SILKEBORG-KIBERA. TUR-RETUR Søren P. Grarup - PDF
SILKEBORG-KIBERA. TUR-RETUR Søren P. Grarup
Download "SILKEBORG-KIBERA. TUR-RETUR Søren P. Grarup"
1 Silkeborg-Kibera tur-retur - side 1 SILKEBORG-KIBERA TUR-RETUR Søren P. Grarup I maj 2006 sendte Baptisternes Børne- og Ungdomsforbund (BBU) med støtte fra DUF mig til Kibera - Afrikas største slumby, som ligger i Nairobi - for at observere, suge indtryk og lære. BBU støtter det arbejde, som Evans og Rose Emasit har sat i værk og leder - Baptistkirken i slummen med tilhørende skole. Mens jeg var på besøg, boede jeg hos Anne Anhøj og Søren Skårhøj, som er i Kibera marts-juni 2006 som volontører for BBU. Disse skriverier er først og fremmest mit eget forsøg på at fordøje mine indtryk - dernæst en videregivelse af en fremmeds første-indtryk ved mødet med slummen og mennesker dér. Nogle af billederne har jeg selv taget - de er ikke for gode. En del har jeg fået af Søren Skårhøj - de er bedre. Og to billeder har jeg stjålet fra Simon Skårhøj, som var i Kibera for tre år siden.
2 Silkeborg-Kibera tur-retur - side 2 Indholdsoversigt Fra Danmark til Nairobi side 3 Første indtryk i slummen * side 4 Nairobi kort fortalt side 9 Primary School i hverdagstøjet * side 10 Besøg i hjem i slummen * side 14 Karen og Bomas side 18 Safari side 19 Søndag i Kibera Line Saba Baptist Church * side 21 Søndagsmad side 24 Kivandini village side 26 Flere slum-skæbner * side 29 Masai-marked side 31 Farvel Kibera * side 22 Stor tak side 35 (De afsnit, der er mærket med * handler om slummen og om mennesker dér)
3 Silkeborg-Kibera tur-retur - side 3 FRA DANMARK TIL NAIROBI Jeg fik Afrika ind med modermælken. Når missionærerne var hjemme på orlov, viste de lysbilleder og fortalte om Ruanda-Urundi (som Rwanda og Burundi hed dengang) så levende, at jeg kunne mærke den røde jord mellem tæerne og lugte gederne på kirkebænken i Odense. Jeg ville selv være missionær - engang. Jeg kender alle dyrene på Afrikas savanner - fra National Geografic s TV-serier altså. Jeg har set hundredvis af billeder og mange videoklip fra Kibera-slummen ved Nairobi. Jeg har studeret side op og side ned på nettet om samme område. For jeg har fået den spændende opgave af BBU at skrive en børnebog om børnelivet i Kibera. Jeg er ganske godt dus med Afrika, synes jeg nok. BBU giver mig muligheden. Jeg ved meget om Kibera. Og så en aften sidder jeg et sted i Silkeborg og taler med Pastor Evans og hans kone Rose fra Kibera Line Saba Baptist Church. Det er ikke så meget det, de fortæller - det er måden, de fortæller det på, der åbner et lille kighul til en verden, jeg ikke kender, et liv, jeg ikke kan forestille mig, før jeg - for det første - holder op med at begynde hver sætning med jeg, og dernæst oplever det med egne sanser og ikke mindst eget hjerte. Jeg må til Kibera! Det er tidlig morgen i Jomo Kenyatta Lufthavnen, tirsdag d. 16. maj Flyet lander i nattemørke, vi går ned ad trappen i dagslys - sådan tænder solen under Ækvator. Luften er anderledes - en let krydret duft. Pastor Evans og BBU s to volontører, Anne Anhøj og Søren Skårhøj, henter mig i Evans Range Rover med et lappet hul i forruden. Den krydrede duft blandes med dieselos. Vejen er ujævn med store vandpytter - det er regntid, men lige nu er det blot let skyet. Trafikken er totalt kaotisk. Det er bare Nairobi. Ikke langt fra Lufthavnen møder vi en lind strøm af folk til fods. De kommer fra slummen over 10 km. borte i håb om at finde arbejde, fortæller Evans. Nu er vi ankommet til Golf Course 2, hvor jeg skal bo hos Anne og Søren ikke langt fra Rose og Evans. Den krydrede duft er også her. En høj mur og en stor gitterport og et par vagter beskytter estaten mod ubudne gæster. Her er nydeligt og roligt. Her er alt, hvad man behøver i Dorkas hus, som Anne og Søren har lejet - god plads, strøm og rindende vand, køkken og bad og hushjælp ved navn Margaret. Her er rart, og jeg befinder mig godt, men huset kunne ikke lejes ud som sommerhus i Danmark - hvorfor skulle det også det?
4 Silkeborg-Kibera tur-retur - side 4 FØRSTE INDTRYK I SLUMMEN Så fik jeg pakket ud og hvilet lidt efter rejsen. Vi har spist frokost - dansk rugbrød vakte jubel. Og nu er det tid til mit første møde med det velkendte og ukendte land, Kibera-slummen. Vi forlader Golf Course 2 og bevæger os ud i et mylder af mennesker og minibusser. Der er en holdeplads lidt henne ad gaden. Der er råben og larm. Vi passerer en offentlig skole. På venstre side af vejen er der murede huse med forskellige butikker. På højre side skifter boder med affaldsdynger. I boderne sælges frugt og grønt, eller der pudses sko. Man kan ikke gå ud af slummen for at søge job uden at få pudset sine sko. I affaldsdyngerne står og sidder nogle børn og enkelte gamle mennesker - et par drenge sniffer lim. De er der ikke for at lede efter noget - de bor der, fortæller Evans. Vi drejer til højre fra vejen ad en smal gyde med en høj mur på venstre side og boder til højre - mobiltelefoner, tøj, sko, transistorradioer, smykker, grøntsager - you name it. Evans går forrest. Det er svært at komme frem, for vi går mod strømmen, der er tæt, og vejen er meget mudret, så man skal træde med omtanke. Vi kommer ned til en jernbanedæmning med slidte skinner på blanke jernsveller. Jorden her er tør og støvet. Det er jernbanen fra Nairobi til Uganda, anlagt af englænderne i kolonitiden - og det er hovedvejen gennem Kibera-slummen. Her er bedre plads. Vi går til venstre. Den krydrede duft blandes med en sødlig-sur sodet lugt - ikke ubehagelig, men markant. Den specielle krydrede lugt, der er som baggrundsduft alle vegne, må simpelt hen være den orange-grå jords lugt. (Efter min hjemkomst til Silkeborg gik jeg i krydderiskabet for at identificere den specielle lugt. Den bedste sammenligning, jeg fandt, var ingefær.) Solen brænder gennem skyerne. Lyset er skarpt, selv om det er gråvejr. Jeg har været for letsindig - jeg skulle have taget solcreme på. De billeder, der møder mig, kender jeg - jernbanen - affaldsdyngerne med de skæve lokummer på skråningen, og skurene nedenfor, hvor der bor mennesker - mange forskellige varer i boder eller på presenninger på jorden - udsynet fra jerbaneskråningen over de rustne bliktage - det blå toetagers hus, der rager op over de andre - den nøgne jord, hvor et enkelt trodsigt græsstrå lyser langt væk - sorte mennesker, nogle med pænt tøj, andre i slidte pjalter, børn med plastiksandaler eller bare fødder og gråt snavs på hænder og ben. På flere huse er malede skilte med
