Fortællingen om bjergboen – heimskringla.no
Fortællingen om bjergboen
En bjergbo?
Fra Edderfuglefjord udgår en fjord, der hedder Dybfjorden. En mand, der hed Tord, boede ved denne fjord vesten for Hallsteinsnæs, der er opkaldt efter den Hallstein, som havde de trælle, der blev kaldt Hallsteinstrællene. Tord var dengang i sin bedste alder og manglede ikke noget. Det skete en vinter, at han ville tage til gudstjenste i forbindelse med en højtid. Han opbød en af sine huskarle til at tage med sig. Der var så lang vej til gudstjenesten, at det var mange dagsrejser, og de tog tidligt af sted.
De drog af sted til dagen gik på hæld. Så begyndte det at fyge kraftigt med sne. Tord sagde, at de var faret vild, og at han ikke ville gå i mørke, men at de kun havde tilbagelagt et kort stykke af vejen: »Jeg synes, det er for farligt, at vi skal gå oven for stejle fjeldsider i nattemørke.« De søgte efter ly og gik under et klippefremspring, hvor der ikke var sne under. De fandt dér indgangen til en klippehule, som Tord ikke kendte noget til. Dér i huleåbningen ridsede Tord et korstegn med spidsen af en stålpigstav, som han havde i hånden. Derefter gik de derind, men satte sig på to sten ved huleåbningen, for de ikke ville længere ind.
I den første tredjedel af natten havde de hørt, at noget fór indefter i hulen og så nærmere ud imod dem. Tords huskarl blev skræmt og løb ud, men Tord bad ham sidde roligt, »— og du skal bede for dig, for det er faren ved forvildelse, hvis folk løber ud om natten, at da forekommer ting anderledes, end de er.« Så slog de kors for sig og bad Gud være dem nådig, for de syntes at det larmede umådeligt inde i hulen, men de kunne ikke rigtig se i mørket. Da så de noget, som de nærmest mente var to fuldmåner eller to runde skjolde, og dér imellem en stor ...[1] Ikke desto mindre indså de, at det var to øjne og en mund, der var bredere end det, deres medbragte lygter kunne lyse op. I det samme hørte de en højlydt og skrækindjagende kvæden med en kraftig røst. Kvadet[2] tog til, og der blev kvædet en flokk på tolv vers, og hver gang blev slutstrofen gentaget:
Jættens brag og bulder
bjerget snart skal vælte;
det stenhårde stormly
står ej meget læng’re.
Højt nu gny’r den gamles
gang på mørke klipper;
trægt med tunge fødder
træder Halmund fjeldet
— træder Halmund fjeldet.
Klippeborge brister,
bjergets hvælving skælver;
fjeldes skred vil skære
skår i folkeslaget.
Nu skal stride storme
stenens sal rasere;
tungt skal floder flyde,
flere mænd må gælde
— flere mænd må gælde.
Mellem top og tinde
tit jeg spredte rædsel,
helst dog nord for nordpå
ned i tredje-verd’nen;
skæggets bærer skælver
skræmt ved nordishavet,
hvor med bjerges værner
voldsomt jeg skal brydes
— voldsomt jeg skal brydes.
Tor — med ham at trættes
tjener intet — bringer
folk i fare; jøklers
fjende er nu styrtet.
Urens slægt er ødet;
undertvunget må jeg
ned til Surt den Sortes
svidende ild styrte
— svidende ild styrte.
Højens hovedgærde
hårdt nu ramler sammen;
døn fra guldets dunkle
deler volder flammer.
Glohed aske opad
inden længe sprøjter;
Rungners skjoldstorm rædsomt
rase skal som snefog
— rase skal som snefog.
Vældige sten hviner;
vissent knækker asken.
Endnu folk sig undrer
over jøklers brænden;
snart dog Snelandsfolkets
snak vil brat forstumme:
Store varsler venter,
varigt skal de kendes
— varigt skal de kendes.
Skabt af skumringsverd’nen
skal vi alle kaldes;
vel vi nød af værket —
vi som jorden røgter.
Heftigt edder-uvejr
uden tvivl mig venter,
om jeg derhen drager;
drøjt skal mødet larme
— drøjt skal mødet larme.
Mellem mørke verdner
myldrer jeg som snefnug.
Jorden flækkes — fremad
farer Tor nu atter.
Brede denne bjergalfs
bryn for andre synes,
blot mit blik nu skælver;
brydsomt må jeg fare
— brydsomt må jeg fare.
Armgulds bærer bliver
badet hedt i vandet;
ud fra under lerets
æbler varmt det strømmer.
Slemt skal men’skers slægter
slås af jordens sveddryp;
folk som førhen skæmted’
føler ildens sviden.
— føler ildens sviden.
Mørke klipper knuses,
kraftfuldt rusker stormen;
sten og grus fra stedet
strømmer væk — man undres.
Uden skånsel skyller
skyers regn i natten;
fjeldets væsner flokkes,
førend verden slukkes
— førend verden slukkes.
Frostens døde frænde
førtes mig fra drabet;
over gråskæg ørnen
inden længe svæver.
En jernstyrket stenbåds-
stavn jeg Ørner sendte;
søens plovjern særligt
smukt var prydbeslagne
— smukt var prydbeslagne.
Sjældent folk mig søgte,
sad jeg ensomt hjemme
midt på lavamarken;
morskab bød jeg aldrig.
Husk nu hel’re kvadet,
hård bli’r ellers straffen.
Ørners brønd er endnu
ikke tømt for drikken
— ikke tømt for drikken.
Denne hændelse forekom tre gange, og dette blev kvædet i hver tredjedel af natten, og de så hele tiden månerne, mens der blev kvædet, men ellers ikke. Da kvadet var tilendebragt den tredje gang, forsvandt det hele længere ind i hulen, og da de tilmed så dagslyset, skyndte de sig ud af hulen. Før de gik væk, satte Tord sin fod på korsmærket, som han havde lavet i huleåbningen. Derpå tog de af sted og kom til kirken, men da var gudstjenensten forbi. Derefter tog de hjemad og kom dertil, hvor de mente at have været om natten, men de genfandt ikke hulen, og det forekom dem underligt. Så gik de hjem. Tord kunne huske hele kvadet, men huskarlen huskede ikke et ord.
Året efter dette flyttede Tord sin gård nærmere kirken, og nøjagtig ét år efter denne hændelse døde huskarlen — Tords følgesvend, men selv levede han længe derefter, og der hændte ham ikke noget bemærkelsesværdigt igen, men den slags hører man jo også sjældent om.
↑ Her er der desværre en lakune i teksten!
↑ Bjergboens kvad er til tider ikke så lidt »grumset« og gådefuldt, hvorfor oversættelsen indimellem forholder sig ganske frit til originalteksten.
Hentet fra «http://heimskringla.no/index.php?title=Fortællingen_om_bjergboen&oldid=41321»
Denne siden ble sist endret 18. mai 2017 kl. 20:43.