Årets udgivelser 2009 | jensunmack.dk
Årets udgivelser 2009
En sen søndag aften ringede mobiltelefonerne tværs gennem kongeriget, og følgende samtale udspandt sig.
Pastoren: Velkommen til oversigten over årets country-udgivelser.
Jens: Tak, men hvorfor ‘country’? Er ingen af dine favoritter da lavet i byerne?
Pastoren: Fordi det er der mit hjerte er havnet med årene. Jeg er blevet ældre – jeg har mere gråt hår end dig.
Jens: Så det er musik for ældre, mener du? Country handler om at miste. Og hvad ved unge mennesker endnu om det – eller hvad?
Pastoren: Nej, hvad ved de overhovedet? I år har jeg opdaget en hel masse nyt. Der er ikke tale om begyndelsen på nye epoker, men jeg tror også, vi har en tendens til at forvente os for meget. Jeg kommer mere og mere til at tænke på mine æstetiske kriterier – hvorfor jeg holder mere af noget end af andet. Der er en masse musik, jeg ikke har ydet fuld retfærdighed. Stakken af albums, jeg har købt, er meget højere end det, jeg nævner her.
Jens: Der er meget at orientere sig i med det voldsomme antal af udgivelser efterhånden, hvor det tidligere var nemmere at få et samlet overblik. Der er mange genrer, man må opgive at sætte sig dybere ind i. Synd og skam sikkert, men heldigvis handler denne liste så kun om vores personlige præferencer.
Pastoren: Først vil jeg nævne Neko Case – Middle Cyclone. Dette album virkede først lidt anonymt, sangene stod ikke rigtig frem. Men med tiden kan jeg høre, hvad det er, Neko Case’s klare og kraftfulde stemme bærer på i sangene, og så opdager jeg, hvor gode de sange egentlig kan være. Jeg holder meget af bl.a. titelnummeret og den afdæmpede udgave af “Never Turn Your Back On Mother Earth”.
Jens: Jeg vil sige, at jeg umiddelbart blev skuffet og aldrig fik givet albummet en chance til. Hendes musik er sådan lidt Elvis Costello-agtig talentfuld, altså nemmere at beundre end at blive grebet af.
Jens: Jeg har nederst på min top-10 Dylan’s Christmas In The Heart. En bidende morsom og satanisk juleplade for de, der bare ikke kan med julemusik. Der er både referencer til western-swing og på kvindekorsiden til corny 1990’er-svensktop. Ikke en stor Bob Dylan-plade i gængs forstand, men interessant på en nærmest perverteret utilregnelig måde. Dylan’s “regulære” udgivelse Together Through Life var derimod ret skuffende.
Pastoren: Det er ikke en udleverende plade; Bob kan godt lide julesangene, men han kan også godt lide at dreje dem.
Jens: En skeptisk engelsk anmeldelse undrede sig over hvad ialverden Bob mon hører, når han hører sin egen stemme.
Pastoren: Florence and The Machine: Lungs – Dette albums modtagelse afhænger af hvad man forventer. Jeg ser det som et popalbum med mindelser om den lidt excentriske tilgang, man ellers kender fra Bat For Lashes, men det er Pop med P. Jeg kan godt lide lydbilledet, hvor Florence’s soul-fyldte vokal møder f.eks. harper; coverudgaven af “You’ve Got The Love” af Candi Staton passer perfekt ind i helheden. En overbevisende debut.
Jens: Hun synger jo teknisk flot popmusik og det er et meget selvsikkert album – men er det ikke ret kedeligt?
Pastoren: Det synes jeg nu ikke helt. Det vil lidt mere. Men i øvrigt kan vi ikke diskvalificere musik, bare fordi det er pop.
Jens: Enig. Men det vigtige er vel, om popmusik kan tale direkte til sin lytter, lyde dugfrisk og være helt sin egen. Jeg synes Florence halter på alle de punkter.
Jens: Jeg vil nævne: Vive La Féte: Disque D’Or.
