The Christmas Promise - Kapitel 6. - Movellas
”Mor, mor, se!” Den lille pige stod og pegede over på den smukke mørkebrune hest, som stod tøjret ude foran byens kro. Hendes mor lyttede ikke efter, da hun havde alt for travlt med at sludre med nabokonen, mens hun stod og hang vasketøj op. Så den lille pige vovede sig hen over vejen og væk fra huset for at komme over til hesten. Det var så sjældent, at man så heste på de her kanter. Især fordi at alle heromkring gerne ville fremstå mere rige end de var, og heste ikke ligefrem var det, som var mest af i denne del af landet. Normalt så man folk ride på muldyr i stedet for på disse kanter.
Pigen sneg sig tættere på, lige indtil hun stod lige ved siden ad hesten. Den var nok dobbelt så høj som hende, og det var bare op til ryggen. Dens ansigt vendte sig ned imod den lille pige, som stod ved dens side. Dens øjne var store, brune og virkelig smukke i den lille piges øjne. Ganske forsigtigt rakte hun hånden frem for at røre dens mule, men den vendte blot ansigtet væk fra hende. Så i stedet for valgte hun at røre dens forben, som var det hun kunne nå. Det var dog noget som hesten vist ikke brød sig specielt meget om, og derfor gav sig til at vrinske og trampe lidt på stedet, så den lille pige faldt ned på måsen.
”Hvad laver du?” En mørk stemme lød hen over hovedet på den lille pige, og hun kom forskrækket op at stå. Hendes kinder rødmede kraftigt, da hun så den unge mand, som stod foran hende. Han var høj. Meget høj i forhold til hende, og så lignede han den drømmeprins, som hun ville giftes med, når hun blev stor. ”Jeg ville bare klappe hesten..” Hendes stemme var lille og sød, og hun gjorde sit ypperste for at lyde så uskyldig som muligt. Alt for hun ikke skulle få ballade. Især fordi at hun kunne høre, at hendes mor nu var på vej over imod dem.
”Charlotte, har jeg ikke fortalt dig, at du ikke bare skal gå din vej uden videre! Lad nu vær med at genere den rare mand, og…” Hendes mor skulle lige til at forsætte med en ordentlig skideballe, da den unge mand afbrød hende. ”Det gør skam ikke noget Frue. Faktisk så…” Han satte sig ned på hug for at komme ned i den lille piges øjenhøjde, hvilket blot fik hende til at stirre endnu mere på den flotte mand. Hans øjne var store og venlige, og hans smil var varmt. ”Har du lyst til at ride på ham? Hvis altså det er i orden med din mor, selvfølgelig?” Hans blik vendte sig imod pigens mor, der nu stod med et ret vurderende blik. Den lille pige styrtede over til sin mor og hev og flåede i hendes skørt, mens hun tiggede og bad om at få lov. Det fik moderen til at le lidt af det, hvorefter hun nikkede af det. ”Så lad gå da. Men kun en lille tur!”
Den lille piges glæde var slet ikke til at tage fejl af, som den unge mand hjalp hende op på hesten. Hun tog fat i hestens man, som manden sagde, inden han løsnede hesten for at kunne trække den lidt rundt i gaden. Man skulle tro, at den lille piges lykke var gjort, sådan som hun grinede, mens hun sad på hesten. Ren og uskyldig barneglæde.
Det var sådan den unge mand tænkte om pigen, og det var da også derfor, at han havde ladet hende få en tur rundt på Ace. Pigens mor fulgte med ved hans side. Nok lige så meget for at holde øje med, at han ikke stak af med hendes datter, selvom hun ikke kunne lade vær med at smile ved den lille piges latter. ”Det er sjældent, at man ser heste på de her kanter. Jeg går ud fra, du må komme oppe nord fra?” Den unge mand blev en smule overrasket over kvindens gode observations evne, som blot fik ham til at smile. ”Ja. Jeg leder efter nogen for en ven.” Kvinden vendte nu sit blik væk fra sin datter og til den unge mand. ”Måske kan jeg hjælpe? Mændene i de her små landsbyer kender ikke så mange i forhold til os kvinder.” Den unge mand havde faktisk slet ikke tænkt så langt, at det nok havde været landsbykonerne han skulle have fat i. Det var trods alt altid dem, som rendte rundt med sladder i sidste ende alligevel.
