nødt til at skrive. Valget er for længst taget fra mig, og jeg har
aldrig glemt, at hvalerne vågner til nyt liv ved at gå under.
Det har øsregnet hele aftenen, og da jeg for lidt siden kiggede ud
ad vinduet, så jeg et lyn flænge himlen i to. Kun et sekund efter
blev det efterfulgt af et voldsomt brag, men lidt tordenvejr generer
mig ikke det mindste. Jeg har altid elsket torden, især da jeg var lille
og lå vågen om natten og kiggede på træets årer i loftet og fantaserede om, hvilke figurer de kunne forestille. Der dukkede hunde op,
sommetider engle og altid Spar Konge, manden, der stadig vogter
over mig. Spar Konge, en mystisk overhøjhed. Ham, der er dukket
op i mine drømme og vågne fantasier, så længe jeg kan mindes, og
som indimellem skænker mig styrke og andre gange gør mig panikslagen.
Han har ofte mindet mig om hvalerne i havet, fortalt om, hvordan de lever og tænker og elsker, at de kan sluge hvem som helst,
der har syndet, og spytte den pågældende person ud et helt andet
sted. Så kan jeg bede ham holde om mig, til jeg falder til ro, og sommetider lader han mig få min vilje. Nogle gange har jeg savnet ham
og bedt ham om råd, mens jeg andre gange har ønsket, at han ville
forsvinde for altid og lade mig være i fred, fordi han aldrig har vist
mig sit sande ansigt. Men han er altid vendt tilbage for at sidde på
min sengekant, lige så umulig at flygte fra som min egen mørke
På trods af det dårlige vejr havde Sven og jeg en rigtig hyggelig
dag sammen, vi læste og småsnakkede og ordnede lidt papirer. Nu
ligger han og sover, og klokken er måske tolv eller et, han snorker
som altid og har ikke lagt mærke til, at jeg sidder oppe om natten
og skriver. Jeg tænder lys, som var det vinter, og har i dag åbnet en
af mine fødselsdagsflasker, en helt anonym bourgogne, men ikke
værre, end at den går an at drikke. Det kunne være en hvilken som
helst tid på året og døgnet, tiden står stille eller er ikkeeksisterende
eller måske bare uvigtig, selvom den ikke burde være uvigtig for et
midaldrende menneske, for hvem hver time og hvert minut tæller,
da det kan være afgørende.
Et hårdt bump mod vinduet for lidt siden fik mig til at kigge op,
og jeg så, at en fugl måtte være fløjet ind i ruden i en naturens fejlnavigering. Den ligger ude på terrassen, og jeg håber, den klarer sig,
men jeg kan ikke gå ud i blæsten nu og hjælpe den. Jeg ved, at naturen læger sig selv bedst, så længe den finder det forsvarligt.
Naturen kan være grusom, men når den svigter, er det ikke forsætligt. Ingen bestemmer over vindens bevægelser, ingen styrende
hænder gemmer solen bag skyerne. Det er noget andet med menneskene. Selv var jeg kun syv år, da stanken af svigt blev så uudholdelig, at jeg begyndte at planlægge et mord på min mor. Hvad der
skete inden da, er en blanding af erindringer og fortællinger, som jeg
kun delvis kan rekapitulere på disse sider. Det hed sig i hvert fald,
at min fødsel ikke var ganske ukompliceret, og at det ikke var helt
let at få mig til at slippe taget.
“Det var, som om hun ikke ville ud,” prøvede jordemoderen at
forklare, det fik jeg fortalt mange gange. Jeg har i hvert fald ingen
erindring om min fødsel, kun nogle sære tanker om, at jeg måske
hagede mig fast i det dunkle og varme, fordi jeg anede, at lys kan
være farligere end mørke.
Mor fortalte mig ofte, at der ikke var noget værre på jorden end
at føde børn. Min nedkomst afskrækkede hende fra enhver tanke
om endnu en fødsel, og en logisk følge var derfor, at der aldrig kom
nogen søskende. Måske havde det været anderledes, hvis jeg havde
været en nem baby, men det var jeg heller ikke. Jeg nægtede tydeligvis nærmest konsekvent at tage brystet bortset fra de få gange,
hvor jeg pattede hidsigt et kort øjeblik, før jeg flåede munden væk,
så min mors brystvorter endte med at få rifter. Det var, hvad hun
sagde til mig, og hun fortalte også, at det var værst om morgenen,
Hundens oerer af Maria Ernestam
M ARIA E RNESTAM Oversat af Ellen Boen People’sPress 3 People’sPress · Ørstedshus · Vester Farimagsgade 41 · DK-1606 København V www.artpeople.dk Kopiering fra denne bog er kun tilladt i overensstemmelse med overenskomst mellem Undervisningsministeriet og Copy-Dan. Enhver anden udnyttelse uden forlagets skriftlige samtykke er forbudt ifølge gældende lov om ophavsret. Undtaget herfra er korte uddrag til brug i anmeldelser. Published on issuu