Viime viikon retkeillin Nuorgamin nurkilla. Poronjäkälää näin tunnistettavassa koossa tasan kerran. Niin tarkkaan on kaluttu. Kuinkahan paljon vaikuttaa lämmittävästi, kun vaalea maa on muuttunut tummiin väreihin?
Ihan älyttömän hyvä huomio ja mielenkiintoinen kysymys!!! En ollut tullut ajatelleeksi ollenkaan, vaan sehän on ihan itsestään selvää.
Hyva ajatus: " Toinen on se, että Suomen, Ruotsin ja Norjan alueilla saamelaisten poronhoitoa pitäisi yhdenmukaistaa ja valtioiden rajojen pitäisi olla läpäiseviä."
- onko ehdotettu/ kasitelty missaan?
Rajat suljettiin 1800-luvun puolessa. Ruotsin ja Norjan rajalla vielä tavallaan paikoin päästään rajan läpi, vaan suuressa mittakaavassa ei. Asiaa ei ole vakavasti käsitelty missään, koska länsimaiseen hallintoidentiteettiin se ei sovi. Vaan näin pitäisi olla. Jos katsotaan, miten karibut vaeltavat Kanadassa, miten alkuperäiset peuramme vaelsivat ja miten saamelaiset jutasivat, porojen tulisi päästä oikeasti kulkemaan talveksi metsiin ja kesäksi kesälaitumille esimerkiksi Jäämeren läheisyyteen. Ennen rajasulkua Finnmarkin porot vaelsivat Utsjoen ja Inarin laitumille. Kesäksi puolestaan kuljettiin Jäämeren alueelle nykyiseen Norjaan.
Pitäisikö saada aikaiseksi "porojen skandinaavinen schengen-sopimus", onhan meillä Ruotsin ja Norjan sekä Tanskan kanssa ollut passivapauskin ties kuinka kauan? Mutta mitä tuumaavat suomenkin saamelaiset jos naapureiden porokarja tulee laiduntamaan "meidän laitumille". Poroja taitaa vaan olla yksinkertaisesti liikaa! Perinteisellä porolaidunnuksella ja siihen paljon perustuvalla kulttuurilla näyttää edustajiensa mukaan olevan oikeus jopa ympäristötuhoihin. Tehoporotalous, jossa liian suuria karjoja jopa ruokitaan normaalitalvinakin tunturiin ajamalla kelkalla heiniä, ei ole kestävää porotaloutta. Heinäkuorimien viemiseen tarvittava polttoaine edellyttää taas lisää poroeloa jne kierre on valmis.
Tästähän on jotain tutkimustakin olemassa. Lähinnä siltä kannalta että porojen paljaaksi kaluama maa tekee kasvuolot ankarammiksi, esim. tunturimittarin tuhoama koivikko ei osin tämän vuoksi uusiudu(porot syövät myös tuoreet juurivesat). Maa jossa on jäkälää ja muuta aluskasvillisuutta pidättää paremmin kosteutta ja lämpöä mikä on kasveille edullista.
Porojen määrästä voidaan ykskantaan todeta että kyseessä on ylilaidunnus kaikkine liitännäishaittoineen. Siitä voi jokainen tehdä johtopäätökset mitä pitäisi tehdä.
Lähinnä siltä kannalta että porojen paljaaksi kaluama maa tekee kasvuolot ankarammiksi, esim. tunturimittarin tuhoama koivikko ei osin tämän vuoksi uusiudu(porot syövät myös tuoreet juurivesat). Maa jossa on jäkälää ja muuta aluskasvillisuutta pidättää paremmin kosteutta ja lämpöä mikä on kasveille edullista.
Toki on näin, mutta pohjoinen maisema sellaisena kuin sen tunnemme on suurten laidunnusten aikaansaama. Esimerkiksi silli, sopulit, peurat ja hyönteiset määrittävät maiseman. Kaarnikka eli variksenmarja on melko voimakas kasvi ja valtaa alan muilta. Vain sopulit vaellushuippuinaan pystyvät hajottamaan sitä, rikkoen kaarnikkapedin ja tarjoten siten alustan muulle kasvikunnalle. Poro samoin rikkoo pintakerrosta ja antaa muille kasveille tilaa.
Mutta se kääntöpuoli on juuri tämä. Kun pintakerros (jäkälä) katoaa, kosteusolosuhteet muuttuvat ja esimerkiksi hiilensidontkyky voi muuttua (tunnetaan jo metsien kohdalla).
Keksinpä lopulta kohteen kirjakaupan lahjakortille, hankinnat kun ovat yleensä kohdistuneet ale-kirjakauppojen valikoimiin. Ensivaikutelmana hieno lay-out ja hyvät kuvat, tekstiin tutustuminen kestää vielä hetken. Luultavasti kirjoitan tästä kirjasta jutun lähiaikoina blogiini: blogi.penan.net
Ihmispolo ei varmaankaan tiennyt sitä, mitä siitä seuraa kun alkaa luonnonjärjestystä mieleisekseen muokkaamaan.
Kirja oli hyvin kirjoitettu ja valokuvat huikaisevan komeita. Hienoa työtä Antti H:lta.