5 Silkeborg-Kibera tur-retur - side 5 ordene Chruch eller Christian Center.Jeg har set det hele på billeder. Jeg går som midt i en videofilm - uden lyd. Har jeg glemt mine ører derhjemme? Nej, der var råben og larm på gaden uden for slummen, og i gyden herned lød høj, meget høj, skrattende radiomusik fra boderne. Her er ingen, der råber højt, bare en summen som af en videomaskine sat på mute. Nej, nu kom der lyd på: Awaru, awaru, awaru. En hob ivrigt hoppende, storsmilende børn belejrer de hvide besøgende med sangen awaru - barne-swahili udtale af how are you. De bliver ved, indtil en svarer: I am fine, thank you, and how are you? De vil gerne trykke hånd. Så tier de stille og fniser - og et nyt hold awaru-sangere tager over. Lyden river mig ud af videofilmen - dette her er virkelighed. Jeg er i Kibera. Det er levende mennesker, der omgiver mig. Mennesker med øjne, der både ser og taler. Nogle øjne ser tomt ud i luften og vidner om sind, der er helt forsumpet i slummen. Andre øjne ser sig om, måske efter en ting i en bod - som når jeg selv går i supermarkedet og bare skal have et kilo havregryn. Her bor jeg - her er mit liv, og sådan er det bare. Men der er også øjne med en særlig gnist - ja, vel er jeg her, men jeg har værdighed, og livet kan være anderledes. Da jeg vågner op fra min video-tilstand, står vi lige ved en bod med alskens ragelse - rustne skruer, bøjede søm, ståltråd, forvredne beslag, et cykelstyr. Her går ingenting til spilde - kun menneskeliv. Og øjnene ser på mig. Nogle med totalt udslukt ligegyldighed. Andre øjne spørger: Hvorfor er de rige svin så nysgerrige efter at snage i vores elendighed? - gå dog hjem! Andre igen siger: Hvor der er hvide, er der penge! Men de fleste synes at sige: Velkommen, fremmede. Der er en overensstemmelse mellem folks øjnene, deres klæder og måden, de bevæger sig på - de voksnes altså. Børnene røber store modsigelser, for deres ydre afspejler forældrene. Selv det mest pjaltede og snavsede barns øjne kan røbe et indre livspotentiale, der står i skærende kontrast til slummen - kan det få lov at udfolde sig? Og så er der håret. Mange kvinder - især de yngre kvinder har fantastiske frisurer, flettede mønstre på kryds og tværs af hovedbunden. Og mange bærer klæder i stærke farver, de ser nystrøgne ud. Hvor finder disse mennesker dog denne værdighed og stolthed? Evans skal lige hilse på nogen - det skal han hele tiden. Med stor gemytlighed præsenterer han mig for den ene efter den anden - en præst fra en anden kirke, en forælder til et skolebarn eller bare en ven. Denne gang er det en snedker. Han var elev hos Evans i det tømrerprojekt, som DUF støttede for nogle år siden. Nu har han eget snedkerværksted, og med ganske simple værktøjer frembringer han de smukkeste møbler. En glad og stolt mand viser os sit værksted. Her dufter af træspåner.
6 Silkeborg-Kibera tur-retur - side 6 Vi forlader den støvede jernbane og går ind i en ganske smal gyde, hvor jorden igen er lidt fugtig og nogle steder mudret. Plastikstumper stikker op af mudderet mange steder. Min næse er begyndt at løbe, og mine øjne klør - jeg er ellers ikke allergisk over for noget. Vi passerer slagterbutikken - et rødmalet træskur med åbne skodder. I åbningen hænger et halvt dyr - vistnok en ged - og en stribe komaver med vrangen ud. Fluerne muntrer sig. Inde i mørket skimtes en kummefryser, og et par ledninger på en stang bag på huset fortæller, at slagteren har strøm. Vi er i udkanten af slummen. Skilte på nogle skure fortæller, at her er frisørsaloner. Lidt inde ad gyden smutter Evans ind ad et smuthul mellem to skure - det er stien ned til kirken og Primary School. Vi går gennem en gitterlåge og ind på en åben plads omkranset af gule og brune skure. Her ligger intet affald. Den sur-søde lugt fortager sig lidt, og krydderduften slår igennem. Vi er i skolegården. Bag skoleskurene ses nogle etageejendomme. Skolen ligger helt i udkanten af slummen og grænser op til en estate. Nogle lærere og en del mindre børn befinder sig i skolegården. Her er en glad atmosfære. Mange smil og legende latter. Der skal hilses raden rundt - hvis man kan, for man får hurtigt hænderne fulde af barnehænder, der vil holde i hånd. Anne kunne godt bruge tre-fire hænder mere. Jeg hilser på head masteren på hans kontor - et lille rum med et bord, to stole og et skab. Ud i skolegården igen. Flere børn pibler frem et eller andet sted fra. Jeg bliver senere klar over, at de kommer inde fra kirken. Det har spist frokost. Jeg bliver budt en stol at sidde på - én er jo gæst. Efter at have siddet stille lidt, mærker jeg at det klør på mine ankler. Jeg kigger efter, om jeg har fået utøj. Der er intet at se - ingen bid, men det klør. Mine sko og sokker er meget støvede - det er slumstøvet, der bider. Evans følger mig rundt i alle klasser for at præsentere mig og fortælle om mit ærinde. De rejser sig og står pænt, når vi træder ind i en klasse. Der bliver hilst. Og de sætter sig ikke, før de får lov. Disciplin, men på en varm og venlig måde. Til sidst viser Evans mig kirken. Gennem en smal gang med et ganske lille klasserum på hver side kommer vi ind i et stort blikskur med cementgulv. I den ene ende er der en forhøjning som en platform. Lidt rodet står nogle bænke skubbet sammen i den anden ende og der står nogle få slidte skoleborde. Skolebordene både her og i klasserne er simpelt sammentømrede brædder - bord og bænk hænger sammen. Man kan stadig se, at de engang har været malet i klare farver. Evans fortæller, at den ende af kirken, hvor platformen er, er det hus, som Simon Skårhøj forærede kirken, da han var voluntør i Kibera. Vi forlader Primary School og går videre til Secondary School. Den ligger længere inde i slummen. Et skilt på et blåmalet træskur påstår, at her er et hotel. Evans fortæller, at det leverer maden til Secondary School.
