Prædiken Juleaften 2001
Juleaften 2001
Og det skete i de dage, at der udgik en befaling fra kejser Augustus om at holde folketælling i hele verden. Det var den første folketælling, mens Kvirinius var statholder i Syrien. Og alle drog hen til for at lade sig indskrive, hver til sin by. Også Josef drog op fra byen Nazaret i Galilæa til Judæa, til Davids by, som hedder Betlehem, fordi han var af Davids hus og slægt, for at lade sig indskrive sammen med
Maria, sin forlovede, som ventede et barn. Og mens de var dér kom tiden, da hun skulle føde; og hun fødte sin søn, den førstefødte, og svøbte ham og lagde ham i en krybbe, for der var ikke plads til dem i herberget.
"Ære være Gud i det højeste og på jorden!
Lukas og Matthæus
Lukas, der skrev julens budskab i begyndelsen af sit evangelium, var efter datidens forhold en lærd mand.
Ifølge traditionen var han læge af uddannelse, ifølge hans evangelium var han en mand med stor historisk viden.
Anderledes er det med evangelisten Matthæus, om hvem man kunne sige, at hvad han mangler i henseende til historisk viden og fornem formulering, har han i indsigt i jødiske forhold og i forståelsen af grundlæggende menneskelige forhold og reaktioner på godt og ondt.
Hør blot hvordan han begynder sin julehistorie i det første kapitel:
Med Jesu Kristi fødsel gik det således til: Hans mor Maria var forlovet med Josef, men før de havde været sammen, viste det sig, at hun var blevet med barn ved Helligånden. Hendes mand Josef var retsindig og ønskede ikke at bringe hende i vanry, men besluttede at skille sig fra hende i al stilhed.
Hvad er det for en historie Matthæus har fat i her?
Havde han tænkt sig at klage til statsamtet over faderskabet, før han besluttede ikke at bringe Maria i vanry!
Det havde han nok ikke for bortset fra, at vi møder ham her i første akt, så indtager han en overordentlig beskeden plads i beretningen om Jesus, og man må siges, at som figur ligge han meget langt fra det billede, vi generelt har af den nærorientalske mand dengang som nu.
Evangelierne ved ikke meget at fortælle om Josef.
Så er der anderledes format over Lukas, der åbner sin beretningen ikke i stalden i Betlehem eller i Nazaret i Galilæa, men i kejserpaladset i Rom hos selveste kejser Augustus, der udsteder en befaling.
Han sidder på sin trone.
Han står på balkonen.
Alle er forsamlet omkring ham nede i senatet, eller på talerstolen på Forum Romanum.
Hvem ved, hvor han udsteder sin befaling?
Ved vi ikke hvor, så ved vi alle, takket være Lukas, at han gør det, at han udsteder sin befaling og dermed begynder historien om frelseren, hele verdens frelser.
Dette handler ikke om Helligånd på afveje, men om en kejser, der udsteder en befaling, der gælder hele verden.
Sådan begynder kristendommen, og lader vi os ikke imponere af dette opbud af magt, kan vi lytte til den befaling, som den unge mand, der blev født i stalden den minderige nat, senere udtaler til sine disciple, når han siger:
Ikke blot kejser Augustus gjorde krav på hele verden, ganske som andre senere har gjort. Også kristendommen gør krav på al magt i himlen og på jorden og over alle folkeslag i ønsket om, at "de skal holde alt det, som jeg har befalet jer!"
Kristendommen gør også krav på verdensherredømmet.
Og så indledningen.
Sådan begynder en sand mester sin beretning, når han ønsker, at det, han nu vil fortælle, skal huskes, samtidig med at han sætter tilhørerne i en tilstand af anspændthed, for alle kan sige "og det skete i de dage," for alle har en beretning om, hvad der skete i de dage, hvad det så end var for nogle dage, og hvad det så end var, der skete.
Alle kan huske.