Pastoren: Et flamsk band fra Belgien, der synger på fransk. Hvor står de mon i sprogstriden?
Jens: De holder med fjenden! Jeg oplevede dem engang på Roskilde, hvor de rocknroll-wise var langt ude i overhalingsbanen. Ikke de store sangskrivere, men deres enkle og intime synth-tilgang minder en del om tidlig Soft Cell. Når det fungerer, og det gør det mange gange her, er det ret charmerende. Det er måske årets “europæiske” plade for mig i år.
Pastoren: Cass McCombs: Catacombs . Et interessant nyt bekendtskab, et sted mellem country, Elvis Costello og en slags kejtet udgave af Chris Isaak (i mangel af bedre udtryk – sentimentaliteten i det musikalske udtryk er beslægtet). Hvis man skal vælge et Costello-inspireret album, så lad det være dette og ikke den overhypede albumdebut fra Girls. Go’e gamle Karen Black synger med på et enkelt nummer.
Jens: Julian Plenti… Is Skyscraper. Naturligvis Interpol-forsanger Paul Banks’ soloprojekt, som på sin vis lyder meget a la Interpol, men uden det bands signatur-stålgrå kappe. Man kan anderledes kigge ind mellem sprækkerne her. Et varieret og nært album med voksende sange.
Pastoren: Jeg har også hørt det en del. Jeg kan godt lide arrangementerne med en lille stryger og en lille akustisk guitar her og der. Resultatet bliver lidt mere “åbent” end Paul Banks’ musik med Interpol. Måske har jeg bare ikke hørt det nok, for sangene har ikke bidt sig så meget fast.
Pastoren: Så vil jeg nævne Memory Tapes: Seek Magic – Årets overraskelse. Endnu et navn, jeg ikke kendte. Det er svært at forstå, at dette faktisk er elektronisk musik, så organisk som lydbilledet faktisk er. Melodierne er i særklasse og det hele er dansabelt.
Jens: Skal du nu til at bevæge dig rytmisk?
Pastoren: Kun når ingen ser det! I en retfærdig verden var “Bicycle” et monsterhit med den specielle blanding af David Byrne-agtig vokal, Peter Hook’sk barytonguitar, syntetisk drengekor og ditto olietønder plus en fængende melodi, selvfølgelig. Bør høres. Igen og igen. Et hav af indflydelser bliver blandet til noget fascinerende nyt. Overraskende organisk!
Jens: Kent: Röd. Troede aldrig, jeg skulle få en Kent-plade på årslisten igen. Det er lykkedes dem at lave svensksindede sange om at blive voksen, forsøge at overleve og – ikke mindst, Pastor – om at miste.
Pastoren: Dette album er mere vellykket end forgængeren. Sangmaterialet er stærkere, og jeg har selv vænnet mig mere til den elektroniske lyd. Nogle sammenligner det nye materiale med Depeche Mode, men det er vist mere fordi det altid ligger lige for at sige, når nogen laver rockmusik med elektronisk præg. Samtidig synes jeg nu også, de af og til noget hårdtpumpede arrangementer har det med at skygge for Joakim Bergs eftertænksomme tekster, og det er en skam. Nogle gange kan jeg simpelthen ikke høre, hvad han synger.
Jens: Nu er vi vist ved at blive gamle, hva’!? Der er ellers teksthæfte med, skulle jeg hilse og sige..
Pastoren: Men man kunne da høre ham før – uden at skulle læse med.
Jens: Hele synth-pakken fungerer så meget bedre end på forgængeren, hvor tangenterne for ofte løb vild i 90’er-eurodancelyde. De svenske folkemelodier og de kølige berliner-synths klæder hinanden godt her. Og Röd slutter satanisk godt med to usædvanligt stærke numre.