7 Silkeborg-Kibera tur-retur - side 7 Gyden bliver lidt bredere. Der løber en åben kloakgrøft i den ene side. Papir og plastik stikker op af jorden overalt. Evans peger på en plasticpose, jeg skal styre udenom. Det koster penge at besøge et lokum i slummen. Der er ca. 400 til 1,2 mio. mennesker. Så en plasticpose, der kan kastes ud i nattemørket, er en billigere og lettere løsning. Det har jeg læst et sted. Awaru, awaru, awaru - børnene springer ud fra affaldsdyngerne, efterhånden som vi kommer frem - men gederne bliver bare stående og gumler. Vi kommer forbi en stor tom plads til venstre. Ejeren er vistnok politiker. Han vil ikke bygge skure på den og vil ikke leje den ud. Men Evans vil gerne købe den en dag for at bygge en ny og bedre skole. Vi beser grunden. Den ligger ned til Nairobi Dam. Der er nu ikke meget dam over den. For den er opsamlingskloak for hele området og er omdannet til en sivbevokset sump. Men det grønne pynter - og det går op for mig, at det først er her, jeg hører fugle i slummen. Bagest på grunden er et langt skur med et stort halvtag. Det er et pottemagerværksted. Vi går videre. Foran os står to små tykke børn med bare fødder og alt for småt tøj. De holder hinanden i hånden. De siger ingenting, smiler bare med stive smil og tunge øjne. Den mindste har en byldagtig gevækst ved det ene øje. Pludselig er vi ved en blåmalet port. Evans banker på, og en lille luge går op. Porten bliver åbnet indefra, og vi træder ind i en helt anden verden. De gul- og brunmalede blikhuse står ret op og ned. Her er rent og pænt og endda grønne planter i små bede. Det er ikke nytteplanter, men prydblomster. Store drenge eller unge mænd i beige og brunt jakketøj og med slips, og piger og unge kvinder med beige nederdel står i små klynger og taler alvorligt eller smågriner. Vi er på Secondary School - gymnasiet. Her er en umiddelbar atmosfære af vilje og stræben mod noget andet og bedre end slummens elendighed. En af bygningerne er i to etager med en svalegang. Herfra kan man se ud over slumtagene og langt ned ad gyden til begge sider. Igen præsenterer Evans mig for lærerstaben og for nogle klasser. Han fortæller dem, at jeg gerne vil besøge nogle hjem i slummen, hvis nogen har lyst til at invitere mig. Inden vi forlader skolen, har jeg en invitation fra en ung mand med briller og meget alvorlige øjne. Inden vi skal videre er jeg nødt til at benytte skolens toilet. Der er cementgulv, et firkantet hul i midten med to trædeforhøjninger omkring. Det lugter af latrin - selvfølgelig - men gulvet og væggene er ganske rene.
8 Silkeborg-Kibera tur-retur - side 8 Vi forlader Scondary School og fortsætter lidt hen ad strædet, som åbner sig lidt imod en bro over et vandløb. Det er vistnok Ngong River - et naturligt vandløb, der er omdannet til åben samlekloak. Ved et hushjørne ligger en fed so, og gederne huserer også her, men her kan de ikke helt hamle op med det grønne omkring vandløbet - eller også kan de bare ikke ballancere på den mudrede skråning ned mod vandet. En meget tyk, smilende mand sidder på en stol. Vi hilser på ham. Jeg har hørt om ham - det er ham, der ejer alle gederne. De sover inde i hans hus om natten. Han ejer også en forholdsvis stor butik i slummen og tre matatuer (minibusser), der kører i Nairobi. Det er ikke let at gennemskue, om han er en slags slum-mafiaboss eller bare en klog særling. Evans kalder ham sin ven - han har givet Evans mange råd og fiduser, da Secondary School skulle bygges - og de taler gemytligt med hinanden. Vi går over broen - man skal se, hvor man sætter fødderne, for nogle planker er knækket, andre mangler helt. På den anden side deler vejen sig i to, så der dannes et lille torv. Vandrør ligger blottet ovenpå jorden. Der er boder med levende høns, grøntsager, spraglet tøj, komaver og fisk - ganske små, tørrede fisk og affilletterede fiskeskeletter med hoveder. Der er ved at komme gang i små gryder med trækul, som gør det ud for komfurer. Nogle steder bages en slags pandekager - de kaldes chapati - og nogle trekantede brød, der ser ud, som om de er fyldt med et eller andet. Vi går en anden vej op til jernbanen. Der er kommet flere mennesker, og vi går igen mod strømmen. Folk er begyndt at vende hjem. De, der går her nu, er sandsynligvis dem, der ikke fik arbejde i dag. Alvorlige eller skuffede øjne. I gyden op til asfaltvejen bliver pladsen trang. Her er stadig lige mudret, selv om det ikke har regnet i dag. Klokken er henad fem. I affaldsdyngerne er børnene og de gamle der stadig. Så vidt jeg kan se, er det de samme, som da vi gik ned ved middagstid - de bor her jo. Der er kommet en anden vagt ved porten. Han smiler og hilser venligt. Han vil gerne snakke og skal høre, hvem jeg er og hvor jeg kommer fra. Han hedder Chris - eller altså Christopher. Anne og Søren og jeg hilser af med Evans og går ind i huset ved porten. Evans fortsætter ind i estaten. Jeg føler mig umådelig støvet over hele kroppen. Et brusebad gør godt. Jeg kan vaske slummen af udenpå. Men indeni hvirvler slummens mange indtryk rundt i en uhåndterlig sky af sørgmunter forvirring. Alle disse øjne - jeg vil aldrig kunne slippe dem, eller de vil aldrig slippe mig. Jeg er grundigt sulten, og klokken halv syv går vi hen til Rose og Evans. Cikaderne synger højlydt, som om hele verden har fået tinnitus. Evans vagthund Rex tager imod os med logrende hale og snuser venligt til os - men den er tydeligt nok obs på vore attituder. Rose har tilberedt et overdådigt måltid med traditionelle afrikanske retter. Jeg kan ikke lade være med at tænke: Bare vi kunne dele med nogen! - selvfølgelig tænker jeg det, tænker jeg, jeg har jo lige været i nede slummen. Men hvorfor tænker jeg ikke sådan, lige så selvfølgeligt, når jeg sidder i den hjemlige danske overflod? Det klør stadig lidt på den ene ankel og i venstre øje.
