Kristian Zahrtmann | NORDMUS
Kristian Zahrtmann har en betydelig plads i den danske kunsthistorie. Det er der flere grunde til. Den ene grund er at han i en årrække (1885–1908), gennem en kunstpædagogisk indsats, var den drivende lærerkraft og leder på Kunstnernes Studieskole. Derigennem fik Zahrtmann betydning for de kunstneriske strømninger der satte dagsordenen i begyndelsen af 1900-tallet. Kunstnerkredsen fynboerne og de tidlige modernister var alle rundet af Zahrtmann og hans kunstsyn. Den anden grund til at Zahrtmann har så vigtig en plads er hans kunstneriske virke. Helt fremtrædende i Zahrtmanns værk stod hans store serie med motiver fra kongedatteren Leonora Christinas (1621–1698) livshistorie, sådan som den bl.a. blev skildret i hendes erindringsbog Jammers minde, publiceret i 1869. Han fik sin uddannelse på kunstakademiet 1864–68 under bl.a. W. Marstrand (1810–73) og F. Vermeheren (1823–1910). Især Italien fik betydning for Zahrtmann, og han fremhævede den antikke kulturs hjemlande på bekostning af Paris. I årene 1890–1911 vendte han, hver sommer, tilbage til Cività d’Antino hvor han på skift tog sine elever med, og lokkede det bedste frem i dem.
1916 | Olie på lærred, 17,6 x 14,9 cm | Foto: Ole Akhøj
Maleren Kristian Zahrtmann kendes i dag bedst for sine mange historiemalerier, men livet igennem udførte han også en række portrætter. I starten af karrieren malede han fx flere portrætter af familie og venner, der kan ses som praktiske øvelser for en uprøvet kunstner med velvillige gratis modeller. Senere er der af og til tale om deciderede bestillingsportrætter, men disse er kun sjældent forekommende. Det hyppigste portrætmotiv er imidlertid Zahrtmann selv. Særligt i hans sidste år dominerede selvportrættet hans produktion.
Selvportrætterne hos Kristian Zahrtmann har altid et enormt nærvær med en kunstner, der er markant tilstede både psykologisk og fysisk, idet ansigtet ofte fylder det meste af billedfladen. Malerens tilstedeværelse er således påtrængende og magtfuld, hvor ansigtets farveeksplosion næsten sprænger rammernes beskedne format og hvis faste og insisterende blik holder beskueren i en skruetvinge.
I selvportrættet her fra 1916, malet året før Zarhtmanns død, er formatet også yderst beskedent, og det gengiver alene kunstnerens hoved og hals. Baggrunden er diffus grønviolet og ansigtet er skildret i blussende orange med accenter af rødt, violet og gyldent, som står i stærk kontrast til malerkitlens turkisgrønne kølighed. Zahrtmann, der var kendt og berygtet for at drive farven til det yderste, har måske ikke kun ladet farvefantasien råde. Han har sikkert siddet med spejlet foran den ”stærke lampe med den højrøde silkeskærm” som forfatteren Adam Sophus DanneskioldSamsøe i sine beskrivelser huskede fra kunstnerens atelier.