Pastoren: Heri er jeg enig. Jeg vil så nævne Magnolia Electric Co. : Josephine – Det er først nu, jeg opdager denne gruppe. Josephine er et vemodigt album, der er tidløst og måske lige så meget et, der hører hjemme for 35 år siden som nu; sangeren Jason Molina har en lidt sårbar stemme, der især giver mindelser om Don McLean. Vemoden ligger ikke kun i melodierne, men også i mange af teksterne, der handler om at forsone sig med sorg og om Guds almagt. Især albummets første halvdel er stærk, men også den anden halvdel, der er en anelse mere rocket (uden at man dog på nogen måde ville kunne forveksle med Metallica) har gode sange som f.eks. “Knoxville Girl”. Interessant nok er det af alle mennesker Steve Albini, der har produceret (eller “optaget”, som han kalder det).
Jens: Næste albumhit på min årsopgørelse er Felice Bros: Yonder Is The Clock.
Pastoren: Du mener vel Yonder Is The Bob?
Jens: Nej, her lyder sangeren ikke nær så meget som Dylan, som på det foregående album. Hvis The Pogues blev klonet med Replacements, og så iøvrigt – som Felice Brothers gør det – kom fra The Catskills, ville resultatet nok lyde som henimod den knastede og utæmmelige musik på dette ærkeamerikanske album.
Pastoren: Så ville der ikke være nogen ædru øjeblikke!
Jens: Der er vilde levende øjeblikke fanget ind på mikrofon, der er fantastiske længselsfulde klavertemaer, som fra fjerne tabte salonsale, og en sangskrivning, der generelt residerer på et meget højt niveau, både hvad toneopbygning og de mangefacetterede tekster angår.
Pastoren: Moderat: Moderat. Første album fra denne tyske trio fra Berlin. Her er det så ikke svært at høre, at vi har fat i elektronisk musik. Dubsteppen på nogle numre er ikke så kuldslået som hos Burial i sin tid. Mange numre er instrumentale eller har gæstevokal, men sanger Sascha Ring gør det fint.
Jens: Det må være en hovedtelefonplade.
Pastoren: Det er det også! “Rusty Nails” er en fremragende sang. Det sidste hiphop-nummer er måske lidt malplaceret, men ellers er det et rigtig fint album.
Jens: Arctic Monkeys: Humbug. Den første plade med Sheffield-bandet, jeg egentlig bryder mig om. En rigtig band-plade. Og den minder vel mere om Last Shadow Puppets i tilgang og arrangement, end AM’s tidligere udgivelser. Det trækker dog lidt ned, at der er et par numre, hvor man trækker hen imod Queens Of The Stone Age – Josh Homme fra QTSA har produceret – med deres riff-bjerge.
Pastoren: Det er nu, jeg for alvor forstår de arktiske aber. Denne gang er der tonet ned for bulderet og for den sure attitude, så sangskrivertalenterne står klart frem. Man kan mærke, at Josh Homme har været involveret i dette album, der er helt indspillet i USA. Der er en lidt mere dyster tone. Men man kan også mærke, at Alex Turner’s arbejde med The Last Shadow Puppets har haft indflydelse, når man hører numre som “Secret Door” og ikke mindst på “Cornerstone”, som jo er et lille hit.
Jens: Det er jo et fantastisk nummer.
Pastoren: Son Volt: American Central Dust. Det var i år, jeg fik købt genudgivelserne af Uncle Tupelos fire albums. Uncle Tupelo betyder noget særligt for mig, og lige siden de gik fra hinanden, har det været oplagt at sammenligne hvad Jay Farrar og Jeff Tweedy har bedrevet hver for sig. Det bliver endnu mere oplagt, når man tænker på at de to i det store og hele har det med at udsende deres albums på samme tid! Jay Farrar kom bedst fra start i sin tid med Son Volt-debuten Trace, men så kom der et par gode Wilco-albums. Siden har både Farrar og Tweedy været lidt ujævne, og især Tweedys flirt med postrocken har jeg ikke været så begejstret for. I år er det helt klart Jay Farrar, jeg foretrækker. American Central Dust er det bedste Son Volt-album siden Trace. Han synger om det glemte USA med sin karakteriske country-vokal og giver mindelser om de sidste år med Uncle Tupelo.