9 Silkeborg-Kibera tur-retur - side 9 NAIROBI KORT FORTALT Onsdag d. 17. maj gik turen ind i Nairobi. Jeg undlader de nøje beskrivelser her. Dem kan man læse i enhver turistinformation på nettet - bortset fra, at Nationalmuseet og National Archive begge var lukket p. gr. a. renovering. Det kan kun læses på et skilt ved billetlugen. Fire ting tror jeg dog skal opleves - dem har jeg ikke læst beskrivelser af: 1) Trafikken og transportmidlerne i Nairobi - taxa, matatu (minibusser), bybus - nyrebælte anbefales, hvis nogen skulle få lyst selv at prøve. 2) Den åbenlyse forskel på rig og fattig - det ses både på klæder og på bygninger. 3) Forskellen på Centrum og forstæderne (for ikke at nævne slummen) - gaderne i centrum ser ganske nyfejede ud, og man smider ikke sit tyggegummi på fortovet. 4) De handicappede - man ser ikke svært handicappede i slummen, måske et par skæve ben. Inde i centrum møder man dem i trehjulede håndcykler, eller siddende på et tæppe med tiggerskålen. Bl. a. mødte vi en spedalsk uden fingre og tæer. Vi var inde i City Market - en stor hal med boder på gulvet og på balkonen hele vejen rundt. Her sælges frugt, grønt, blomster, tøj, og ting og sager. Anne købte et par sorte træfigurer - to høje, meget tynde mennesker - for 300 shillings - hun kan prutte om priser! Jeg slog til og købte også to i hendes kølvand. Og så købte jeg et perlearmbånd for 150 shillings. Ellers er Nairobi C en almindelig myldrende storby med banker, restauranter, parker, ambassader o.s.v. - og en banegård fra kolonitiden, hvor der kommer tog, der også er fra kolonitiden. For resten så vi kun ganske få hvide i byen - jeg havde nok ventet flere.
10 Silkeborg-Kibera tur-retur - side 10 PRIMARY SCHOOL I HVERDAGSTØJET Om morgenen torsdag d. 18. maj 2006 går vi igen ned i slummen, denne gang fulgt derned af to af de unge fra Secondary School. (Det er en fast regel, at hvide volontører og gæster ikke går ned i slummen uden en lokal ledsager - af sikkerhedshensyn. Kriminaliteten er høj, og volden kan være grov. Men på intet tidspunkt følte jeg mig på nogen måde truet eller utryg blandt mennesker i slummen - derimod oplevede jeg anderledes ubehagelige attituder over for os hvide nogle steder inde i Nairobi, hvor vi færdedes den mellemliggende dag og et par dage senere.) Jeg skal opleve Primary School i hverdagstøjet. Og så skal jeg efterkomme hjem-invitationen fra i forgårs. I dag er der virkelig pres på strædet ned til slummen. Det er morgen, og strømmen af mennesker, der skal ud at søge arbejde, er tæt. Strædet er næsten lige så mudret i dag som for to dage siden, selv om det ikke har regnet. Jernbanen er mere støvet end sidst. Min næse løber og øjnene klør. Det prikker på anklerne. Vores ledsagere går rask til. I dag skal vi ikke lige hilse på en masse mennesker - bortset fra Awaru-koret, der popper op alle vegne. Vi er hurtigt fremme ved Primary School. Lærerne og nogle få elever er ankommet. Nogle af lærerne og Anne og Søren giver sig til at lege med børnene. Bortset fra hudfarven og tøjet (nogle har brune, andre blå skoleuniformer - men mange har bare det slidte tøj, de nu har) så ligner de fuldstændig danske børn - lige så søde og sure, drilske og nærtagne, vågne, trætte, pjattede, generte, frække, fnisende at rense såret meget omhyggeligt. En dreng er faldet og har slået hul på knæet. En af de store elever er på pletten med en førstehjælpskasse, og en af lærerne hjælper med Der kommer stadig flere børn, og ca. kl. 8 (måske kvart over - African time ) begynder timerne. Jeg får lov at sidde med i en femteklasse - som en flue på væggen - en vel stor flue! Der er 13 børn i års alderen. Læreren repeterer på tavlen lektionen fra i går - arealet af en trekant. I dag handler det så om rektanglet - hvordan man regner baglæns og finder en side, når man kender arealet og den anden side. Eleverne finder hæfter og skrivetøj frem - nogle har et blikpenalhus med farveblyanter og flere skrivetøjer, andre har bare én kuglepen eller blyant. I lokalet kan jeg se fem skolerygsække - to nye og tre meget slidte. De fleste har deres grej med i en plasticpose. Lektionen gennemgås på tavlen, og læreren er
11 Silkeborg-Kibera tur-retur - side 11 meget omhyggelig med at få alle til at forstå. Koncentrationen er høj, højere end jeg ville forvente i en dansk femteklasse. Nu skal eleverne regne opgaver hver for sig. Udefra kommer mange lyde - man kan høre de andre klasser - en ivrig voksenstemme forklarer noget på swahili, en hel klasse læser i kor, og de små klasser synger af karsken bælg. Koncentrationen holdes i 5. klasse. Læreren går rundt til den enkelte og hjælper og kontrollerer - alle skal med. En af pigerne skal dividere 96 med 6 og begynder at sætte 96 streger i sit hæfte. Læreren viser hende, hvordan hun skal opstille et divisionsstykke - det er svært at forstå. Samwa (en dreng) begynder at virke lidt fraværende på jeg har forstået det -måden. En anden gaber. Koncentrationen begynder at dale. Men der arbejdes. Samwa bliver kaldt til tavlen og skal regne en opgave. Han regner forkert - bredden = 20 cm. Mange markerer. Christina får lov at prøve. Hun regner rigtigt, men der er stadig en fejl - bredden = 10 m. Ivrig markering. En tredje retter - bredden = 10. Endnu ivrigere fingre i vejret, og den fjerde retter rigtigt - bredden = 10 cm. Alle skriver i hæfterne. Samwa kigger hos sidemanden. Kl. 9,45 er der frikvarter til kl. 10,20. I Frikvarteret når jeg at interviewe Samwa - eller Dishon Samwa, som han rigtigt hedder. Han er 14 år - er kommet sent i skole. Hans far døde, da han selv blev født, men han har sin mor, som tager forefaldende arbejde. Hans bror Luke på 18 år gik ud af 8. klasse p. gr. a. skolepenge, og søster Judith på 16 stoppede i 7. klasse. Hjemme må Samwa arbejde, vaske tøj og lave mad - han vil gerne lære at tilberede en kylling. Han står op kl. 6 sammen med solen og går i seng ved 20-tiden. Hans drøm er at blive elektriker (han har noget