bilulykke | Danish in San Francisco
Tag Archives: bilulykke
Rear-ended On The Freeway — One Of Those Potential Life Changing Moments
Posted on 8. August 2014 by Danish in San Francisco
Livet er skræmmende skrøbeligt. Da bilen bag os bragede op i os, skreg jeg, to gange. Første gang da vi blev kastet frem i vores sæder. Anden gang da det gik op for mig, at vi efter sammenstødet holdt parkeret midt på motorvejen med fare for harmonikasammenstød på en af de mest farlige strækninger på US 101, hvor bilister overhaler fra højre og venstre, samtidig med at nye bilister fletter ind. Min tanke var: “Nej, nej, nej så skete det også for os — please lad det ikke være et af de øjeblikke, som ændrer vores liv for evigt”.
Hele familien var på vej hjem fra lufthavnen efter knap fire ugers ferie i Danmark. Normalt kører vi rundt på motorvejene med børnene i min kæmpe tank af en bil (en ældre Volvo XC 90) armeret med tunge boostersæder med rygge på til børnene. Jeg kører aldrig på motorvejene uden for byen, hvilket i praksis fungerer, men i teorien er lidt pinligt. Men det skyldes, at manden og jeg har overværet mange ulykker og dagligt hører om voldsomme sammenstød, nogen gange fatale. Men netop i går kørte vi med manden bag rettet på US 101 i en mindre lejebil— en Mitsubishi Lancer — fordi min mand igen står for at skulle købe en ny bil (en helt anden historie). Børnene sad på almindelige boostersæder uden ryg, som vi også havde brugt på ferie i Danmark. Da vi bremsede hårdt, ligesom resten af bilisterne foran os, kørte bilen bag os for hurtigt og for tæt. Jeg har ingen ide om hastigheden med hvilken han ramte os, men det var hårdt nok til, at vi blev kastet frem i vores sæder under et øredøvende brag, men ikke voldsomt nok til at udløse sikkerhedspuder og smadre vores bagende væsentligt. Gerningsmandens kofanger hang og skulle udskiftes fuldstændigt.
Heldigvis fik min mand manøvreret bilen ind til siden, uden vi blev offer for et harmonikasammenstød. Snart kom færdselspolitiet. Gerningsmanden var en nar, som bare holdt sig for sig selv, mens han så pisse sur ud. I mellemtiden klagede min lille datter over smerte i nakken, som hun kunne udpege helt præcist. Mit hjerte sank. Tårerne trillede ned af hendes kinder, hun havde ondt og var bange. Instinktivt tog jeg hende ud af bilen og satte hende på mit skød, mens jeg beroligede hende. Jeg skulle ikke have bevæget hende pga. risikoen for nakke- og rygskader, fandt jeg senere ud af.
Færdselspolitiet tilkaldte en læge, som gav min datter en nakkestøtte på. Tre forskellige såkaldte medics undersøgte hende og konkluderede, at hun skulle på hospitalet og placerede hende ret op i bilen med en ekstra støttende nakkestøtte. En halv time senere ankom ambulancen, og brandmænd og medics flyttede hende ud af bilen over på en båre, mens de sørgede for, at hun hverken bevægede nakke og ryg.
Fordi slæbebilen ikke kunne oplyse, hvor vores lejebil med alle vores ferieejendele blev kørt hen, endte det med, at far og storebror kørte lejebilen hjem til vores hus. Totalt åndssvagt synes jeg i dag, fordi vi alle var i chok, og fordi min mand klagede over, at hans højre ben føltes mærkeligt, hvilket heldigvis er gået over. I ambulancen fik min lille datter ledninger på og blev tjekket fra top til tå, mens de talte med hospitalet. Ambulanceføreren sørgede for at køre en vej, som ikke rystede bilen for meget og råbte undskyldende: “Sorry, pedestrian crossing” den ene gang, hvor ambulancen stoppede brat. Under køreturen messede jeg inde i mig selv: “Det her sker ikke, det sker ikke, hun kommer ikke til at have noget brækket eller få piskesmæld. Det her bliver ikke en dag, som kommer til at ændre resten af hendes liv. Det her sker ikke”. Alt imens jeg smilede til hende, og vi talte om, at hun vil kunne fortælle sine klassekammerater og lærere, at hun har kørt i ambulance med nakkestøtte på. Hun fik en bamse af ambulanceføreren — hendes nye yndlingsbamse — som hun ikke gav slip på før dagen efter. Ambulanceføreren fortalte, at vores bilulykke fandt sted på den mest farlige strækning på US 101, hvor der sker flest uheld, fordi indfletningsbanen er så kort.