Jens: Jeg har prøvet at høre Son Volt, men kan slet ikke se lyset. Jeg har det nu også svært med Wilco’s seneste album.
Jens: Jeg vil så istedet nævne Lady Gaga: The Fame Monster. Kendte godt hendes to-tre hits på afstand, men denne CD med otte helt nye sange har grebet mig helt anderledes. Som ren pop med adrenalin-rush og den overgivelse der skal høre med dertil, er det her i særklasse. Hun er helt sin egen – en stor personlighed. Jeg har allerede haft uendeligt meget nydelse af dette album. ‘Bad Romance’-sangen i sig selv er årets hit – massiv og elegant på samme tid! Hun er for vild! Der er noget næsten punkrockagtigt over hende – ikke musikken, men attituden hun leverer den med.
Pastoren: Og måske den underlige frisure.
Pastoren: Doves: Kingdom Of Rust – Et vellykket album; deres bedste siden The Last Broadcast. Doves står for en moden Manchester-fornemmelse med inspiration både fra King Crimson’sk progressiv rock og halvfemsernes storhedstid, som man ellers kun finder hos deres åndsbeslægtede venner og kolleger fra Elbow. Denne gang er der både de vemodige indslag som i det utroligt smukke titelnummer, en næsten Kraftwerk-agtig puls i “Jetstream” og mere rockede numre som f.eks. “Winter Hill”. Jeg har læst, at Doves skal indspille i Elbows studie nu; det kunne godt gå hen og blive interessant.
Jens: Jeg synes også de laver flot musik, men deres sanger er for grå og anonym. Men åbningsnummeret “Firesuite” fra deres debut er nu altså et must.
Pastoren: Det er det, du altid nævner! Og det er et instrumentalnummer. Sangeren Jimi Goodwin er ikke helt i klasse med Guy Garvey fra Elbow, men han har oppet sig meget siden det første nummer på deres første album.
Jens: Sonic Youth: The Eternal. Det er en fantastisk forløsende plade at sætte på, når man får nok af den mainstreamtsunami, der skyller ud af fjernsynet. Sonic Youth kan måske indimellem fremstå næsten for autopilot-kontrære, men denne gang har de de gode sange til at bære den hårde grundfølelse. Og så evner de at være catchy på den skæve måde. Fik jeg nævnt at guitarerne indimellem The Eternal‘s kantede bylandskaber giver himmelske mindelser om Television?
Pastoren: Jeg er blevet lidt træt af Sonic Youth. Men det er da godt, at du kan lide deres nye album.
Pastoren: Yeah Yeah Yeahs: It’s Blitz – Deres mest poppede udspil, men også deres bedste, Det er lykkedes at få forenet det rockede udtryk, de plejer at have, med en elektronisk kant. Dave Sitek fra TV On The Radio er medproducer og skal nok have en stor del af æren for det. Karen O er virkelig trådt i karakter som sangerinde og som frontfigur. Balladerne rummer en sødme, der hidtil kun har været antydet. Hvis dette ikke kan få Yeah Yeah Yeahs helt op i ligaen, er der ingen retfærdighed til. Jeg synes, det er årets moderne popalbum.
Jens: Det er noget af en forvandling, de har gennemgået, fra et være et enkelt rockband til at være simple og iørefaldende, uden partout at skulle være rå. Karen O har en så fyldig personlighed, at det skinner igennem og sætter et særligt fingeraftryk på dem. Så dem i Berlin i foråret på touren for denne plade, og live fungerede de nye sange også perfekt. Jeg vil så også anbefale O’s lethjertede soloalbum under titlen Karen O And The Wild Things – lydsporet til en animationsfilm.
Jens: Min etter er Thåström: Kärlek Är För Dom. Nok om al din country, for her er en ægte usentimental svensk cityplade, og om muligt en endnu stærkere én end den forgænger, som den stilmæssigt tager afsæt i. Jeg synes virkelig, han rammer stemning og skriver ordene, der kan stå hele distancen.