elektronisk grej derhjemme, som han leger med) så kan han tjene penge, så han kan bo i et hus lige uden for slummen. Familien kommer fra Western - den vestlige provins i Kenya. Samwa har været der og har en ven derude. Så har han en én ven i Kibera - de spiller fodbold og læser bøger sammen. Klokken ringer ind til time. Jeg sidder med i 7. klasse. Der er 10 elever, som jeg anslår til alderen år - 7 drenge og 3 piger. Rummet er ganske lille, og skolebænk-bordene står i to rækker på langs af rummet og efterlader kun en smal gang til læreren ved tavlen. De har Social Education. I dag handler det om ægteskab. Både gode kristne moralske principper og Kenyas love om ægteskab gennemgås (bortset fra, at flerkoneri, som er tilladt i Kenya, ikke nævnes - én mand og én kone!) Både lærer og elever virker engagerede. Der lægges meget vægt på den gensidige respekt - og manden må ikke slå sin kone, eller sine børn. Det afføder et spørgsmål fra en af drengene: Hvad så, hvis hun ikke gør, som han siger? Svar: Så må de tale om tingene, og manden skal lytte til, hvad konen gerne vil. En pige henne ved bagvæggen vender sig med et sejrende smil og slår smut med øjnene. Døren til toilettet burde være lukket, bemærker læreren - en kraftig ammoniakdunst smyger sin ind i lokalet. En stor elev i pænt tøj - Michael - smutter uopfordret ud og lukker døren. Der bliver klappet. Og undervisningen fortsætter med mange spørgsmål og svar. Der bliver klappet af gode
12 Silkeborg-Kibera tur-retur - side 12 svar. Michael har mange rigtige svar. Læreren gennemgår hver elevers notater både for indhold og retskrivning. En anden lærer kommer ind og overtager undervisningen. Næste time er CRE - Christian Religious Education. I dag handler det om integritet - den kvalitet at være til at stole på og være ansvarsbevidst, og ikke at vakle i moralsk dømmekraft. Læreren følger bogen meget nøje, skriver af fra den på tavlen. Hun virker lidt uforberedt, eller også mangler hun personligt engagement i det, hun underviser i. Det påvirker klart elevernes engagement i timen. Nogle bibeltekster skal læses højt. Michael slår hurtigt op og læser smukt. Igen er han den med de rigtige svar. Det var da vist også ham, der kom med førstehjælpskassen i skolegården. Kl. 11 er der igen frikvarter, og jeg får lejlighed til at interviewe Shazmi fra 7. klasse - en 13 årig pige med meget levende, skælmske øjne (det var hende, der slog smut med øjnene i klassen). Hun har både sin mor og far samt en bror på 3 år, som går i babyclass i skolen. Hun har fået the og brød til morgenmad, får frokost i skolen, og ris og kød til aftensmad - helst kylling, men det er ikke hver dag, de får kød. Hendes mor arbejder i lufthavnen, guider passagerer til og fra flyene. Hendes far arbejder i byen. Hun kan godt lide at læse bøger - især spændende eventyr. Shazmi har tre veninder i slummen. De leger ofte gemmeleg. Og så spiller hun volleyball. Hun drømmer om at blive journalist på TV, tjene penge og bo et andet sted end i slummen, så hun kan tage sig af sine forældre på deres gamle dage. Kibera er ikke et godt sted. Det bedste hun kan tænke på er at få en uddannelse. Det værste hun kan tænke på er, hvis hun skulle blive gift, før hun er færdig med skolen. børnene med stor umage gør efter. Hele kroppen og fingre og tæer og ansigt får en omgang. Lidt efter kommer nogle lidt større børn til. Der er nok et halvt hundrede børn i skolegården nu. Tre bildæk bliver rullet frem, og børnene stiller op på tre rækker. Så skal der løbes bildækstafet - gennem bildækket og om bag i rækken. Så bliver der kæmpet - håndbrydekamp - hovedbrydekamp o.m.a. Der bliver grinet meget. Et par sort-hvide kragefugle flyver over skolegården i retning mod sumpen. Det er de første vilde fugle, jeg observerer i slummen. Næste time begynder kl. 11,15. Skolegården tømmes, men straks efter kommer de mindste ud igen - ca. 3-6 årige i babyclass og preschool. De marcherer på række og geled, mens de synger: If I die let me die in the army I m a soldier in the army of the Lord. Efter et par rundture i skolegården skal der gymnastikkes. Lærerne viser på skift forskellige øvelser, som
13 Silkeborg-Kibera tur-retur - side 13 Ved skolens halvåbne gitterport står en pige på måske 5 år i snavset sweater, en alt for kort nederdel og slidte plastiksandaler. Hun står bare og kigger med tunge øjne på alle de andre børn. En lærer lukker porten, og pigen trækker sig tilbage. Derefter skal børnene i små grupper bygge huse. De finder sten, som de markerer husene med. En strikket bamsedukke bliver lagt til at sove i et af husene. Og tre piger spankulerer stolt rundt med hver sin bamsedukke bundet på ryggen. Et par af pigerne har meget flotte fletninger med spraglede træperler i. Pigen fra porten sidder nu på den smalle sti mellem nabohuset og trådhegnet, der afgrænser skolegården. Hendes tunge øjne bare kigger og kigger ( - en hundredelap for hendes tanker!) Evans, som er ankommet til skolen, viser mig en to meter bred stribe jord bag skolebygningerne ind mod estaten. Her gror et par bananplanter med endnu små grønne bananer på - et par planter kaldet bathing sponge, hvis agurkeagtige frugt bruges som en slags engangsvaskeklud - nogle græskarplanter og papayatræer. Men det meste af stykket er overgroet med græs. Planen er, at det skal dyrkes mere intens. En flok klireagtige fugle flyver højt over vore hoveder med kurs mod sumpen. Et par kvinder og et par unge mænd (vistnok fra Secondary School) kommer ned i skolegården, bærende på store gryder. Kl. 13,00 ringes der ud til frokostfrikvarter. Alle børn samles i kirkesalen. Der bliver serveret varm mad. I dag er det ris og spinat, I morgen skal de have ugali (en fast majsgrød) og bønner, og i overmorgen noget tredje. BBU har skaffet midler, så børnene i Primary School i et helt år kan få et måltid mad midt på dagen - for manges vedkommende er det måske det eneste måltid, de får. Der bliver spist med stor apetit.