”Jeg leder en pige ved navn Riah.” Kvindens udtryk blev tænksomt, inden hun nikkede let for sig selv. ”Jeg mener, at have hørt om en pige ved det navn, nede i en landsby på den anden side af skoven. Jeg skal ikke kunne sige hvilken, men det er vist det eneste, jeg kan komme i tanke om.” Den unge mand nikkede taknemmeligt, hvorefter han afsluttede den korte ridetur. Den lille pige ville gerne have siddet lidt længere tid på hesten, men efter at hendes mor havde bedt hende komme ned, havde hun alligevel til sidst endt med at give sig. ”Tak for hjælpen Frue. Det kan være jeg kigger forbi på min vej tilbage. Så kan du komme til at ride igen.” Med et let blink til den lille pige, der straks så frem til den næste ridetur, vinkede han farvel til dem, hvorefter han red ud ad byen. For ifølge hans beregninger, så måtte der være omkring en dags ridt at nå om på den anden side ad skoven. Og måske endda lidt til.
Jinki sad i tronsalen, hvor et par grever var i gang med at aflægge rapport omkring landets forråd til vinteren. Hans tanker var dog et helt andet sted. For i nat havde han ikke stået i det sneklædte landskab i sin drøm. Han havde ikke set hende. Og selvom det egentlig nok var for det bedste, så kunne han ikke lade vær med at føle en uro vokse i sit indre. Hvorfor var kontakten blevet brudt? Det havde da været en kontakt, havde det ikke? Og hvis det var, hvad var der så sket med hende?
Han blinkede let, da det gik op for ham, at greverne var stoppet med at snakke og sad blot og ventede på hans reaktion eller svar på et eller andet. ”Undskyld, vil De gentage det igen?” Greverne sendte blot hinanden et sigende blik, inden de startede forfra på deres beretning. Jinki havde overtaget sin fars pligter for et stykke tid siden, da Kongen var blevet syg. Derfor ønskede hans fader også, at han blev gift hurtigst muligt. For når Kongen går bort, skal Prinsen have en ægtefælle ved sin side, for at kunne overtage tronen, da det så burde betyde, at der ville kunne blive født en ny arvtager, og dermed sikre rigets fremtidige regent.
Hvis Jinki selv kunne bestemme, var han ikke engang sikker på, om han ville vælge at blive gift nu eller ej. For ja, hans forlovede var jo vidunderlig, og hun kunne sikkert også føde ham et par sønner, tage sig godt af ham, og blive elsket af hele landet. Men i løbet af de sidste par dage, var en tvivl begyndt at vokse i hans sind. For det kan godt være, at hun var fantastisk. Ja perfekt. Men elskede han hende virkelig? Det mente han, at han gjorde. Men hvorfor kunne han så ikke slå det smukke rødbrune hår og de varme kastanjefarvede øjne ud ad hovedet?
”Jeg er bekymret…” Den ældre dame sad endnu en gang foran spejlet i hendes kammer. Det havde ikke været med hendes gode vilje, at hun havde ladet Riah drage af sted i går morges. Ikke med den tåge. Den havde dog aftaget i løbet af dagen, men der havde stadig været noget faretruende over den. Noget overnaturligt. ”Vær ikke det. Fremtiden er ikke skrevet endnu. Selvom det er som om, at trådene bliver spundet tættere sammen.” Den ældre dames ansigt forandrede sig ikke. På den korte tid at Riah havde været væk fra huset, havde Agathe forandret sig meget. Hendes ansigt var mere indsunket, hendes hår var blevet helt gråt, og hendes øjne var trætte.
”Fortæl mig. Hvad kan du se? Vil hun klare den?” Agathes stemme var en smule hæs, som hun talte til sit spejlbillede. ”Det er svært at sige. Den sorte kan næsten ikke ses omkring hende længere. Men hun bliver også utydelig. Så enten når hun frem til mig. Eller også gør hun ikke.” Agathe nikkede let af det, inden hun stille rejse sig fra stolen hun sad på ved spejlet. Hendes spejlbillede blev siddende.