Pastoren: Joakim Thåström er dygtig.
Jens: Og hans sangstemme er uomgængelig.
Pastoren: Jeg vil først nævne to opsamlingsalbums uden for nummer. De er begge gode, men de er samtidig svære at placere ind på listen. Derfor kommer de her.
Diverse: Dark Was The Night – Dessner-brødrene fra The National har samlet et album med nye numre fra et tværsnit af hvad der sker lige nu blandt større navne, især fra USA, men også fra Canada. Der er mange gode sange på. Og så går overskuddet jo til AIDS-forskning.
Neil Finn m.fl.: The Sun Came Out. På en måde har vi med endnu et opsamlingsalbum at gøre. Denne gang er det Neil Finn, der har inviteret Wilco, Johnny Marr, medlemmer af Radiohead, Don McGlashan, KT Tunstall, Lisa Germano og mange andre til at lave et album sammen. Det er interessant at høre Neil Finn og Wilco sammen, men lige så interessant at høre hvad sidemænd som Philip Selway fra Radiohead og John Stirratt fra Wilco kan lave på egen hånd. Selway er næsten helt Nick Drake-agtig og har et par rigtig gode numre. John Stirratt er ovre i Crowded House-territoriet.
Jens: Der er forresten kommet et nyt album med Lisa Germano her i efteråret – må med skam meddele, det endnu ikke er blevet hørt her.
Pastoren: Animal Collective: Merriweather Post Pavillon Jeg synes ikke, dette album er så epokegørende, som mange har villet udråbe det til. Men hvis man hører det som det, der egentlig er, nemlig et elektronisk album med pludrevokaler, skaber det nogle skægge og somme tider også smukke stemningsbilleder af abstrakt art. Megen elektronisk musik er funky og griber i sidste ende tilbage til Detroit-scenens sorte pionerer, men Animal Collective er kridhvide og lader sig inspirere af Beach Boys’ psykedeliske periode omkring Smile. Det i sig selv er da spændende.
Jens: Hype kan også virke modsat; jeg læste også de her overstrømmende anmeldelser på forhånd og blev måske derfor skuffet over hvor relativt lidt AC-pakken oplevelsesmæssigt indeholdt.
Jens: Så var der Rammstein: Liebe Ist Für Alle Da. Deres store album er Mutter, og man havde håbet, de kunne svinge sig derop igen. Men denne plade står lidt splittet mellem det helt gamle, hårde udtryk og noget mere afsøgende.
Pastoren: Tyskerne er tilbage i det onde metalhjørne, efter at de var lige ved at blive for poppede på deres foregående to albums. Denne gang bliver dobbeltpedalen betjent flittigt af trommeslageren, og flere gange er vokalen tæt på growl. Provokationerne sidder løst og måske af og til lige vel løst. Men fodgængerne skal springe for livet, når jeg kommer cyklende til tonerne af “Rammlied”.
Jens: Slutnummeret “Roter Sand” viser en flot, nærmest Kurt Weill-agtig tonalitet, som gemmes alt for godt på dette album. Og bonus-CD’ens “Donaukinder” er måske østberlinernes største øjeblik i mange år.
Pastoren: Dave Rawlings Machine: Friend Of A Friend. Mens vi venter på næste udspil fra Gillian Welch i en uvis fremtid, er der nyt fra gemalen David Rawlings, der har fruen med i baggrunden. Rawlings er en intet mindre end fremragende guitarist, så lydbilledet er velkendt, men en ikke helt så markant sanger. Et solidt lille album, som bør appellere til alle, der holder af Gillian Welch – og derfor også bør kende hendes om ikke bedre, så dog lige så gode halvdel.
Jens: Rawlings er en kølig sanger, og hans stemme passer perfekt til Gillian Welch’s.