14 Silkeborg-Kibera tur-retur - side 14 BESØG I HJEM I SLUMMEN Vi forlader Primary School, inden børnene har spist færdig. Evans fører an til Secondary School. Flere steder på jorden ligger opsprættede papirsække eller presenninger med gule plantetrævler lagt til tørre. Evans forklarer, at det er en af ingredienserne til den lokalt bryggede øl. Her brygges meget øl. Mit digitalapparat er løbet tør for strøm - jeg må klare mig med øjnene. Det passer mig egentlig udmærket. Jeg har hjemmefra vedtaget, at jeg ikke vil ligne en japansk turist, der oplever alting gennem en linse for bag efter at se, hvor jeg har været. Jeg vil opleve. Søren kan måske fotografere for mig. Et par kvinder - den ene ser ret gammel ud - sidder på plastikkasser og ordner nogle grøntsager. Idet vi passerer dem, rækker de ud efter mig og lader fingere glide ned ad min arm. De siger noget på swahili. Den gamle kigger undersøgende på sine fingre. Evans forklarer: De har aldrig før rørt ved en hvid. På skolen bliver vi - Anne og Søren og jeg - vist ind på lærerværelset, et lille rum foran head masterens kontor. Her står en lille sofa og et lavt bord, og på den anden side et skab med mange rum med hængelåse på. Rose er her også. Vi skal alle fem have frokost her og bliver spurgt, om vi vil have Fanta eller cola til maden. Jeg spørger, om jeg ikke bare kan få vand. Der er ikke drikkevand, kun Fanta eller cola - jeg vælger Fanta. Et par elever kommer med fem portioner chapati med brune bønner. Chapati er en slags madpandekager. Vi må spise med fingrene - på afrikansk - men det er nu ikke så svært. Det smager godt og mætter meget. Evans har været rundt for at spørge, om der var flere, der ville invitere mig hjem. Han har også opfordret eleverne til at skrive deres livshistorie ned til mig. Efter frokosten kommer to unge mænd - friske, smilende fyre - og spørger, om jeg vil hjem at se deres hjem. De har lige en fritime, så hvis vi skynder os, kan vi nå det med det samme. Jeg følger med Victor og Harrison. Vi går over broen og holder til venstre. Lidt efter drejer vi ind ad en anden meget smal gyde. Den er nærmest bare en kloakgrøft, og man må balancere på kanterne. Vi krydser rundt mellem blikskurene. Jeg er allerede faret vild. Viktor byder mig indenfor. Vi kommer ind i et rum på ca. 3 gange 4 meter. Lige indenfor døren til højre står en lille sofa op ad væggen. Foran den et lille lavt bord. På den anden side af bordet en taburet og til venstre (ved siden af døren står en stol. Et rødt forhæng deler rummet midt over. Jeg ved fra mine forstudier, at (Disse to billeder fra et slumhjem har jeg lånt af Simon Skårhøj) bag forhænget er der en seng. Væggene er beklædt med avispapir og langs langvæggene er der opstablet plastik- og trækasser og blikdåser og en del løse genstande - bl. a. et par små olielamper bestående af en dåse med en væge. Det ser lidt rodet ud, men alt er holdt rent. Viktor kalder ind bag forhænget, og en kvinde kryber ud. Hun er enten meget træt og søvnig, eller også er hun syg. Hun hilser sløvt og siger ikke mange ord. Det er
15 Silkeborg-Kibera tur-retur - side 15 Viktor, der fører ordet. Der bor fem personer i huset her. De er venner til Viktors onkel, og Viktor bor hos dem. Viktor selv er forældreløs. Jeg takker for gæstfriheden, og Harrison fører an på den videre færd. Gennem stræder og gyder, over små pladser, langs en dyb grøft, over en spinkel bro, ind gennem en gård, over en planke over en anden grøft, ind ad en port, gennem en gård med cementgulv, videre ad en lille sti, og ind ad en kloakgrøftegyde med en smal flisesti ved siden. Nogle børn er ved at hjælpe deres mor med noget vasketøj i plastikbaljer, som lige kan balancere på den smalle sti - men de skal lige hen og hilse på: Awaru. Her bor han. Harrison åbner døren og går først ind og veksler et par ord med en kvinde. Det er hans mor. Hun tager imod mig med stor venlighed - smilende og med varme, intelligente øjne - hun minder mig om min egen mor. Hun hedder Beatrice. Hytten er indrettet præcis som den første, jeg besøgte, bortset fra, at der er to stole over for sofaen. Men var dér rent, så er her skinnende rent. På alle møbler ligger hæklede pynteduge. De er stærkt gulgrønne, næsten selvlysende, og de lyser faktisk op i det mørke rum. Et par blå petroleumslamper hænger på væggen ved siden af døren. En onkel og en anden ung mand kommer til og tager plads. Beatrice taler fint engelsk og svarer villigt på spørgsmål. Hun spørger, om jeg vil have en kop the. Jeg spørger lidt dumt, om det er afrikansk uhøflighed at sige nej, men det er helt OK. Beatrice virker helt genert, da jeg bemærker, hvor imponeret jeg er over, at komme fra den snavsede gyde og ind i et så skinnende rent hjem. Onklen siger: Du kan have et rent hjerte, men så må du også have en ren krop, og for at have det, må du have et rent hjem - det hænger sammen. En kort lektion i afrikansk, logisk sammenhæng mellem ånd og materie, og en overraskelse for mig, der er flasket op med, at det er det indre, det kommer an på. I dette hus bor der også fem personer. Jeg spørger, hvor de sover, og onklen forklarer. I loftet hænger en sammenrullet madras, lige til at fire ned, når bordet er sat over på nogle stole. Jeg spørger onklen, om det er uhøfligt af mig (jeg er jo kun en dum dansker, der ikke kender afrikansk kultur) at spørge om lov til at se ind bag forhænget. Med et venligt smil siger han, at der er næppe mange kvinder, der vil vise mig det, for dér er den eneste smule privatliv, man har i slummen. Jeg lader være med at spørge. Vi hilser af, og alle giver mig varme håndtryk og ønsket om Guds velsignelse med på vejen. Ude i grøftegyden igen har jeg en følelse af at have været i noget nær et kongeslot. Vi er nærmere ved Secondary School, end jeg troede. Men vi kommer tilbage af det andet stræde, der fører hen til broen. Jeg ved ikke hvordan, men vi kommer til at tale om stammer. Victor og Harrison undrer sig over, at stort set hele Danmarks befolkning en én stamme (efter antropologiske definitioner). De tilhører begge Luhyo-stammen. Luo? gentager jeg spørgende (det er det eneste stammenavn jeg kan huske - der er over 40), og de griner lidt af min vankundighed. Luhyo er vist finere end Luo - de er lysere i huden. Luo er er meget sorte. Kikuya er den største stamme i Kenya, dernæst kommer Luhyo og på tredjepladsen Luo, Men Luo erne er flest i slummen. Masaierne er en af de mindste stammer - alligevel indtager de en stolt særstilling i den kenyanske kultur. Jeg kan mærke, at jeg slet ikke forstår rækkevidden og dybden i deres stammestolthed. Det handler bl. a. om at høre til en gruppe i et Afrika, hvor nationalstater er en europæisk påduttelse. Rose, Søren og Anne venter på skolen sammen med Brighton (ham med briller og alvorlige øjne) og David. Dem skal vi nu besøge alle sammen. Vi går samme vej tilbage, som jeg lige er kommet ad, men går længere - meget længere. Også denne gang krydser vi over grøfter og ind mellem hytterne. Og også her kan børnene synge Awaru.