Alle ved om et eller andet, der skete i de dage.
Og nu kommer Lukas så og fortæller, at det skete i de dagen, og at det hele begyndte i Rom hos kejseren som hed Augustus - den ærværdige.
Vi kender de ord. Vi kender indledningen til julens evangelium, og når vi hører ordene: Og det skete i de dage, ved vi, hvad der nu vil komme, og vi kan selv forsætte: at der udgik en befaling.
Men ordene om, at det skete i de dage, kan også bringe os andre steder hen. De kan få os til at tænke på andre begivenheder andre steder til andre tider, hvor vi selv har følt os involveret. Hvor vi har følt, at det angik os, det der skete i de dage.
Og det skete i de dage!
Ja - hvad tænker I på?
Ja det tænkte jeg også på - på kejseren, på magten, på verden, på verdensmagten på de to kors på himlen, der blev til ild og på al den angst, der fulgte efter.
Og jeg så de tre vise mænd - de hellige tre konger - der havde set stjernen og nu drog af sted på deres vuggende kameler igennem ørkenens sand, mens halvmånens lys kastede lange skygger.
De søgte deres frelser, de søgte deres frelse.
Og hyrderne på marken som blev grebet af stor frygt, men som tydeligt og klart hørte, at det blev sagt til dem, at de intet havde at frygte, for se jeg forkynder for jer en stor glæde, der er født jer en frelser.
Og vi hører englene synge
Det stærkeste udtryk for den fryd og glæde mennesker kan føle ved jordiske ting, som kommer til os og svøber os ind i et håb og en glæde uden grænse.
Langsomt begynder vi at forstå, at med ordene Og det skete i de dage menes der ingen dage og alle dage.
Ordene binder os sammen i det kristne fællesskab, men ordene er også vore egne ord, vore egne dage, hvor det skete!
Vi var tilstede den gang, da det skete, i de dage.
Det handler om os denne julefortælling. Denne historien, der er så mesterligt fortalt, og som bliver til de smukke billeder af stald og krybbe, den er også historien om os, der som de vise mænd søger frelsen ved at følge stjernen gennem ørkenen. Og det er også vores historie, når vi som hyrderne på marken bliver grebet af stor frygt ved at høre ordene: Og det skete i de dage.
Der er i dette udtryk - upræcist og intetsigende, hvad vi nu vil kalde det - en dobbelthed, der indrammer menneskelivet, sådan som vi nu engang lærer det at kende med frygt og glæde, forventning og skuffelse og al det andet, som kommer til os, alt det, der sker i de dage - alle dage.
Man kan diskuterer, hvad ordet jul betyder, men det behøver man ikke at spilde tid og kræfter på. Det giver helt sig selv, at jul betyder, at det skete i de dage, at der blev tændt et håb.
Det foregik i en ussel bolig, for håb bliver altid tændt i usle boliger, der hører de hjemme, håbene.
De fødes under stjerner, og deres dybeste mening er, at gøre det muligt for os at overvinde frygten, så vi med klar stemme kan synge: os er i dag en frelser født. Halleluja.
I dag, nu her i eftermiddag, i morgen, her i julen, fødes der en frelse, et håb, der siger: frygt ikke. Og vi tænder et julelys, og vi giver gaver, og vi smiler og vi tuder lidt, for det skete i de dage, at der er født en frelse og håbet er tændt i verden og i os.
Det er et håb om, at vi en dag kan læse, at det skete i de dage, ikke at der udgik en befaling fra kejser Augustus, men at det skete i de dage, at der blev fred på jorden.
Det ligger der i glædelig jul, når vi siger det til hinanden, eller når vi stille står og ser på stjernerne og siger glædelig jul til os selv.
Lad julefreden blive til verdensfreden - så vil vi fremover have noget at tale om, når vi for hinanden skal berette om, hvad der skete i de dage.
Derfor skal der i dag lyde et Glædelig jul til alle.