Pastoren: Fever Ray: Fever Ray – Mange svenske musiknavne, der vælger at synge på engelsk, vil aldrig blive forvekslet med britiske eller amerikanske navne. Fever Ray bekræfter dette. Karin Dreijers specielle vokal med forholdsvis tyk svensk accent og enkle, meget kuldslåede elektroniske lydbillede giver os sammen med teksterne, der griber fat i et typisk nordisk univers om barndom og kølige dage, et udtryk, jeg ikke rigtig kan placere og som derfor nok er originalt.
Pastoren: U2: No Line On The Horizon. Et hæderligt album, der dog på ingen måde overhovedet er i klasse med Achtung Baby. På det tydeligt Eno’ske “Moment Of Surrender” virker Bono direkte beskeden, når han synger om at han ikke blev genkendt af nogen ved hæveautomaten. Det klæder ham. Mere af det, tak. Hvis selvfedmen svinder, passer tøjet bedre.
Jens: Nu jeg hverken nævner Muse eller Echo & The Bunnymen, forstår jeg slet ikke hvorfor du vil være bekendt at tale om U2.
Pastoren: Vi må ikke skuffe vore mange læsere. Men så er der jo også NASA: The Spirit Of Apollo – Et ujævnt hiphop-album med et hav af prominente gæster fra David Byrne og Chuck D over Tom Waits til M.I.A., men med gode ideer. Nummeret med Kanye West, Lykke Li og Santigold er næsten det hele værd. Her kan man for en gangs skyld leve med at Kanye West elsker sig selv og sit tøj mere end noget andet. Karen O er næsten ikke til at kende, da hun bliver sat sammen med medlemmer af Wu-Tang Clan.
Pastoren: Brakes: Touchdown. Et på mange måder habilt britisk rockalbum, der dog har lidt svært ved at træde i karakter. Jeg kan sagtens høre inspiration fra ældre navne som f.eks. The Pixies og Jesus and Mary Chain, men det er ikke altid nemt at høre hvor Brakes begynder at være helt sig selv.
Pastoren: Jeg må også nævne Manic Street Preachers: Journal For Plague Lovers. De er blevet rost for denne udgivelse, men det er et album, det er lidt svært at holde rigtigt af. Heldigvis er de tre walisere ikke faldet tilbage til stilen fra The Holy Bible; det ville have passet dårligt nu, hvor de er alt for gamle til at være vrede unge mænd. Det et tydeligt fra teksterne, der alle er af den afdøde pseudoguitarist Richey Edwards, at vi har at gøre med betragtninger fra en ung mand, der var en tur gennem det psykiatriske system og lige som så mange andre aldrig kom helskindet ud af det. Musikalsk er vi ikke så langt fra Everything Must Go – harpen fra dengang dukker f.eks. op på den smukke ballade “Facing Page, Top Left”, men de knudrede tekster trækker en hel del ned. Det er tydeligt, hvem der skrev teksterne og hvem der var musikerne i bandets første år.
Jens: The Low Anthem: Oh My God, Charlie Darwin. De spiller tre ret fantastiske americana-ballader først, men derefter kommer et andet, vulgært larmende og meget dårligere band på. Efterhånden vender det oprindelige band dog heldigvis tilbage. Ujævnt så gør det noget, det med et uforståeligt lavt bundniveau, men indimellem absolut godt.
Pastoren: Anti-Pop Consortium – Fluorescent Black – Dette elektroniske hiphop-ensemble (der startede på Warp Records) er blevet gendannet i år. Jeg kan godt lide, at teksterne undgår de faldgruber af tåbelig seksualisering, primitiv voldsromantik og tilbedelse af materielle “goder”, som mainstream-hiphoppen er kommet til at lide en del under. Det elektroniske lydbillede er også ofte spændende. De her fyre kan rent faktisk spille på deres elektronik.
Jens: Nikolaj Nørlund – Tid og sted. Hans første siden Tændstik; dejligt at høre ham her som tekstforfatter og sanger på modersmålet igen. Den bløde cowboy er tilbage med sine underspillede sange. Et meget fint, intimt og velproportioneret album.