16 Silkeborg-Kibera tur-retur - side 16 Kibera-slummen (markeret med rød streg) snor sig ca. 5 km. Ø-V og 1-1½ km. N-S. Den består af flere landsbyer - nogle er markeret ovenfor. Her bor 1,2 mio mennesker (I Nairobi i øvrigt bor 2,5-3 mio.) De grønne prikker er Kirken og Primary School (th) og Secondary School (tv). Den blå makering NØ for slummen er Golf Course 2, estaten hvor Evans og Rose og Anne og Søren bor. Iflg. David og Brighton kommer vi gennem flere forskellige landsbyer med hver sit navn - for en fremmed er slummen bare én stor masse, og hvordan de lokale kan kende landsbygrænserne, er lidt af en gåde. Stiller man øjet skarpt, kan man dog godt se, at der er forskel på husenes standard fra det ene område til det andet. Soweto i slummens østende, som vi kommer fra, er meget fattigt. Vi passerer nogle lange lerklinede huse, der ligger på lige rækker. Mange af husene her er lerklinede, og der gror grønne planter og buske. Flere steder er der anlagt små haver både med nytteplanter og blomster. Der er ingen geder i Olympic, slummens vestligste del. De blev forbudt af myndighederne for nogle år siden, derfor kan her være grønne planter. Rose fortæller, at det der bor mange nubiere i denne del af slummen. Nubierne var dem, der kom først til Kibera, da her stadig var skov (Kibera betyder skov). De havde kæmpet på engelsk side under 2. Verdenskrig og strandede i Kenya. I stedet for at hjælpe dem hjem, gav englænderne dem en stump jord, de kunne slå sig ned på. Derefter kom flere til fra andre stammer fra mange egne af Kenya og slog sig illegalt ned - sådan opstod slummen. Mange af deres efterkommere bor stadig i slummen. De fleste nubiere er muslimer, og vi passerer et par moskeer - almindelige skure med et skilt - ligesom kirkerne i slummen. Brighton bor i et lerklinet hus, der ligger sammenbygget med andre huse med udgang til en fælles gård. Inde i gården er der ret ryddeligt og rent. Nogle kvinder hænger vasketøj op på en tørresnor i det modsatte hjørne af gården. Inde i huset, hvor Brighton bor, er der også skinnende rent. Han byder os ind, og i døren hvisker Rose til mig: Pastor, du skal bede en bøn for hjemmet, vi besøger. (Hovsa, det skulle jeg måske også have gjort de to første steder.) Brightons mor, Mary, er hjemme. Hun er en kraftig dame, og det er tydeligt, at hun ikke er rask. Hun har sukkersyge og kan ikke arbejde. Hendes øjne er tydeligvis dårlige. Hun hilser hjerteligt på os, og inden vi sætter os, beder jeg en bøn for hjemmet og familien her. Huset er større end de to andre huse, jeg har besøgt. Her er forhæng til to sider, men her bor også 9 mennesker. Brighton fortæller deres historie, hvordan de havnede her. De kom fra en landsby i Western, men faderen (som vistnok stadig lever i landsbyen) blev sindssyg, og moderen måtte tage til byen for at søge arbejde. Børnene flyttede med. Nu sidder de fast i slummen p. gr. a. pengemangel. Brightons ældste bror er gift. Han har somme tider arbejde, så han kan hjælpe lidt. En ung kvinde kommer ind og smyger sig så ubemærket som muligt bag om selskabet. Hun skal hente noget bag forhænget til venstre for mig. Jeg får et lille glimt ind i det private rum. Sengen er dækket af et spraglet tæppe. Kasser, kufferter, blik- og plastikdåser og pakker i karduspapir er stablet højt langs væggen. Brighton fortæller videre. Han
17 Silkeborg-Kibera tur-retur - side 17 stiler efter at blive advokat - hvis han kan skaffe penge til studierne. Vi taler lidt om ro til at studere, og om lys at læse ved. Meget kan klares, og man kan klare sig med lidt, når man vil. Og Brighton vil. Vi siger pænt farvel. David går foran ad stier og stræder. Vi må springe over en bred grøft og klatre lidt ad stejle stier. Vi passerer nogle kvinder i færd med at vaske tøj. Andre er begyndt at tænde op i deres små potter til trækul - sådan en hedder en jiko. David byder os indenfor i sit hjem - et almindeligt blikskur. En kvinde og en yngre mand tager venligt imod os. Rose blinker til mig, og jeg beder igen en kort bøn for hjemmet og familien, der bor her. David rækker mig et brev og beder mig læse højt. Han har skrevet sin livshistorie ned. Det kniber mig at læse i det dunkle rum, og David tager papiret. Jeg forsøger, siger han. Rose siger, at David har meget let til tårer, når han skal fortælle om sit liv. David er forældreløs, den ældste i en søskendeflok, hvoraf de fleste er døde. Selv har han været helt nede at vende i skidtet med narko og druk, men en onkel greb fat i ham og sendte ham til nogle venner i slummen. Her bor han nu. Han fik kontakt med kirken for et par år siden og er nu en af de ledende unge dér. Han er en glad ung mand, der virker oprigtig taknemlig for livet og for de (små) muligheder, han har fået - et hjem, kirken, skolen. Det er Davids drøm at få en uddannelse, der sætter ham i stand til at hjælpe dem, der sejler i den samme båd, som han har sejlet i - det samme desperate liv. Brighton og David følger os videre gennem slummen. Vi kan ikke nå at gå hele vejen tilbage, før det bliver mørkt, for vi er helt oppe i den anden ende af Kiberaslummen, næsten helt oppe ved Ngong Road Forrest. (Anne fortæller, at der i skoven er et spejdercenter, hvor hun og Søren har arrangeret spejdertur for spejderne i kirken.) Vi finder en bredere gyde, og kommer ud på en rigtig vej. Her ligger murede huse i rækker. Her er boder af lidt bedre standard end i den anden ende af slummen. Alle vegne steges og koges på jiko er eller på parafinblus. Nogle regner dette område med til slummen. Egentlig er det en estate, men den er ret forslummet - dog bedre end blikskurene. Vi har travet et godt stykke vej, før vi kommer ud til en asfaltvej, Kibera Drive. Der er lang vej for vore ledsagere at gå tilbage, og de kan med fordel tage en matatu et stykke vej. Jeg giver dem 50 KSH til en matatu (jeg tror nok, at de gik for at spare pengene.) Rose og Anne og Søren og jeg tager en matatu til Mbagathi Way, hvorfra vi går det sidste stykke vej til Golf Course 2. Vi er hjemme kl. ca grundigt trætte, for vi har travet rigtig mange kilometer ad Kiberaslummens stræder og stier og grøfter.
