140:1Til korlederen.[a]Betydningen af lamnaṣṣēₐḥ er usikker, men det er sandsynligvis afledet af et verbum der betyder »dirigere«
140:2Red mig, , fra onde mennesker,[1]Grundteksten har her og i næste linje singularis, men det må opfattes som kollektive betegnelser, hvilket også støttes af verberne i pluralis i v. 3.
bevar mig for voldsmænd
140:3som har udtænkt ondt i hjertet,
hver dag ansporer[b]Den masoretiske tekst har vokaliseret: yāgûrû (af verbet gwr): »de angriber«. Det foreslås undertiden at det kan betyde: »de rotter sig sammen«, men det er usikkert. Som regel retter man vokaliseringen til: yᵊgārû: »de ansporer/ægger«. de til krig.
140:4De har skærpet deres tunge som en slange,
der er slangegift[2]Det er usikkert hvilken slange der er ment med grundtekstens ord (ʕaxšûv). Men formodentlig en bestemt giftslange. I jødisk tradition er der dog tænkt på en giftig edderkop. under deres læber. Sela.[c]Betydningen af dette musikudtryk, der forekommer i 39 salmer, er ukendt. Det angiver muligvis et mellemspil. Andre forslag er: gentagelse, doxologi, højere toneleje, stilhed for tilbedelse o.a.
140:5Vogt mig, , mod synderes[3]Kan også oversættes: »ugudeliges«. hænder,
som har tænkt at bringe mine skridt til fald.
140:6De hovmodige har skjult en fælde for mig
og ondskabsfulde[d]Den masoretiske tekst har: waḥᵃvālîm: »og snore«. Oversættelsen må i givet fald lyde: »og med snore spændt net ud langs stien«. Men sprogligt er det ikke oplagt. Man retter derfor oftest nu vokaliseringen til: wᵊḥōvlîm: »og ondskabsfulde« eller med indgreb i konsonantteksten: mᵊḥabbᵊlîm: »de der ødelægger«. har udspændt net langs stien,
de har lagt snarer for mig. Sela.
140:7Jeg har sagt til : »Du er min Gud,
lyt, , til min tryglende røst.[4]Ordret: »til min tryglens (pluralis) røst«.
140:8,[e]Masoreterne har ikke – som oftest – vokaliseret som: »Herre« (ʔᵃdōnāʸ), men som »Gud« (ʔᵊlōhîm). Herre, min frelses styrke,
du har skærmet mit hoved på kampens dag.
140:9Opfyld ikke, , en ugudeligs begæringer,
lad ikke hans onde anslag lykkes, de vil vise sig overlegne.«[f]Den sidste sætning, der i grundteksten blot består af ét ord (yārûmû, ordret blot: »de løfter sig«), er omdiskuteret. De fleste fortolkere og oversættere går ud fra at »Sela« fejlagtigt er blevet anbragt efter yārûmû, der egentlig skulle høre til v. 10, hvor det så skal vokaliseres som hif’il: yārîmû: »de (der omgiver mig) løfter (hovedet)«. V. 10 kan dog så også opfattes konditionalt: »Hvis de der omgiver mig, løfter hovedet, så lad deres læbers fortræd tildække dem«. Sela.
Bøn om tilintetgørelse af de onde
140:10De som omgiver mig, deres hoved
skal den fortræd deres læber voldte, komme til at tildække.[g]Se note til v. 9.
140:11Der skal rystes kul over dem, han skal lade dem falde i ilden,
i vandfyldte gruber så de ikke kan rejse sig igen.
140:12En mand der bagtaler,[5]Ordret: »en tunges mand«. skal ikke bestå i landet,[6]Kan også oversættes: »på jorden«
en voldsmand – ulykke skal jage ham med stød.
Tillid til Guds omsorg og retfærdighed
140:13Jeg ved at vil føre den hjælpeløses sag,
de fattiges ret.
140:14Retfærdige skal sandelig takke dit navn,
oprigtige skal bo[7]Kan også oversættes: »sidde«. for dit ansigt.