Pastoren: Jeg er helt enig; det er godt at høre NN på egen hånd – og på dansk – igen. Et nummer som “Under fremmed flag” burde være et hit.
Pastoren: Mikael Simpson – Slaar skaar – Der er helt styr på lydbilledet hos Simpson efterhånden, og han er ubetinget en af de mest originale skikkelser i dansk musik. Det eneste, jeg kan anke lidt over, er at teksterne forekommer noget mere dig-og-mig-agtige end de plejer, og det er ikke en ubetinget styrke, når man er vant til at der bliver skåret mere ind til benet.
Jens: Jeg synes specielt de to afsluttende numre – “Når du falder i søvn” og “Møjn” – er uendeligt dejlige og noget af det mest rørende han endnu har begået. Han kan lave de der fine natagtige stemninger, hvor alting står helt skarpt og billedrigt. Nogle vil dog gerne have, at han tager os et andet sted hen nu.
Pastoren: Du drømmer om et andet sted?
Jens: Nej nej, men det er der anmeldere, som gør. Måske de bare skulle slappe lidt af, og lade Mikael Simpson om at være Mikael Simpson – mon ikke han er bedst til det!?
Jens: The Rumour Said Fire: The Life And Death Of A Male Buddy. Noget af det mest lovende nye danske, hørt i lang tid. De er tydeligt inspireret af Arcade Fire/Fleet Foxes/Bon Iver-bølgen, men alligevel har de deres eget allerede fuldt flyvefærdige udtryk. Og nogle fremragende luftige og vokalharmonidominerede sange. Det bliver spændende at høre deres fulde album i 2010, om alt går vel.
Pastoren: De minder stadig om Skilfinger.
Jens: I Got You On Tape: Spinning For The Cause. I Jacob Bellens har IGYOT en af de mest overbevisende sangstemmer herhjemme. Og hans engelsksprogede tekster er også i dén grad værd at gå ned i. Efter en lidt problematisk forgænger er denne tre’er fra bandet en helstøbt og melodisk fornøjelse.
Pastoren: Jeg kommer til at tænke en del på Bowie. Og det er ingen kritik.
Jens: Mellemblond: Mellemblond. Endnu et meget fint og lovende nyt band, der bygger på en slags dansksproget C.V. Jørgensen-møder-BRMC-rock, der klart fortjener opmærksomhed. Teksterne er ren poesi. Bandet har sjæl.
Pastoren: Jeg synes, det lyder lidt bluesrock-agtigt. Men det er måske BRMC-komponenten.
Jens: Raveonettes: In And Out Of Control. Et sjovt valg af producer her, men Sune og Sharin lykkes alligevel fint. Er Wagner ikke den mest stilrene danske sangskriver!? Han får som oftest det hele til at lyde meget nemmere og mere ubesværet end det er. For os der voksede op med støjende Ramones-pop, er disse sange om sommer, selvmord og sex en fin nydelse.
Jens: Marie Fisker: Ghost Of Love. En drøm af en sangerinde, økonomiserende stemmeren i enkle, langsomme sange af stor længselsfuld skønhed. Og så er Rune Kjeldsen og Steen Jørgensen med. Åben musik fra et sugende tomrum.
Og herefter fortonede samtalen sig i almindelig sniksnak.
Jens’ top-10 for 2009
01. Thåström – Kärlek Är För Dom
02. Sonic Youth – The Eternal
03. Yeah Yeah Yeahs – It’s Blitz
04. Lady Gaga – The Fame Monster
05. Arctic Monkeys – Huimbug
06. The Felice Brothers – Yonder The Clock
07. Kent – Röd
08. Julian Plenti – ‘…Is Skyscraper’
09. Vive La Fete – Disque D’Or
Pastorens top-10 for 2009
3. Son Volt: American Central Dust
4. Moderat: Moderat
7. Memory Tapes: Seek Magic
8. Cass McCombs: Catacombs
9. Florence and The Machine: Lungs