Legenden - Mørket Slår Til - Movellas
14. Mørket Slår Til
Jeg kunne stadig ikke fatte at Missi bare smuttede uden os, jeg var virkelig forvirret. Men hun havde vel brug for at være sig selv lidt, imens at hun lige samlede tankerne, det kan ikke være nemt for hende med alt det som den vampyr fortalte hende, hvem ved hvad han ellers fortalte hende inden at vi kom?
Lige meget, alt det kan jeg ikke tænke på lige nu, jeg må fokusere på at komme hen til elvernes landsby med min far, forhåbentlig er Missi taget derhen. Der gik dog ikke lang tid, før at vi hørte alarmen gå igang, vi så en masse dværge iført deres rustninger, løbe hen imod indgangen for at gøre sig klar til kamp. Mig og min far løb med dem for at se hvad der foregik, men da vi var kommet så vi at min fars marko var blevet dræbt, "Rokko..." Sagde min far trist, da vi kiggede op var der en masse krigere lignende væsner, som så ud til at vente på at få ordre til at angribe.
Jeg blev ved med at sige til mig selv at det nok skulle gå, altså, den her by har jo været dværgenes aller stærkeste forsvar i over 200 hundrede år, ingen har kunne trænge igennem deres forsvar, og det vil mørkets krigere heller ikke kunne. Vi hørte et hyl, og vidste at det var mørket der beordrede sine mænd til at angribe, og det var præcis hvad de gjorde.
Dværgene skød dem allesammen ned med noget de kaldte for et gevær, men ligemeget hjalp det, der var for mange af dem, og det lignede også at dem der var blevet skudt, kom op på benene igen, nej, de kom faktisk op igen, de blev ikke nede. Jeg skulle til at tage mit sværd, men min far hev mig væk hvor efter vi blev bedt om at følge med nogen dværge, de førte os hen til en hemmelig udgang, "find lysets hersker, og bekæmp mørket!" sagde en af dværgene til os, hvorefter at de lukkede døren i hoved på os.
Vi løb ud i skoven, da vi var kommet lidt der ud af, startede min far en brand for at forsinke mulige forfølgere med to pinde som han gned mod hinanden, efter at ilden var startet, begyndte vi at løbe lidt hurtigere for ikke selv at blive fanget i ilden. Vi nådede dog ikke så langt, før vi opdagede at ilden på en eller anden måde var blevet slukket, hvorefter en af mørkets krigere stod lige foran os. "Giv mig dit sværd Leo" sagde min far meget bestemt, jeg gav ham det uden spørgsmål, og gik lidt til siden. Krigeren var iført en helt sort rustning, han havde helt sorte vinger på ryggen, lidt lige som dem man ser på en dæmon, han trak sit sværd og løb hen imod min far, som nåede at parrere, jeg havde aldrig set ham kæmpe før, så jeg anede ikke at han vidste hvordan man brugte et sværd, men han så ud til at klare sig fint, indtil at han blev væltet omkuld så han landte på ryggen, han smed sværdet han imod mig inden at krigeren stak sværdet i ham, "NEJ!" råbte jeg og tog sværdet, løb hen imod krigeren og stak det lige i brystet på ham, jeg lod sværdet glide ud ad hånden på mig, gik ned på knæ ved siden af min far, han hostede, som om han prøvede at få noget sagt, "Find... Missi... Du er det eneste familie hun har tilbage" fik han endelig frem "Når du finder hende... Tag hende med hen til Aerin... Han ved hvordan i bekæmper mørket...". Min far havde haft sin hånd på min skulder imens at han sagde det, jeg kunne mærke tårene trille ned ad kinderne, jeg prøvede at holde dem tilbage, prøvede på at være stærk, men jeg kunne ikke, sorgen var alt stor.
"Bare rolig far, det vil jeg, jeg sværger på at jeg vil finde Missi, jeg vil bringe hende hen til Aerin, og når jeg gør, vil vi finde ud af hvordan vi stopper mørket en gang for alle. Det har du mit ord på!" Sagde jeg til min fars døde lig, i håb om at hans sjæl stadig kunne høre mig, næste mission, at finde Missi. Det bliver ikke nemt, først må jeg finde ud af hvor hun tog hen, men hvor ville hun dog tage hen, hvor hun tror at hun kan være i sikkerhed fra mørket. Vent nu lige lidt, jeg tror jeg ved det, hendes landsby, det ville være det sidste sted at mørket ville lede efter hende, så det må være der hun befinder sig, det er i hvert fald et forsøg værd. Ok, næste stop, Missi's landsby.