Den indre og ydre krig - En livsændrende samtale - Movellas
1. En livsændrende samtale
Jeg åbnede den store hvide mappe. En mappe jeg fik på min konfirmationsdag. Den er fyldt med billeder fra mit liv, sange fra selve dagen, og billeder fra dagen. Det er nu 3 år siden. Tiden går hurtigt. Jeg kigger billederne igennem. Der er billeder af alle mine gæster og mig. Der er billeder taget kun med min familie og mig, med et flot landskab i baggrunden. Det var en smuk forårsdag, og det ses tydeligt. Solen skærer min lillebror i øjnene. Min storebror står stolt og rank og holder armen om mig. Min mor står sammen med os og smiler som et julelys. Ved siden af hende er der luft. Det var der min far skulle have stået, men han var der ikke. Min far var ikke med i kirken og heller ikke med til festen. Han var ovre i syden og skyde. Eller blive skudt.
Det var det mest ubehagelige ved min fars arbejde. Vi vidste aldrig hvad han lavede, vi vidste aldrig om han var okay. Vi vidste aldrig noget. Men sådan er det jo, når man er datter til en soldat.
Jeg klappede den hvide mappe i, og satte den op på øverste hylde. Da jeg lukkede skabet, fandt mit blik hen til det store billede som hang på den største væg i rummet. Det var et billede vi havde fået taget lige inden min far igen rejste til østen. Mine 3 brødre og jeg, sad på en bænk, imens min far og mor stod bag os. Min far holdte om min mor. Vi smilede ikke. Nej vi grinte. I øjeblikket før billedet blev taget, havde min far lavet en joke med fotografen som fik os alle til at grine. Selv fotografen. For sådan var min far. Han kunne altid sprede smil, og kunne altid se lyset når det var mørkt. Jeg kunne stirre på billedet i timevis. Jeg elskede at se på os alle sammen smile. Det var langt tid siden vi havde smilt og grint så meget som vi gjorde den dag. Jeg elskede tanken om at alle vores smil kom fra hjertet. Det var ikke et af de falske smil der for det meste er på billeder. Nej, det her var rigtige smil. Inderlige hjertelige smil. Jeg savner det. Her virker så tomt uden ham. Selv om min storebror, Nicklas, gjorde alt hvad han kunne for at fylde tomrummet i hverdagen, kunne han ikke mindske savnet. Han var en fantastisk dreng. Ingen tvivl om det, og han gjorde et virkelig godt stykke arbejde med at være manden i huset, men det var bare ikke det samme, og det vidste han. Jeg havde stor respekt for min storebror. Han havde ofret så meget for sin familie, for at passe på os. Han gik aldrig til fester, og var nærmest aldrig sammen med vennerne i fritiden. Han tog direkte hjem og lavede lektier, og ordnede de ting der skulle ordnes i huset. Så hjalp han Elias med sine lektier, og derefter læste han avis, så tv-avis eller noget andet voksent.
En dag da jeg sad og hørte musik på mit værelse, kom Elias løbende ind. ”Naja! NAJA!” Jeg tog mine høretelefoner af, og spurgte ham hvorfor han skreg sådan. ”Mor står ude i køkkenet og græder. Nicklas er ude og handle, og jeg ved ikke hvad jeg skal gøre. Skal jeg gå ind og trøste hende eller…Eller skal jeg sidde og vente på hun kommer og siger hvad der er galt, men hvad nu hvis hun ikke gør det og…”. ”Elias! Du taler så hurtigt jeg ikke kan forstå dig! Prøv igen langsomt”. Han fortalte det hele igen, og jeg listede mig ud i køkkenet, efter at have beordret Elias til at blive på mit værelse og spille tetris. Den var god nok. Min mor stod og hulkede og snøftede og hev efter vejret. Jeg havde aldrig set hende græde før. Min mor var en stærk kvinde som aldrig græd eller viste andet tegn på svaghed, Hun stod helt stille som en statue. Sagde intet, stod bare og hulkede ind i telefonen. Så tog hun den fra øret og slukkede den, derefter lagde hun den på køkkenbordet. Hun hev fat i bordkanten, som om hun var bange for at besvime. Hun stod og rokkede frem og tilbage uden at flytte sig. Jeg stod selv forstenet og havde en indre kamp med mig selv. Jeg kunne ikke finde ud af om jeg skulle gå hen til hende, for jeg var ikke sikker på, at jeg havde lyst til at vide hvad der havde rørt hende så dybt. Jeg var bange for hvad det var. Der gik et godt stykke tid, da jeg endelig tog mig sammen til at bevæge mig. Jeg ville gå hen til hende da en dør smækkede og jeg hørte Nicklas råbe noget om at han havde fundet billig kylling. Han kom hen ved siden af mig i døråbningen til køkkenet. Han standsede op og betragtede mors rokkende bevægelser, og hendes rystende skuldre. Indimellem kom der et lille hulk eller snøft, men ellers var hun helt stille. Nicklas gav slip på indkøbsposerne så de dumpede ned på gulvet med et brag, og halvdelen af varerne faldt ud. Han løb de få skridt hen til mor og tog om hende. Han var over et hoved højere end hende, så hun kunne gemme sit ansigt i hans knus, og det gjorde hun. Han trak hende hen ind i stuen og satte hende i sofaen. Så gav han mig den første opmærksomhed siden han var kommet hjem. Han kiggede mig dybt i øjnene og gav et nik med hovedet, som kun kunne betyde at jeg skulle smutte ind på mit værelse og ikke komme ud før han hentede mig. Jeg næsten løb tilbage ind på mit værelse, hvor Elias sad på min kontorstol og spillede tetris. Jeg smækkede døren. Han hørte intet. Jeg stod med tårer i øjnene og sank sammen op ad døren. Elias vendte sig med ét, tog høretelefonerne af og gik hen til mig. Han satte sig ned ved siden af mig og tog min hånd. Det havde han aldrig gjort før. Elias var ikke den følsomme type, så dette var et tydeligt tegn på at han også vidste at noget var helt galt.