18 Silkeborg-Kibera tur-retur - side 18 KAREN OG BOMAS I den vestlige udkant af Stornairobi på den anden side af Ngong Road Forrest ligger Karen - et helt distrikt, der er opkaldt efter Karen Blixen. Fredag morgen (d. 19. maj.) sætter vi (Anne, Søren, Evans og jeg) kurs mod Karen Blixens farm i Karen. Den skal man jo se, når man som dansker gæster Nairobi. Først skal vi lige ind omkring den kostskole, hvor Rose og Evans yngste søn Erik går. Vi møder først rektor - en stor, venlig mand, som viser os skolen. Rektor er forfatter til alt, hvad der hedder matematikbøger til primary school i Kenya, Tanzania og Uganda. Han virker som en meget ydmyg mand. Evans og han taler kollegialt og kammeratligt sammen. Vi hilser på Erik og ser hans sovesal og opholdsrum. Det er en ny skole med plads til 200 elever. Der er 8 elever og 8 lærere + en køkkendame. Men når Eriks hold har været til eksamen og har fået topkarakterer, vil flere søge netop den skole for dens kvalitet. Vi kører videre til Karen Blixens farm. Ad en lang grusgang gennem den smukke park når vi frem til det store stuehus. Alt - både udenfor og indenfor - kender jeg fra Karen Blixenfilmen Out of Africa. Noget af interiøret i huset er originalt, men noget (vistnok det meste) er fra filmen. Her er meget smukt, og man forstår godt, at Karen Blixen slet ikke havde lyst til at forlade dette sted. Det har ikke meget med mit Akfika-ærinde at gøre, men det er da meget sjovt at være her. Vi Kører tilbage ad Langata Road og samler Rose op på vejen - ved Chief s Office, Langatadistriktets offentlige altmuligt-kontor. Så går turen til Bomas of Kenya - en slags frilandsmuseum, hvor der er bygget mange små landsbyer efter de forskellige stammetraditioner. De er ikke beboet, men man kan se, at der nu og da må være aktivitet. Evans fortæller, at adskillige stadig bor på denne måde ude i landsbyerne. Der er stor forskel på de forskellige stammers hytter - forskellige materialer, størrelse, indretning o.s.v. Men fælles for alle landsbyerne er, at hvert voksent familiemedlem har sin egen hytte - Manden har sin (som regel ret lille), 1. konen sin (hun har altid den største hytte), 2. konen sin o.s.v. Døtrene sover hos deres mødre, indtil de skal giftes, men sønnerne skal have en fælles hytte for sig selv. Mange kenyanere - også dem, der lever under mere moderne og europæiserede forhold - prøver at opretholde denne bo-kultur. Jeg ville hellere bo i en af disse græs- eller plankehytter end i et blikskur i slummen. Det må være et voldsomt kulturbrud at komme fra en landsby til slummen, hvor man må stuve familien sammen i et blikskur på 3 gang 4 meter. Vi er hjemme midt på eftermiddagen. Søren og Anne skal ned på skolen, hvor de hver fredag har en HIV/AIDS-klasse med nogle af de unge fra kirken og Secondary School. Jeg skal forberede prædiken til på søndag.
19 Silkeborg-Kibera tur-retur - side 19 SAFARI Lørdag d. 20. maj kl. 04,50 bliver jeg vækket af en højttaler-råbende sang fra en nærtliggende moske (den har jeg ikke hørt før). I de følgende ti minutter kan jeg høre, at andre moskeer nede i slummen tager fat. Det er stadig sort nat, men jeg står op og begynder at gøre mig klar til dagens eventyr. - Vi skal på safari og starter kl. 6,00. Kl. ca. 05,45 tager et kor af mange blandede fuglestemmer fat, mens det for menneskeøjne stadig er mørkt. Evans henter os kl. næsten præcis 6. Menneskestrømmen ud af slummen er allerede begyndt. Mens vi kører tænder dagslyset, og solen kigger op over horisonten. Det er koldt. Vi kører til Nairobi National Park, som ligger syd for byen - ikke langt fra slummen. Ved indgangen skal vi ekspederes tre forskellige steder for at blive registreret og få vores billetter. Evans griner: Typisk afrikansk kontornusseri. Det første lange stykke vej ind i parken ser vi ingen dyr - kun nogle fugle. Men selve landskabet er hele turen værd - ubeskriveligt smukt - det kan ikke indfanges troværdigt af en amatørfotograf med et digitalkamera. Vi har kørt ca. en time. Anne og Søren og jeg står på bagsædet med overkroppen op gennem soltaget. Solen begynder at brænde. Pludselig dukker de første antiloper op - og så kommer de ellers: Antiloper af mange slags og flere bøfler. Vi gør holdt ved et hyttehalvtag, hvor et par mænd i camouflageuniformer holder til. En anden bilfuld turister har også gjort holdt. En bevæbnet vagt fører os ad en sti langs en flod. Han er ikke med som guide, og han kan ikke garantere, at vi ser flodheste eller krokodiller, som ellers holder til her. Han er kun med for at passe på os, for de vilde dyr går jo løs her, og de er faktisk vilde. Vi ser ingen flodheste, men en enkelt krokodille og nogle aber, der leger på den modsatte bred. Et næsehorn har haft nattelogi i et krat, viser vagten os, den er gået for ganske nylig, for der ligger friske lorte. En flok gribbe kredser i luften et sted ude over savannen. Vi går tilbage og kører videre. Flere dyr dukker op, strudse, giraffer (der ikke gider at flytte sig), flere antiloper og bøfler. Et sted er der halvtage med borde og bænke og et toilet. Her må man stå ud af bilen og spise sin frokost. Et skilt advarer: Pas på bavianerne. Vi spiser vor medbragte frokost. Mens vi
20 Silkeborg-Kibera tur-retur - side 20 rydder op og pakker sammen, kommer et andet hvidt safariselskab med en sort guide og slår sig ned ved et andet bord. De har lige pakket maden ud, da en stor hanbavian kommer springende og hopper lige op på bordet - flere mindre bavianer følger efter 8-10 stykker. Vildt postyr! Den sorte guide får dysset selskabet ned. Børnene bliver pakket i bilen, og det, der er muligt at redde af frokostpakkerne bliver reddet. Men bavianerne fik vistnok det meste. Vi fortsætter turen på jagt efter løver. Det er jo regntid, selv om det i disse dage er tørvejr, og græsset er højt. Løverne har sikkert set os, men vi kan ikke se dem - kun to haler, der forsvinder ind i et krat, idet vi kommer kørende - og lidt længere henne en enlig antilope, der ikke blev løvefrokost denne gang - undskyld, løver! En enkelt skildpadde og nogle giraffer, der stadig ikke gider at flytte sig, sinker Range Roveren. Vi ser mange fugle - især en sort fugl med rød bankrøverhue og lang, besværlig slaskehale - den er meget graciøs. I eftersøgningen, som nu gælder både løver og næsehorn, vover Evans sig ud på nogle mindre veje, der somme tider slet ikke er veje længere. Vi kører selvfølgelig fast. Evans filer frem og tilbage - indtil motoren siger mærkeligt. Vi bliver nødt til at stå ud af bilen - selv om man ikke må - og reparere motoren med min schweitzerkniv. Så skubber vi kareten fri og svømmer videre til vi finder en bedre vej. Pludselig begynder venstre bagdæk at sive, og så får vi travlt med at finde tilbage til hovedvagten. Det når vi ikke. Ca. 1 km derfra må vi standse. Vi bliver enige om, at der nok ikke er løver her på lag, og stiger ud og skifter baghjul. Så var den dag vist også ved at være brugt op. Ingen løver og næsehorn, men en rigtig fin oplevelse. Det er lørdag aften. Klokken er lidt i ti. Det er sort nat udenfor. Jeg sidder på mit værelse i Golf Course 2 og er i færd med at lægge sidste hånd på mit manuskript til prædikenen i morgen. Søren og Anne arbejder videre med deres HIV/AIDS-materiale, eller også er det noget spejderarbejde, der skal forberedes. Et sted udenfor lyder skarpe knald. Jeg bemærker det næsten ikke, for jeg er så vant til, at der er fyrværkeri et eller andet sted i Silkeborg, når jeg sidder og forbereder gudstjeneste. De skarpe knald fortsætter, og det går op for mig, at det er lyden af skud nede fra slummen - mange skud.