De, der har evnen, har også pligten - Jens Kindberg - Blogs - Debat
15.02.2018 kl. 08:03
Alternativet er, at velfærdssamfundet smuldrer.
Min seneste blog tog afsæt i, at man ikke kan forvente, at børn af kontanthjælpsmodtagere automatisk tager en uddannelse på universitetet og bliver astrofysikere, eller at de bliver håndværkere. Vi har i Danmark bygget velfærdsstaten op omkring tillid, men der er nu begyndt at komme det ene kontrolapparat efter det andet for at forhindre snyderi. Se blot på eksemplet fra Odense kommune, hvor en afrikansk familie var flyttet hjem til savannen med kr. 327.000 i socialhjælp, uden de havde fortalt Odense Kommune det. Men på trods af de kritiske punkter kan jeg stadig godt lide velfærdsstaten, til dels. Per Stig Møller udtalte engang: ”Vi skal arbejde for, at staten skal være så stærk, at den rejser den svage, men for svag til at knække den stærke”.
Vi har velfærdsstaten, så den kan rejse de svage, men i den nuværende form gør den også de stærke svage. Et godt eksempel er den gensidige forsørgerpligt.
Den blev afskaffet igen 31. december 2015. (Imod afskaffelsen var V, K og størstedelen af LA's folketingsgruppe).
Tja, selv uden for regeringen kunne Liberal Alliance ikke være enige med sig selv. Den gensidige forsørgerpligt betyder i korte træk, at på trods af at man potentielt er fuldt ud økonomisk i stand til at forsørge sin samboende mandlige eller kvindelige kæreste, skal man ikke gøre det. Det klarer samfundet, det er kun hvis man er gift, at man skal hjælpe hinanden. Det gør det på sin vis bedre for par at bo på polsk end som ægtefolk. Det giver ingen mening i min bog, at vi ikke engang vil hjælpe vores kæreste, moderen til vores børn, når hun oplever modgang. Og for mig at se, så udhuler vi faktisk derigennem hele fundamentet for ægteskabet. Hvad der før var en dyb forbindelse af kærlighed og omsorg bliver skiftet ud med en hurtig omgang underholdning. Lidt som på Tinder. Hvis det ikke er sjovt længere, så er alting uforpligtende – hurtigt videre.
Jeg ser gerne, at Danmark er baseret på, at vi har et samfund, hvor vi ikke kun skal tale til egoisten i os selv og nasse på fællesskabet, men at vi tager ansvar for os selv og vores nærmeste. Det bør ikke ustandseligt være velfærdssamfundet, som løfter den opgave, for så får vi ikke gjort bugt med, at så mange fra tredje generation er på offentlig forsørgelse.
Ægteskabet og samboende er selvfølgelig ikke det eneste eksempel på, at vi skal løfte individet ud af velfærdsstatens klamme klør. Jeg kan hurtigt nævne, at vi rask væk sender vores ældre på offentlige plejehjem, de hjemmeboende teenagebørn får lommepenge fra staten, de voksne får hjælp til huslejen via boligsikring, på trods af at de måske kan finde en mere passende bolig. Og inden familierne kommer så langt med teenagebørn eller plejehjem, supporterer staten også med børnechecks, således at selv velstående familier har ekstra penge at bruge på de årlige ferier.
Dette skal selvfølgelig ikke ses som et angreb på alle ydelserne, men det skal ses som et opgør med det for mig ubegribelige i, at vi har alle disse ydelser til folk og familier, som sagtens kan klare sig selv. Staten skal nemlig løfte de svage, så de til sidst kan klare sig selv, men den nuværende stat knækker de stærke. De bliver umyndiggjort med alle disse ydelser, og som jeg skrev i en tidligere blog: ”Man kan måske sammenligne bistandshjælp og dagpenge lidt med en ambulance. For hvornår ville du egentlig ringe 112?”