Den forunderlige historie om alkymisten, der opfandt porcelænet. Og erkendte at viden er et fængsel
LABORATORIEFÆNGSELJ.F. Böttger var ikke blot en alkymist, der påstod, han kunne fremstille guld. Han var også en indsigtsfuld kemiker, der gennem systematiske forsøg nåede frem til opskriften på det hvide guld, porcelænet. Illustration: Marco Melgrati for Zetland
Historien om J.F. Böttger og opfindelsen af det europæiske porcelæn er ikke blot en dramatisk fortælling fuld af forfængelige fyrster, flugtforsøg, industrispionage, svindelnumre, intriger, diplomatiske kriser, krige og fangenskab. Det er også et kapitel i historien om 1700-tallets Europa på vej mod oplysningstid, videnskab og industri i en tid stadig præget af renæssancens idéer. Og så er det historien om, hvordan det kan være en forbandelse at påstå, man kan lave guld.
Den 1. oktober 1701 demonstrerede apotekereleven Johann Friedrich Böttger, at han kunne fremstille guld ud af sølvmønter. Det skulle han aldrig have gjort. Det beseglede hans skæbne som livstidsfange og som en guldfugl, hofferne sloges om. Men det førte ham også ind på rejsen mod den europæiske genopfindelse af porcelænet, det hvide guld.
Den aften i Berlin bestod publikum af fire personer. Den vigtigste var Böttgers læremester, apotekeren Friedrich Zorn, der ellers havde forbudt den 19-årige Böttger at eksperimentere med alkymi. Men den unge elev var besat af alkymien og foretog hemmelige metallurgiske eksperimenter om natten trods forbuddet. Til stede var også Zorns kone og to af Böttgers venner. De var inviteret til middag med efterfølgende demonstration.
Hvordan Böttger helt præcist fik skabt illusionen af, at han lavede sølvmønter om til guld, er en gåde. Men han må have brugt nogle af de samme midler som en moderne tryllekunstner og med behændighed erstattet sølvet undervejs, for resultatet blev testet, og det ikke bare lignede guld, men var det pureste guld.
At være alkymist var en særlig branche, spændt ud mellem seriøs, undersøgende kemi, overleverede dogmer om altings beskaffenhed og bedrageri. Og så var man ombejlet, fordi man potentielt kunne gøre nogle rige. Det var yderst risikabelt, og nogle dage efter demonstrationen lå Böttger skjult nederst i ladet på en hårdt læsset vogn for at blive smuglet ud af Berlin som den mest eftersøgte person med en dusør på tusind daler.
Læremesteren Zorn troede nemlig på, hvad han havde set den aften, og selv om han havde afgivet et tavshedsløfte, kunne han ikke lade være med at fortælle det til en kollega, og hurtigt spredtes rygtet om, at en apotekerlærling havde lavet guld. Den nykronede kong Frederik I af Preussen sendte bud efter Böttger, som straks vidste, at nu var den gal. Det ville ikke være første gang, en alkymist blev hængt, hånligt pyntet med billigt guldflitterstads, hvis det blev opdaget, at han ikke kunne lave guld. Så han gemte sig, og kongen satte eftersøgningsplakater op over hele Berlin. Guldfuglen skulle fanges.
Dette er historien om opfindelsen af det europæiske porcelæn. Og så er det også den dramatiske historie om manden bag opfindelsen, alkymisten Böttger, hvis rejser både fysisk og i overført forstand blev dikteret af magthaverne. En historie på tærsklen mellem det gamle og det nye. Mellem renæssance og oplysningstid. Mellem merkantilisme og kapitalisme. Mellem alkymi og moderne kemi. Mellem kunsthåndværk og industriel fremstilling. Det er en røverhistorie om forfængelige fyrster, flugtforsøg, industrispionage, svindelnumre, intriger, diplomatiske kriser, krige og livslang indespærring. Men den rummer også meget varme keramikovne, glasur, tekopper og lerarten hvid kaolin.
Det er også en historie om, at viden er magt. Og at den magt samtidig kan være et fængsel. I helt konkret forstand.
Flugten ud af Berlin og af Preussen er kun begyndelsen. For den bringer Johann Friedrich Böttger i armene på en anden tyran, nemlig August den Stærke, kurfyrste af Sachsen.
August var ikke kun fysisk stærk, han var også forfængelig og elskede luksus, damer og porcelæn. Hans direkte forbillede var Solkongen, Louis XIV af Frankrig, indbegrebet af dekadence, som han havde besøgt, beundret og organiseret sit eget hof efter. Han havde utallige elskerinder gennem sin levetid, fra slavinder til grevinder, og en hel del uægte børn, som han ikke ville kendes ved. Han havde erobret Polen, som han også var konge af det meste af sin levetid. Og så havde han allerede ansat en mand til på fuld tid at forsøge at fremstille ægte porcelæn på europæisk jord.
