Anmeldelse af Selv i de bedste hjem | film.guide.dk
Anmeldelse af Selv i de bedste hjem
I skolen har drengene en fransklærer, Germain (Fabrice Luchini), der med hånlige kommentarer retter deres stile, men han får øje på Claudes (Ernst Umhauer), der i et levende sprog skildrer et besøg i vennens hjem. Foto fra filmen
Af Johs. H. Christensen. Offentliggjort 15-05-2014
Tilskuer på første række
Drama: Et lettere konstrueret drama om en begavet gymnasieelev og hans manipulerende lærer, der tilskynder ham til at infiltrere, spionere imod og i stile berette om en klassekammerats familie. Bemærkelsesværdige skuespilpræstationer.
Frankrig, 2012
Instruktion: Francois Ozon
Den 46-årige franske instruktør Francois Ozon hører til de mest produktive og succesfulde i Europa. Dagens film er fra 2012, og han har allerede lavet en til og har en tredje i kassen. Han er ikke nogen frodig fortæller, og hans film kan virke en kende konstruerede, men fascinerende er de altid.
Det gælder ”Potiche” (2010), og det gælder ikke mindst de to, hvor han har arbejdet tæt sammen med Charlotte Rampling: ”Under sandet” (2000) og ”Swimmingpool” (2003). Også ”Selv i de bedste hjem” virker påfaldende konstrueret, men så behændigt, at forløbet fascinerer fra først til sidst. Den danske titel er ikke for smart, den franske mere dækkende: ”I huset”, for her spirer og accelererer dramaet, tilført brændstof udefra.
To klassekammerater
Claude (Ernst Umhauer) er en køn, velbegavet og reserveret gymnasiast. Han er skidt stillet med en mor, der forlod ham da han var ni år, og hans handikappede far, som han må pleje dagligt. Så han dagdrømmer om en mere komfortabel tilværelse og får øje på en klassekammerat, Rapha (Bastien Ughetto), enebarn i et middelklassehjem med en sanseligt æggende mor (Emanuelle Seigner) og en forvokset drengetype til far. Rapha duer ikke til matematik, hvad Claude gør, så under påskud af at hjælpe kammeraten med regnestykkerne skaffer han sig adgang til hjemmet, som han i nogen tid har beluret ”som tilskuer på første række”, og nu lusker han ubemærket omring i stuerne, erotisk antændt af moderen.
I skolen har drengene en fransklærer, Germain (Fabrice Luchini), der med hånlige kommentarer retter deres stile, men han får øje på Claudes, der i et levende sprog skildrer et besøg i vennens hjem.
Uden at tænke på konsekvenserne pirrer Germain ham til at udspionere familien og skrive videre, så stilen bliver en føljeton og efterhånden en åndeløs besættelse for læreren. Han har en kone, (Kristin Scott Thomas, der også her udstråler sin kølige, aristokratiske sensualisme). Hun driver et kunstgalleri, som ikke kan løbe rundt, for hun satser på moderne kunst, det latterligste bras, der dog svarer til ægtefællens kunstneriske impotens.
Han har nemlig forsøgt sig som forfatter, men var et flop. Som en tæge hægter han sig derfor på sin elevs stileskrivning, nasser på hans talent og driver ham gedulgt ud i stadigt mere grænseoverskridende aktiviteter i vennens hjem, som strømmen af stile rapporterer om.
Konstellationerne mellem de implicerede, Claude, Rapha-familien, Germain og hans kone, bliver stadig mere betænkelig og kommer helt ud af kontrol. Læreren mistænker konen for en erotisk affære med Claude, og hun slår ham ned med et eksemplar af Celines ”Rejsen til nattens ende”, et litterært mesterværk, der diskret og bastant signalerer hans kunstneriske og menneskelige afmagt.
Altså en historie om kunstneren, der suger livet ud af virkeligheden og transformerer den til kunst og derved ødelægger den – næsten. Og om den talentløse kunstner, der som en vampyr suger næring af den talentfulde og ødelægger sig selv i en ekstase med mindelser om seksuel mani.
En spændende, foruroligende film, der virker i kraft af to forhold: For det første et stramt disponeret manuskript og en veltalende dialog drænet for udenomssnak. For det andet en intelligent besætning: Kristin Scott Thomas er nævnt. Emmanuelle Siegner spiller tilbageholdende og hensynsfuldt, men med den erotiske gnist, der får begæret til at flamme op i den senpubertære Claudes. Alsidigheden i hendes format viser sig i en sammenligning med hendes præstation i Polanskis nylige ”Venus i Pels”.
Især yder dog Fabrice Luchini en formidabel, nuanceret præstation. Kejtet og frustreret, som han er, kan ham minde om den unge Jean-Louis Trinignant, og da han først tryllebindes af Claudes stilskriveri, manipulerer han i aldeles uansvarlig begejstring og delvis ubevidst ekstase: Drømmen om kompensation ved at skabe den kunstner, han aldrig selv blev.
Anmeldelse af Ung og smuk
10-07-2014: Drama: Med en vidunderligt smuk ung kvinde i hovedrollen som deltidsprostitueret skildrer Francois Ozon splittelsen mellem sjæl og krop uden at moralisere og uden indignation, men i realistisk erkendelse af et uomgængeligt vilkår i livet. Læs artikel
04-08-2011: Selv Kristin Scott Thomas kan ikke redde forceret fransk drama. Læs artikel
Anmeldelse: Glæden er kort
05-08-2010: Der er ikke meget lidenskab i beskrivelsen af den besættende forelskelse i ”Lykken er lunefuld”. Men Kristin Scott Thomas viser, at hun er en af de stærkeste kvindelige skuespillere, som man finder på film i dag. Læs artikel