Tuntemattomasta | Alussa oli sana
Touko 8, 2008
tags: elokuva, meta, teatteri, yhteiskunta
Smedsin ”Tuntematon sotilas” oli hyvä, väittäisin että se oli melko elokuvallinen, tai ehkä pikemminkin hyvin synteettinen. Suoran videokuvan heijastaminen taululle on voimakas kikka, jonka varaan näytelmä pitkälle rakentuu. Ilmeisesti Smeds on oppinut sen joltain esikuvaltaan. Mutta kuvallisuus, rytmi, visuaalinen ilme, lähes yksinomaan metatasosta koostuva projektio, toistuva yleisön puhutteleminen (tuo Brechtin ”lahja” teatteritaiteelle), postmoderni poliittisuus ja poptietoisuus, ikonisesti juurtuneen klassikon tietoisen härski ”uudelleenluenta”; tai pikemminkin jonkinlainen päälletöhriminen (marginaaliinkirjoittaminen on tässä tapauksessa liian ranskalaisittain sanottu).
Sillä siitä tässäkin on kysymys: oheen kirjoittamisesta tai kimmokkeesta. Rytmin ja audiovisuaalisuuden korostaminen henkilökuvauksen kustannuksella. Tabujen väkisinmakaaminen; tummaihoinen Rokkana, pyörätuolivammainen, kuvamanipuloitu Mannerheim, venäläisten tilalla pesukoneita ja tankkien tilalla ladoja. Asioita jotka mediakohun ja lehtikirjoitusten perusteella vaikuttavat banaaleilta ja paperilla sitä todella ovatkin. Mutta esityksen nähneenä kaiken tuon uloslukeminen näytelmästä on on tarpeetonta ja hieman mautontakin, wannabekulturellien tyhjäpäiden pakkoliikkeenomaista likapyykkiä. Näytelmä toimii suurena massana sen verran hyvin, että oikeastaan hyväksyn yltiöpäisen ja tarkoitushakuisen poliittisuudenkin.
Toisaalta tuo poliittisuus on kuitenkin täsmäsijoitettu: Smeds ”haluaa herättää keskustelua”. Keskustelun herättäminen on kliseistä mauttomin, eikä sillä pysty oikeuttamaan enää yhtään mitään esteettistä ratkaisua. Tietenkin keskustelu lienee jotenkin heräteltävä, yleensä väkisin. Tosin kaikki mitä tuo keskustelu poikii on melko typerää ja arvotonta, tällaisissa mediakohutapauksissa osapuolet (jo se lupaa ongelmia, että on niin selkeästi ”osapuolia” ja niitä on aina, vaikka miten paistaisitte voissa) vain juurtuvat ennakkoluuloineen ja fakkiutumineen entistäkin syvempään.
Mitä minä sain ”yhteiskunnallisesti” näytelmästä irti? Ilahduin siitä, miten yllättävän julkeasti Smeds suurta kansallisaarretta muovailee, joskin mitenkään erityisen häväistyksi alkuteos ei tule. Kuorrutuksen, eli kannanoton, eli käsitetaiteilun osalta jätetään paljon puolitiehen, esimerkiksi pyörätuolissa olevan kehitysvammaisen sotilaan (täydennysmies, kuinkas muuten) nöyryytys ja kiusaus päätetään helppoon ja ilmiselvään metakikkaan: sotilas/näyttelijä jättää roolinsa, puhuttelee suoraan yleisöä ja poistuu kiroillen lavalta. Helpotus yleisössä on tietenkin huomattava, mutta jäädään kyllä puolitiehen vaikkapa Lars von Trierin ”Idiootteihin” verrattuna vammaisuuden tabukäsittelyssä. Kieltämättä uskomattoman härski temppu, vaikea itse asiassa uskoa että Smeds moiseen helppoon alentui. Ehkä siksikin kiinnostava.
Mutta pidin näytelmästä liikoja miettimättä, yrittäen pikemminkin tuntea ja kokea. Sellainen lähestymistapa on kieltämättä vaikeaa ainakin nykyelokuvan piirissä, joten miksei näytelmänkin. On vain närkästyneisyyttä ja konfrontaatiohakuisuutta, harvemmin runollisuutta ja kauneutta. Oli Smedsin näytelmässä niitäkin välähdyksiä, erityisesti harvat, mutta sitäkin toimivammat musiikkinumerot. Kieltämättä tämä ”Tuntematon sotilas” oli vähän kuin älykäs rock-keikka. Sellainen asioista auttavasti perillä oleva ja näsäviisaita välispiikkejä pitelevä.
← We are the Borg
I’ve been losing myself, eli Portishead ja pienet puhdistavat sossupr0n0t →