Porcelænet var nemlig kinesernes hemmelighed. De havde fremstillet det i 1.000 år, men uden at europæerne havde kunnet aflure dem metoden. De eksporterede det i stor stil, men at bestille porcelæn fra Kina var dyrt, langsommeligt og risikabelt. Tre års bestillingstid. Og hvis ikke man var tilfreds med resultatet, kunne man ikke sådan lige gå ned og få det byttet.
Samtidig var de varme drikke kommet til Europa: Kaffe, te og chokolade blev nydt af overklassen som en måde at få renere vand på under dårlige sanitetsforhold ved at koge det. Og samtidig kunne man overdøve den grimme, rådne smag med disse nye krydrede aromaer. Men det krævede samtidig nogle krus og kopper af ordentligt materiale at drikke af, og her var det ikke-varmeledende porcelæn ideelt. Og så var det samtidig smukt og passede ind i hoffernes æstetiske idéer om forfinelse.
Aristokratiet i Centraleuropa omkring år 1700 var tossede med porcelæn. Og den mest tossede af dem alle var netop August den Stærke.
Han fandt interesse for den ellers anonyme flygtning Böttger, fordi de preussiske soldater forfulgte ham med en ihærdighed, der indikerede, at her var en mand, der var meget værd. Da han fandt ud af, at Böttger var alkymist, satte han ham straks i gang med at lave guld, for August havde også brug for penge, og guld var lig med penge og direkte rigdom.
Fyrst August tog Böttger under sin egen vinge og plantede ham i ‘Guldhuset’ på sit slot i Dresden, hvor den unge mand skulle fremstille guld. Det lyder som et eventyr, men Böttger var fange – og han kunne jo ikke lave guld. Frederik I sad tilbage i Preussen og var rasende på et niveau, der førte til diplomatisk krise og næsten krig mellem Preussen og Sachsen på grund af den ombejlede alkymist.
At være alkymist i en fyrstes varetægt er en øvelse i at få det til at lyde, som om man hele tiden er lige ved at kunne lave guld, for at skaffe sig mere tid til eksperimenterne og undgå at blive henrettet. Böttger har haft en evne til dette spil, men samtidig troede han selv tydeligvis på, at det måtte kunne lade sig gøre, som det fremgår af hans notater.
De fysiske forhold for fangen var barske, og samtidig var der dette konstant pres om at lave guld, som han ret beset ikke kunne opfylde, og som flere gange var tæt på at få ham henrettet. En nat i 1703 lykkedes det ham at flygte, men han blev opsporet og sat under stærkere bevogtning.
Så da han mødte hoffets porcelænsmand, Tschirnhaus, udlært som videnskabsmand hos den berømte filosof og matematiker Gottfried Wilhelm Leibniz, var det en slags midlertidig redning. Tschirnhaus skulle fremstille porcelæn, men det ville ikke rigtig lykkes, og de to kom godt ud af det med hinanden. De fik August overtalt til, at de skulle samarbejde om porcelænsprojektet. August ville stadig have guld, men Böttger koncentrerede sig i praksis udelukkende om porcelænet, og det skulle vise sig at være en god beslutning.
Det store gennembrud fandt sted den 28. marts 1709. Den dag kunne Böttger for første gang fremvise noget, der med rette kunne kaldes porcelæn. Og som den næste tid så gik med at forfine, forbedre og forme.
Der var et stort arbejde med at konstruere keramikovne, der var i stand til at nå de varmegrader, som krævedes. Efter adskillige forsøg og benhårde fysiske omkostninger for Böttger og hans assistenter lykkedes det ham at fremstille den ovn, der blev højeste standard i Europa i over 100 år frem.
Lerstoffet kaolin fandtes heldigvis i den lokale undergrund, for det viste sig nemlig at være den afgørende materialekomponent til at fremstille porcelæn. I 1709 opdagede man en særligt hvid kaolin i en lokal jernmine, og det viste sig ideelt til at få den eftertragtede hvide farve. Næsten. For det porcelæn, Böttger fremstillede, havde et let gulligt skær modsat kinaporcelænets mere blålige skær. Det er ikke nogen stor forskel, men August ville have en eksakt kopi af det kinesiske, så meget energi gik med at forsøge at fremstille en passende blå underglasur.
Porcelæn var faktisk lige så dyrt som guld og blev kaldt ‘det hvide guld’. Alligevel så Böttger det som mindre fint at have opfundet porcelænet. Guld repræsenterede det perfekte, det forfinede og velstand i det hele taget, mens porcelæn var et materiale til brugsgenstande. For en alkymist var det at skabe andre metaller om til guld ikke kun et spørgsmål om rigdom, men også om at aflure skaberværket et af dets dybeste hemmeligheder. Den gamle myte om ‘de vises sten’, det stof, der kunne omdanne andre metaller til guld, prægede stadig alkymister som Böttger. Guld var det tætteste, man kom noget guddommeligt gennem materien, og derfor helligt.