Kuitenkin kaikessa totuudenmukaisuudessaan masentavaa luettavaa suurelta osin.
Väkisin tuli mieleen ajatus (taas kerran), "me on hävitty tää peli".
No niin, huomenissa minäkin saan tuon teoksen käsiini. Katsotaan kuinka minun silmieni tausta näkee synkkyyden. Pelkkää menetystä en usko sen sisältävän, vaan kirjoittajan oman näkemyksen ja mielikuvan kehityksestä, sekä ihmisen tarpeiden luomasta muutoksesta.
Odottaa pöydällä. Luen jahka kerkiän.
17.09.2018 5:19
Tässä yhteydessä voi kysyä, milloin ihmisen tarpeet on tyydytetty?
Luultavasti ei koskaan, vaan aina pitää saada kaikkea lisää.
Heikolta ja puolustuskyvyttömältä on vaivatonta ottaa lisää materiaa käyttöönsä, tai jopa alistaa itselleen kokonaan.
Hieman vahvempien kanssa pitää turvautua jo konevoimaan tai aseiden käyttöön.
Mutta tarpeet eivät lopu koskaan, niin kauan kun on mistä ottaa, niin kauan otetaan.
On ainoastaan yksi, ja vain yksi joka voi lopettaa tuhoon vievän kierteen.
Se on ihminen itse.
17.09.2018 8:24
Sahamiehen kommenttia jatkaen: Vastustetaan kaivoksia, mutta käytetään tietotekniikkaa ja suositellaan sähköautoja, jotka tarvitsevat paljon erilaisia kaivannaisia. Vastustetaan fossiilisia polttoaineita, mutta ajetaan pitkiä matkoja lappiin retkeilemään tai lennetään. Tai lennetään maailmalle. Vastustetaan metsien hakkuita ja kuitenkin käytetään kasvavia määriä hygieeniapapereita ja tilataan kartonkipakkauksissa lisää tavaraa ympäri maailma. Eli tarpeet kasvaa ja niitä tyydytetään, vaikka kuinka oltaisiin luonnon ystäviä. Joku voi tehdä elämäntapamuutoksiakin ja hyvä niin. Toisaalta, ne saattavat olla jopa huonontaviakin. Esim. radiosta kuulin joku viikko sitten naisesta, joka aikoi ja asuinkin pienessä puulämmitteisessä mökissä Lieksassa. Mutta sitten oli liki 50 vetokoiraa tarhassa hänen harrastuksensa takia. Aika kulutus kuorman kai nekin aiheuttaa?
Meni ohi aiheen, mutta niin täällä usein.
Olin MTV Huomenta Suomen haastateltavana tänään 17.9.
Klipit (2 kpl): TÄÄLLÄ
Vinkkina: tunti 33 ja sitten porojutut tunti 47 alkaen.
Hyva, kun Luontovarakeskus tuotiin mukaan; Paliskuntien Yhdistykselta pitaisi myos jossain vaiheessa kysya "reseptia" kestavampaan laiduntamiseen.
- ehkapa painetun sanan viestintavalineet ehtivat mukaan (sahkoisissa aikarajoite)
Iltahämyssä poikkesin hakemaan tuon kirjastomme valikoimassa olleen teoksen.
Iltapuuhien, kuten koiran lenkityksen jälkeen lueskelin ensimmäiset liki sata sivua, eli lohikaloihin saakka. Lukuni oli hiukan valikoivaa, eli teksti ei vaatinut sanasta sanaan tutkielmaa, vaan hiukan yleisempää silmäilyä. Kertaustakin voi ja tarkennuksia hakea.
Nyt lukemastani nuo revontulet olivat sykähdyttävämpiä omiin kokemuksiinikin tukeutuen. Meidän korkeuksilla voimakkaat purkaukset ovat harvinaisia ja iänkin tuoma mukavuudenhalu rajoittaa niiden vähäisienkin näkemistä.
Nuoruudessani, kun kuljin tuolta liki tiettömien taipaleiden takaa, järvilakeuksienkin yli, sain kokea useammankin kerran näitä mahtavia näytelmiä, todellisia taivaantulia. Ulkopuolella "valosaasteiden", (silloin maalla ei turhanpäiten polteltu ulkotulia) tähtitaivaan loisteessa leiskuivat nämä revontulet. Niissä oli sitä äänimaailmaakin. Rätinöitä ja aaltomaisia humauksia, mitkä voisi myös paukkeeksi tulkita. Siihen aikaan niiden olemassaoloa ei taidettu tunnustaa, mutta omakohtaisesti totesin niiden kuuluvan siihen näytelmään. Kuuloni on vieläkin tasolla, että kaikkea tarjolla olevaa ei tarvitsisi kuulla. Kenties tuo luonnon helmassa eläminen terävöitti joitakin aisteja.
Myös Haatajan kirjassa mainittu tähtitaivaan linnunrata tuli usein havainnoitua. Tietämättömyyttä sen näkemisestä ei tullut koskaan kyseenalaistettua, mutta tänään kysyin vaimoltani, että tietääkö hän mikä se on. Eipä syntyperäisenä kaupunkilaisena tiennyt, eikä myöskään muistanut nähneensä. Liekö pienen retken paikka seudulle, missä sitä voi ihailla.