21.11.2015 06:26 | Arttu H.
Voi, miten sitä onkaan odotettu. Helmikuussa varatut lennot ja hotellit tuntuivat silloin niin kaukaisilta, olihan edessä paras kevät ja ihana lupauksien kesä. On katsottu taivaalle, nähty lentokoneita, mietitty onko meidän koneemme juuri jonkun sellaisen kaltainen. Laskettu kuukausia, viikkoja, päiviä. Asetettu välitavoitteita, niitä lapsentajuisia. Lohdutettu surevia, että ethän nyt välitä, kun koittaa syksy niin sinäkin pääset.
Kaikki tämä on osa matkustamisen ideaa. Rytmitetään elämää, suunnitellaan, odotetaan ja kasvatetaan odotuksia. Sitten varsinainen matka, ajanjakson huipentuma. Ei väliä, millaista on tulossa, kunhan on jotain mitä odottaa. Suviseurareissu, laivaristeily, junamatka Lahteen serkkujen luokse – ihmisen rutiineista irtautumisen tarpeessa on oltava jotain sisäänrakennettua. Kun matka on ohitse, paluun tehtävä on tappaa kaikki se mieletön kuhina minkä odotus on aiheuttanut. Kammottavan pitkä odotus suljetulla lentokentällä. Juna-asemalla vilkuttava kyynelsilmäinen isoäiti. Takapenkillä tappelevat lapset. Pyykkivuori kodarin lattialla. Onneksi pian on taas arki.
Luin kerran lehtijutun koillismaalaisesta pariskunnasta. Mies ja vaimo olivat varttuneet vierekkäisissä kylissä, menneet naimisiin, perustaneet perheen siihen toiseen kylään. Kasvattaneet lapset, asuivat nyt vanhoina hiljaista taloaan. Mies ei ollut poistunut muutamaa kotimaanreissua lukuun ottamatta kotiseudultaan koskaan. Vaimo oli käynyt kerran Virossa kylpylälomalla. Jutun luettuani tartuin välittömästi puhelimeeni ja soitin jommallekummalle lähimmistä veljistäni, niin kuin minulla on tällaisissa tilanteissa tapana tehdä.
– Siis voitko kuvitella, aikovat mennä hautaan käymättä Australiassa tai Ambomaalla! Siis kakstuhattaluvulla kun kaikki on vain yhden klikkauksen päässä!
Langan toisessa päässä oli hiljaista.
– Niin, kaikki eivät halua tai uskalla matkustaa, heillä ei ole ehkä tarpeeksi kielitaitoa eikä tietotaitoa käyttää nettiä.
– Mutta hyvänen aika, heillä on jutun mukaan useampi lapsikin, eikö joku näistä voisi tarttua härkää sarvista ja auttaa kiitokseksi vanhempansa edes kerran näkemään jostain toisesta kuvakulmasta, millaisella pallolla elämme?
– Hm. Kaikkia ei matkustaminen kiinnosta tipan vertaa. Tunnen monia sellaisia, jopa nuoriakin ihmisiä.
Euroopassa eletään 2000-luvun kansainvaellusten aikaa. Massoittain ihmisiä jättää kotimaansa, hyppää huteriin lauttoihin salakuljettajien armoille ja uhraa asialle koko omaisuutensa ja elämänsä. Me täällä, turvallisiksi määrittelemissämme maissa pakkaamme laukkumme ja uimme vastavirtaan. Valitsemme matkoja, suunnittelemme reittejä, varaamme hotelleja ja lentoja. Jos tietotaito ei riitä, apukäsiä löytyy. Upeita katalogeja täynnä kuvia mielettömistä maisemista, upeista uima-altaista, ostosparatiiseista. Alkuperäiskansoja, seikkailuretkiä ja ehkäpä matka kahvin alkulähteelle? Ja sitten toisenlaisia kuvia, surua, likaa ja nälänhätää.
Ja kuvat puhuttelevat, kukin valitsee halunsa mukaan. Joku lähtee omatoimiselle seikkailulomalle, toinen ryhmämatkalle kuuntelemaan seurapuheita telttakatokseen, kolmas auttamaan hädänalaisia jonnekin kaaoksen keskelle. Ihminen tarttuu usein mahdollisuuteen nähdä jotain uutta ja erilaista ja omasta arjesta poikkeavaa. Tämän mahdollisuuden avulla voidaan saada silmiä vielä enemmän auki: miten hyvin meillä asiat ovatkaan?
Suomalaisia syytetään aivan syystäkin nurkkakuntaisiksi: kun ei olla nähty maailmaa, ei olla valmiita ottamaan sitä luokseenkaan. Netin vihapuheissa muukalaisiin suhtaudutaan sivistysvaltion asukeiksi kammottavalla tavalla. Inhimillisyys unohtuu. Sen unohtaminen ei ole niin helppoa, jos on katsonut sitä joskus silmiin. Järjettömän likainen pieni kerjäläislapsi egyptiläisen rantalomakohteen hotellialueen ulkopuolella, katseessa epätoivoa ja silmänurkassa kyynel. Aivan liian vähissä vaatteissa joulukuun pakkasessa seisova viipurilainen katupoika, joka halusi kuitenkin vain purkkaa.
Mutta, nyt on siis syksy. Ja me pakkaamme laukkumme, ja suuntaamme sinne ”Tanaliansaalille”. Uimme joka päivä useita tunteja ihmeellisen lämpimässä suolaisessa vedessä. Hämmästymme joka päivä sitä, että jossain voi olla täysi kesä, kun kotona on viileä syksy. Näemme valtavat määrät eläkeläisiä. Mummoja ja pappoja on joka paikassa, kuin hattivatteja saarellaan. Kasvojen uurteissa näkyy eletty elämä, nyt on aika nauttia. Uskomattomat rusketukset paljastavat, että elämän viimeisistä hetkistä on haluttu ottaa kaikki irti. Auringon säihkyvissä säteissä on koko ajan läsnä lopullisuutta. Meille nämä ovat tämän vuoden viimeiset säteet, joillekin ehkä koko elämän viimeiset.
Matkailun sanotaan avartavan. Ja avartaahan se monella tapaa, myös kukkaron pohjaa. Rakentajan budjetissa rahareikiä riittää. Silti välillä on pakko priorisoida, ajatella ihmistä, ihmisyyttä ja ihmisen jaksamista. Autokatokseen saa valaistuksen muutamaa kuukautta myöhemminkin. Tutkimuksissa on todettu, että kuolinvuoteellaan useimmat miehet katuvat eniten sitä, ettei tullut annettua tarpeeksi aikaa perheelleen, oltua lasten kanssa. Tekevät ihmiset tekevät läpi arkensa. Koti on ihana paikka, mutta samalla loputon työmaa. Poistuminen sieltä yhdessä saattaa auttaa asiaa.
Kiivetessämme korkean vuoren laelle katsomaan uskomatonta maisemaa kolmivuotias puristaa minua kädestä.
– Ei, ei mua jannita. Talkistin vain, etta olet siina.