På dørkarmen til laboratoriet indridsede Böttger skuffet ordene: “Gud skaberen har gjort en pottemager af en guldmager.” Fyrst August var tilfreds og stolt af sin porcelænsskaber, men ville også stadig have ham til at lave guld. Og holdt ham fortsat som fange under forskellige forhold gennem årene. Nu dog med titel som baron.
Økonomien spiller en stor rolle i historien på forskellige måder. Gæld og profit, dårlig regnskabsføring, problemer med lønudbetalinger og korruption i administrationen. Men det er også her, at fortællingen om det europæiske porcelæn fletter sig ind i den store fortælling om de afgørende samfundsmæssige forandringer i 1700-tallets Europa. For porcelænets tid var også en overgangstid mod noget mere moderne.
Man lavede nærmest en fabrik i byen Meissen, og porcelænet fik navnet ‘Meissen-porcelæn’, en slags varemærke for det nye europæiske porcelæn. Resultaterne med både rødt og hvidt porcelæn blev vist frem i flere år med egen stand på den store påskemesse i Leipzig, altid med stor opmærksomhed til følge. Og medierne skrev med interesse om de smukke Meissen-porcelænsgenstande.
Alt det har moderne klang af industrialisering, masseproduktion og endda en form for mediehype – og samtidig er vi i begyndelsen af 1700-tallet, hvor en fyrste kunne holde sine medarbejdere som fanger, og hvor fabrikkens produktionsleder og produktudvikler var en alkymist, der egentlig skulle lave guld. Man mærker hele tiden denne dobbelthed af gammelt og nyt i beretningen om Böttger.
Fordi opskriften på porcelæn var meget værd i forsøget på at opretholde et monopol, var der også stor interesse for at aflure den, og derfor var der flere tilfælde af en slags industrispionage, hvor spioner fra andre hoffer eller selvstændige lykkeriddere forsøgte at komme tæt på fabrikken og Böttger for at gøre ham kunsten efter.
Modreaktionen var dobbelt: Dels aflagde medarbejderne et tavshedsløfte med trussel om dødsstraf for at bryde det, og dels kendte de ansatte kun til dele af processen, så det ikke var muligt at få nok viden ud af én person, om man så udsatte vedkommende for tortur. Alligevel lykkedes det for laboratorieassistenten Samuel Kempe at iagttage Böttger så nøje, at han kunne stikke af og sælge sin viden til Preussen og åbne en konkurrerende virksomhed i 1713, hvis varer dog var af dårligere kvalitet.
Men ikke kun industrispionage truede forretningen. August den Stærke var allieret med Danmark mod Sverige i Store Nordiske Krig, og da svenskekongen Karl XII’s styrker sejrrigt nærmede sig Dresden, blev guldfuglen Böttger gemt langt væk i hemmelighed, så svenskerne ikke skulle få fingre i ham. Da freden blev sluttet, kunne han komme frem af sit skjul – men i tydeligt deprimeret tilstand.
Böttger led meget i disse år. Ikke kun på grund af fangenskabet, men også af lediggang, når han blev gemt væk, af depression, af alkoholisme og af forgiftninger på grund af de mange kemikaliedampe. Hertil kom nogle stressende intriger fra folk ved hoffet, der ville ham det ondt, og de førnævnte økonomiske problemer. I lyset af alle disse ting forslår en titel som baron og æren af at have opfundet porcelæn ikke så meget.
Den 19. april 1714 fik han endelig det frihedsbrev, han havde håbet på, men under betingelse af, at han ikke forlod Sachsen nogensinde, og at han fortsatte med at eksperimentere med at lave guld. Böttger var på dette tidspunkt langt ude i tovene, og hans reaktion på frihedsbrevet var efter sigende maniske latterkramper.
Hans sidste år i frihed var ikke meget bedre end fangenskabet, plaget som han var af sygdom, druk og gældsproblemer. Böttger døde den 13. marts 1719 af svindsot, 37 år gammel. Kun få kom til begravelsen, og fyrst August var ikke iblandt dem.
Böttger skabte ikke guld. Til gengæld lagde han grundlaget for den moderne porcelænsindustri, herunder Den Kongelige Porcelænsfabrik, der grundlægges i 1775 i København.
Han stod med det ene ben i renæssancens alkymi og det andet ben i oplysningstidens systematiske videnskabelighed. Han lærte på den hårde måde, at viden nok er magt, men at den magt ikke altid tilkommer den, som har den viden, men at den kan være livsfarlig og føre til frihedsberøvelse.
Hvis bare han ikke havde påstået at kunne lave guld, ville hans liv sikkert have været lettere. Han kunne have levet et fint liv som apoteker i Berlin, tjent udmærket og bevaret sin frihed. Men det var guldet, han fra begyndelsen stræbte efter, og som satte ham ud på den rejse, der endte i et langvarigt fangenskab, og som i stedet førte ham til porcelænet.
Porcelænet nyder vi godt af i dag, og vi kan sende Böttger en venlig tanke, næste gang vi spiser af porcelænstallerkener, drikker af porcelænskopper eller kigger på en fin europæisk porcelænsvase.