”Jeg går ud fra, at du har set, at dette vil være sidste gang, at vi to snakker sammen?” Spejlbilledet nikkede let med et bedrøvet blik. ”Du behøver ikke at gøre det, men det er dit valg. Så snart du har truffet en beslutning er der ingen vej tilbage.” Agathe nikkede, hvorefter hun stille tog et hvidt bloklys, som hun tændte med en tændstik. Hun tog lyset i hænderne, og så med et bedrøvet smil på spejlbilledet. ”Vil du holde mig med selskab?” Spejlbilledet sendte hende et let smil tilbage. ”Om jeg vil sidde her og se på, mens du tager livet af dig selv? Så skidt da. Vi ses til jul.”
Og med det sagt lukkede Agathe sine gamle øjne i. I det ellers stille værelse rejste sig nu en vind, der fik fletningen til at løsne sig og Agathes hår til at hvirvle rundt i luften. Alligevel stod flammen på lyset fuldstændig stille. En duft af rødgran spredte sig i hele lokalet, mens et svagt mørkegrønt lys begyndte at omringe Agathe. Hendes vejtrækning blev forøget, mens hendes spejlbillede endnu sad roligt ved spejlet og betragtede hende.
I det Agathe åbnede sine øjne igen braste vinden som en orkan igennem vinduerne, der fik dem til at springe, hvorefter den susede hen over den frosne skovbund. Susede ind og ud imellem træerne så hurtigt, at den nåede klipperne ved floden i løbet af ingen tid. Vinden vidste selv præcis, hvor den skulle hen. Den fulgte en svag duft af jasmin hele vejen ud over klippekanten og ned til floden. Ned langs strømmen og videre forbi broen. Da klipperne blev lavere søgte vinden opad, og videre igennem skoven på den anden side.
Hvad vinden passerede på sin vej, tog den sig ikke af, uanset om det var dyr, der blev forskrækkede, eller små alfer der pludselig blev slynget rundt i luften, så de ikke kunne gøre andet end at se efter vinden med det mørkegrønne skær, som søgte videre igennem skoven . Lige indtil det brød igennem en usynlig barriere og forsatte indtil den nåede sit mål. Pigen lå i en kæmpe stak blade, mens et bål var ved hendes side for at holde hende varm. Med et gik ilden ud, og pigens hår piskede op, da vinden skød ned i brystet på hende.
Jeg befandt mig på en eng fyldt med blomster i klare farver. Der var alt fra violer til klokkeblomst, til hibiscus til hyacint. Duftene fyldte mine næsebor, og gav mig en følelse af ro og fred. En følelse af at være hjemme. Her var bare så smukt og så fredfyldt. Fuglesang lød fra den skyfri himmel, der virkede endnu mere blå end normalt. Vand rislede i en lille bæk, der strålede så smukt, som havde der ligget diamanter på bunden af den.
Græsset kildede under mine nøgne fødder, da jeg satte i løb hen over engen. Jeg spredte mine arme, og forestillede mig selv være en lille pige igen. Så lille at mine fingre strøg hen over blomsterne, når jeg løb. Jeg kunne ligefrem mærke de bløde kronblade under mine fingre, som jeg løb, mens alting omkring mig blev større. Jeg var den lille pige igen. Mine små hænder rørte ved så mange af blomsterne som muligt, mens mine små fødder bare mig hen over engen så hurtigt de kunne. En lys barnelatter forlod mine læber, og jeg havde det skønt.
Dog stoppede jeg op, da jeg fik øje på den ældre dame et stykke væk på engen. Et stort smil spredte sig på mine læber, mens jeg satte i løb imod hende. ”Agathe!” Den ældre kvinde så på mig med et let smil og spredte sine arme ud, da jeg hoppede op i dem. ”Se, se Agathe! Er de smukke?!” Jeg viftede min arm ud imod engens blomster, inden jeg så op på hende igen. ”Jo min pige. De er smukke. Men ved du hvilken blomst, der er den smukkeste af dem alle?” Jeg så rundt på de mange blomster i et forsøg på at finde den smukkeste af dem. Men alle deres farver var så klare og varme, at jeg slet ikke kunne bestemme mig.