Da vi ankom til skadestuen, var det som en scene taget ud fra TV-serierne Grey’s Hvide Verden og ER, hvor min datter stod omringet af tre ambulancefolk, som videregav information til den indskrivende sygeplejerske, og inden for fem minutter blev hun hjulet ned til peds, som er børneafdelingen på skadestuen. Her kastede to læger og endnu flere sygeplejesker sig over hende og undersøgte hende fra top til tå, mens den tilsynsførende læge quizzede den yngre læge om, hvad min datter skulle undersøges for, hvilke smertestillende medicin hun skulle have, og hvordan de skulle undersøge hende, mens de samtidig undgik skader på ryggrad og nakke.
TOPprofessionelt var oplevelsen, de havde sågar en person ansat til at tage sig af mig, som trak mig til side og gennemgik proceduren for mig og spurgte til, om der var noget, hun kunne gøre for mig. Samtidig blev jeg bedt om at underskrive diverse indlæggelsespapirer af forskellige sygeplejesker, heldigvis var vores komplicerede forsikringssituation som udstationerede allerede oprettet i deres system. Fantastiske sygeplejesker fik smilet frem på min datters læber, og Disney filmen Frozen blev sat på. Det blev besluttet, at der skulle tages X-ray billeder af den nakkehvirvel, som min datter blev ved med at udpege, og hun fik taget i alt 7 X-ray billeder i forskellige omgange af sin nakke fra alle tænkelige vinkler. Sygeplejersker og personale fra røntgenafdelingen løftede hende op og lagde røntgenpladerne fra forskellige retninger, som hele tiden karambolerede med hendes nakkestøtte, alt imens en sygeplejeske blæste sæbebobler over hende.
Far og storebror ankom før X-ray billederne, og vi sad udmattede, omringende lillesøster som havde smerter i nakke både på grund af skaden men også på grund af den stive nakkestøtte. Manden ringede til vores forsikringsselskab, som er en af de ting, man ikke springer over i USA! Vi så alle fire Frozen og senere en anden børnefilm, som sygeplejeskerne lod min datter vælge. Udover vi lige havde overstået en elleve timers flyvetur med mindre end en times søvn ombord, kæmpede vi også med udmattelse på grund af den ni timers tidsforskel mellem Danmark og Californien.
Vi forlod skadestuen samme aften med den fantastiske besked, at der ikke var sket brud på nakken. Halleluja. Vi kan forvente, at hun er øm den næste uge. Da jeg spurgte til piskesmæld, kiggede de på mig og svarede, at ja, det kan blive en sideeffekt. Men to dage efter har hun det godt, hun klager ikke over smerter i nakken. Så jeg bearbejder i skrivende stund, at alle tegn indtil videre peger på, at min elskede lille datter er sluppet heldigt fra den type oplevelse, som kunne have ændret hendes fysiske velbefindende. For resten af livet.
… Jeg føler mig dybt taknemlig. Og samtidig småsyg, hamrende udmattet og sårbar. Det er jo bare at komme op på hesten igen, det ved jeg godt, men i mellemtiden krammer jeg min yngste lidt oftere og lidt længere.
Posted in Uncategorized	| Tagged bilulykke, Frygt, Hverdag i San Francisco	| 11 Replies