ForsidenDin psykeDepressionStressSøvnAdfærdDin kropLidelser & tilstandeSygdommeLivsstilAlkoholApps & gadgetsArbejdeFerieFritidKostenKulturMotionRygningSlankekurBøgerRelationerRelationerDin mandDine børnDin familieVenner og kollegerParforholdBloggereOm os Jeg lever livet lidt langsommere	Written by Mette Fensbo. Posted in KOL
Følg @VoksneKvinder I dag har Søs Hussmann det klart bedre end tilbage i 2008, da hun fik diagnosen KOL. Allerede i 1999 viste de første symptomer på sygdommen sig, men hun nægtede at lade sig undersøge. ”Det fortryder jeg i dag,” erkender hun.
Hun forstod overhovedet ikke, hvad der skete. Det føltes på et splitsekund som om hun her og nu blev kvalt. Hun kunne slet ikke få luft.
”Jeg gik fuldstændig i panik og forsøgte at råbe om hjælp.”
På en parkeringsplads en lun forårsdag i maj 2008 i Esbjerg skyndte en kvinde sig hen til Søs Hussmann. Hun fik hurtigt tilkaldt Søs’ datter, som bor i nærområdet, hvorefter der måtte ringes 112. Turen gik til Esbjerg Sygehus.
Her var lægerne i tvivl om, hvorvidt kvælningsanfaldet skyldtes astma eller KOL. Søs Hussmann fik ordineret astmamedicin og binyrebarkhormon og måtte blive på hospitalet i syv dage.
”Det var under den store sygeplejerskestrejke, så jeg modtog ikke en diagnose. Pusteprøven, der er nødvendig for at kunne diagnosticere KOL, var strejkeramt arbejde. Så jeg måtte vente.”
Men allerede i slutningen af juni var den gal igen. Søs Hussmanns egen læge valgte at indlægge hende med svære vejrtrækningsproblemer. Da fik hun endegyldigt diagnosen KOL.
”Den kom bag på mig. Jeg troede, jeg led af astma og jeg anede absolut intet om KOL.
Jeg fik ondt i maven og min hjerne gik i sort. Det er sådan jeg reagerer, når der sker noget uoverskueligt. Jeg talte med sygeplejersken, og hun gav mig en stor mængde materiale med informationer om sygdommen.
Da jeg havde læst det hele, spurgte hun, om jeg kunne genkende mig selv i mange af de andres historie. Dertil svarede jeg nej. De fleste var jo uden for arbejdsmarkedet. Jeg kunne stadig passe mit arbejde som folkeskolelærer.
Jeg havde meget svært ved at acceptere diagnosen. Jeg opfattede ikke mig selv som syg. Men jeg blev tilbudt at deltage i sygehusets rehabiliteringsprogram og sagde ja.”
Søs Hussmann, 64, havde på det tidspunkt røget i hvert fald 20 cigaretter om dagen igennem 30 år.
I bagklogskabens ulideligt klare lys erkender hun, at der siden ca. 1999 havde været masser af tegn og symptomer på, at hendes lunger ikke fungerede optimalt. Hun kunne på ingen måde følge med familien, når de gik en tur. Hun blev voldsomt forpustet, når hun cyklede og når hun skulle gå op af trapper. Men hun magtede ikke at smide cigaretterne i skraldespanden.
”Én gang om året kastede jeg mig ud i et forsøg på rygestop. Hver gang holdt det højest seks uger. Og den eneste lungesygdom jeg havde kendskab til på det tidspunkt var lungekræft”.
Allerede fem år inden kvælningsanfaldet på parkeringspladsen rådede Søs Hussmanns læge hende til at få undersøgt sin vejrtrækning. Men hun afviste.
”Jeg kunne ikke overskue det. I 2003 var min mand dødeligt syg af kræft. Jeg havde ikke overskud til at håndtere eventuel egen sygdom. Mine vejrtrækningsproblemer kunne jo også skyldes, at jeg røg lidt ekstra i den periode. Jeg mistede min mand dét år, og derefter tog hverken jeg eller min læge fat om mine lungeproblemer.”
Siden Søs Hussmann fik diagnosen i 2008 har hun lært meget om sygdommen. Hun fik hurtigt trænet en vejrtrækningsteknik og opnåede dengang at komme i en pæn grundform på blot syv uger.
”Alligevel røg jeg flere gange akut på hospitalet. Det skyldtes, at jeg blev ramt af regulære angstanfald, når jeg fik åndenød. Nu er jeg i stand til at aflede hjernen, når jeg føler, jeg ikke kan trække vejret. Enten går jeg ud i den friske luft eller sætter min hjerne på små overskuelige opgaver. Det kan være regnestykker. Da jeg havde det allersværest var de superlette. Nu bliver de sværere og sværere. Den øvelse fungerer godt nok.”
2008 blev som nævnt omvæltningernes år for Søs Hussmann. Udover at få diagnosen KOL, gennemgå flere hospitalsindlæggelser, stoppe med at ryge og blive medicineret, satte hun også sit rækkehus til salg. Nu skulle to plan forvandles til ét.
”Og samtidig var det første gang, jeg tænkte tanken: ”Jeg holder ikke på mit arbejde til pensionsalderen.” Alt var kaos.”
Sidste måling viste, at Søs Hussmann har 23 pct. af sin lungekapacitet tilbage.
”Jeg ville da ønske, at jeg var kommet i behandling mange år tidligere. Så ville min lungefunktion være endt et andet sted. Men jeg havde så mange undskyldninger og bortforklaringer for at undgå et lægetjek.
I dag går jeg til motion og styrketræning en gang om ugen. Jeg har et flexjob på 18 ½ time om ugen som bibliotekar på min gamle arbejdsplads.
KOL har ændret mit liv. Jeg er flyttet, har fået handicapskilt til bilen, min gangdistance er ikke lang, og jeg bliver hurtigere og mere træt end andre. Der er forskellige omstændigheder, jeg vælger at tage hensyn til, for så fungerer livet bedre for mig. Men sygdommen får ikke lov til at bestemme over mig. Jeg har et socialt liv, jeg rejser og jeg prøver hele tiden at finde nye muligheder for, hvad der kan lade sig gøre.
Jeg har engang haft et hundetravlt liv. Det nød jeg. Nu har jeg det vældig rart ved at sidde med en bog – leve og nyde livet lidt langsommere. Men afgjort med et indhold.
Jeg tager mindre medicin end for fem år siden og jeg har det klart bedre nu end i tiden før jeg vidste, jeg var syg.”
Læs evt. mere om KOL hos Danmarks Lungeforening på www.lunge.dk	Del denne artikel med dine vennerTweetHvad synes du?