Agathe satte mig ned på engen igen, hvorefter hun plukkede en blomst ved sin side. Den var meget simpel, og hvid med seks små spidse kronblade. ”Hvad er det for en blomst?” Agathe sendte mig et mildt smil, hvorefter hun pegede på min brystkasse med sin ene rynkede finger. ”Dig.” Jeg blinkede let, da jeg så en lille mørkegrøn lys kugle samles for enden af Agathes finger. ”Min pige. Du må og skal følge din skæbne. Find de svar du søger, åben dit sind og lad vinden vise dig vejen.” Jeg forstod ikke Agathes ord, men et eller andet sted fik det mit hjerte til at slå hurtigere. Den klare eng syntes pludselig ikke så klar længere. Blomsterne begyndte at visne, himlen blev grå og verden begyndte at falde fra hinanden. ”Jeg kan ikke gøre mere for dig nu min pige. Så det er på tide at vågne op!”
Agathe prikkede mig på brystkassen, så den lille mørkegrønne lys kugle fløj ind i mig. Straks fyldtes mine næsebor af duften fra rødgran, og en varme spredtes i mit indre, ligesom verden blev sort. Agathe, engen, himlen, det hele var væk. Det eneste der var tilbage var ren og skær mørke.
Jeg kunne mærke frygten stille vokse i mig. Frygten for hvad der end måtte gemme sig i mørket. Alligevel var det som om, at duften af rødgran der sad i mine næsebor fyldte mig med en indre ro, der fik mig til at lukke øjnene. ”Åben dit sind.” Agathes ord genlød i mit indre. Det fik mig til at tage en dyb indånding, åbne mine øjne igen, og finde modet til at omfavne mørket. For det var først der, at det gik op for mig, at uanset hvor der var mørke. Så måtte der også eksistere lys.
”Flyt jer! Lad mig komme forbi!” Den orange top forsøgte at bevæge sig igennem mængden af andre orange og røde toppe. Der havde endda sluttet nogle grønne og blå toppe sig til flokken. Alle hviskede de, men ingen af dem gad at lytte. Så Knips valgte at sætte af fra jorden, for at flyve ind over hovederne på dem. Om halsen havde han kompasset med de to pile, og lige nu pegede den røde pil i retningen af pigen, der lå i den store bladbunke. Han landede på jorden foran de andre små væsner af skoven, som havde samlet sig for at betragte dig utrolige syn. Omkring pigen flød en aura af mørkegrøn energi. Den kæmpede for at fortære den sorte barriere der omkransede pigen.
Duften af rødgran fyldte hele området, indtil den blev erstattet af en endnu kraftigere duft. Duften var af jasmin. Den selv samme duft, som Knips havde duftet et par dage tidligere, da han havde fundet pigen med kompasset i sin hånd. Den mørke energi omkring pigen begyndte at krakelere, så små hvide lysstråler brød frem imellem sprækkerne. Lige indtil hele pigens krop lyste op i et mægtigt hvidt lys, der fik alle de små væsner til at holde sig for øjnene på nær Knips. Hans øjne var store og hans kæbe hang nede omkring hans brystkasse. Den mørkegrønne energi var forsvundet, og havde taget den sorte barriere med sig, der nu efterlod en ren hvid aura omkring pigen.
Lyset dæmpede sig stille og roligt, lige indtil det ikke længere kunne ses. Men duften af jasmin hang endnu så kraftigt i luften, at der ikke var noget at tage fejl af. Et stort smil spredte sig på Knips læber, som han fløj over til pigen for at mærke hendes kind. Tidligere havde hun været fuldstændig kold, og han havde været bange for, at det var for sent. Nu var hendes hud varm, og et fredfyldt smil gled hen over hendes læber. Hun måtte sove nu. Noget der sikkert også var tiltrængt efter det, hun havde været igennem. Alligevel satte Knips sig til rette op ad pigens skulder, mens de andre små væsner stille vendte tilbage til deres egne gøremål.
Knips derimod havde tænkt sig at blive siddende her ved pigens side hele natten. For hun måtte have lidt af en historie at fortælle, når hun vågnede op. Og Knips elskede historier.
Et lidt anderledes kapitel.... men sådan noget, skal der også være plads til XP
Og der var Knips sørme lige igen! Orh, hvor jeg dog holder af den lille fyr. Og vi er slet ikke færdige med at se noget til ham!
Agathe derimod får mig til at undres mere og mere. Hvad er der med det spejl? Og hvad lavede hun??
Kom gerne med en kommentar, da det vil gøre mig så glad, og ellers like og følg julekalenderen, så I ikke går glip af den næste del i morgen ;)
God weekend herfra ^^