Mestarilaulaja Hilja Grönfors: Romanien laulut lohduttavat murheessa | Kodin Kuvalehti
Teksti Noora Jussila Kuva Lauri Rotko
8.4.2016 klo 14:00
Lahdessa asuva laulaja Hilja Grönfors, 63, kerää ja esittää katoavia romanilauluja. Hän on opettanut romanimusiikkia Sibelius-Akatemiassa. Valtion taiteilijaeläkkeen hän sai vuonna 2014.
Kun laulaja Hilja Grönfors oli nuori, hän kiersi Suomea ja teki hanttihommia Ruotsissa. Sitten hän löysi kutsumuksensa ja nyt hänen keräämiään romanilauluja tallennetaan Sibelius-Akatemiassa jälkipolville.
"Kaiho on minussa sisäänrakennettuna. Olen lapsesta saakka imenyt itseeni romanilaulut ja niiden tunnelman. Vaikka en lapsena sanoja ymmärtänytkään, kaiho jäi. Lapsuudessani laulettiin aina, ja laulu on ollut synnyinlahjani. Olen pienestä saakka unelmoinut, että minusta tulee suuren suuri tähti.
Minulla on lapsuudestani kauniit muistot. Olimme köyhiä ja asunnottomia, mutta emme me lapset sitä ymmärtäneet.
Liikuimme hevosilla ympäri Itä-Suomea. Talvisin istuimme reessä koko lapsilauma. Hevosen kaviot kopisivat, ja maisemaa valaisi vain tähtitaivas.
Ei siinä osannut surra, että on pimeää, eikä ole paikkaa mihin mennä. Koko elämässä ei ollut mitään tiedossa etukäteen, mutta aina me jonnekin sukulaisiin pääsimme yöksi.
KESÄISIN SAATOIMME PYSÄHTYÄ mihin vain. Silloin meitä saattoi olla monta hevoskärryllistä tummia matkassa. Pystytimme leirin järvenrantaan, jokivarsille tai kirkonkylien viljamakasiinien lähelle. Hevoset söivät ateriansa vähän matkan päässä leiristä, naiset laittoivat ruokaa ja pesivät pyykit. Sitten naiset tekivät käsitöitä, nypläsivät pitsiä ja lähtivät kauppaamaan käsitöitään.
Aloitin ensimmäisen luokan isän kotipaikkakunnalla Savossa, sitten muutimme Pohjois-Karjalaan ja taas takaisin Savoon. Koulussa vaistosin jo, ettei meillä ole samoja mahdollisuuksia kuin muilla lapsilla. Tuntui pahalta, kun toiset lapset haukkuivat mustalaiseksi. Tappeluksihan se usein meni.
Olin kiltti tyttö, ja opettajat tykkäsivät minusta hurjasti, mutta kun tarpeeksi kiusattiin, kyllä minä lyödä läsäytin.
Niihin aikoihin koulua oli lauantaisinkin. Silloin oli yksi tunti, jolla laulettiin ja esiinnyttiin. Eipä siellä muut paljon kerenneet esiintyä, kun minä olin aina äänessä.
"16-vuotiaana Pitkälahden kristillisen kansanopiston luokkakuvassa. Olen tumma tyttö keskellä."
SOITTIMIIN MINULLA OLI palo jo nuorena. Tilasin ensimmäisen Echo-merkkisen kitarani lehtiiilmoituksesta 12-vuotiaana, ja sen jälkeen minulla on aina ollut kitara. Hanurista olin myös kiinnostunut.
1960-luvulla meillä oli vihdoin isäni kotiseuduilla Savossa koti, Kaunisaho, jossa asuimme isän sukulaisten kanssa. Siellä asui yksi poikamies, jonka luokse karkasin muilta lapsilta soittamaan hanuria.
Nuorempi veljeni soittaa kitaraa ja koskettimia ja laulaakin kauniisti, mutta kymmenestä sisaruksesta minä olen ainoa, joka hakeutui musiikin pariin.
Aloin kuulemma laulaa ennen kuin opin kunnolla puhumaan. 'Antakaa markka mulle, niin mä laulan sulle', sanoin pienenä meillä kylässä käyneille valtaväestön vieraille. Mieluiten lauloin 1950-luvun hittiä Suklaasydäntä.
Sisareni pyysi myös, mutta hänellä ei ollut lainkaan lauluääntä. Hänelle tutut sanoivat, että hän saa markan, jos on hiljaa.
Ruotsissa oli kuin taivas olisi auennut.
PÄÄSIN PERUSKOULUN JÄLKEEN vain kansanopistoon, vaikka pyrin vaikka mihin. Siskon kanssa kävimme keskikoulun kokeessa, mutta meitä ei hyväksytty. Rikkaiden lapset poimittiin kouluun ensin, ja me jäimme rannalle.
Olen hirvittävän kriittinen itseäni kohtaan ja tahtoisin tehdä kaiken parhaalla mahdollisella tavalla. Uskon, että olisin pystynyt luomaan musiikin alalla enemmänkin, jos minua olisi siihen kannustettu.
Työllisyystilanne oli 1970-luvun Suomessa surkea eikä meillä ollut muuta toimeentuloa kuin kaupustelu. Olin 21-vuotias, kun pakkasimme vanhempieni ja kuuden sisarukseni kanssa kapsäkit ja nousimme Ruotsin-laivaan.
Oli kuin taivas olisi auennut! Erilaisia ihmisiä oli niin paljon, ettei meitä merkattu sen kummemmin.
Ruotsissa ymmärsin ahkeruuden merkityksen.
RUOTSISSA TÖIHIN PÄÄSI heti. Riitti kun kävi kuukauden mittaisen kielikurssin ja sanoi: Jag vill ha jobb.
Suomalaiset olivat kaikki töissä siivoojina. Minäkin siivosin junia, kouluja ja vanhainkoteja ja tein montaa työtä samaan aikaan.
Kielikoulussa tutustuimme ulkomaisiin romaneihin. Jossain vaiheessa kokoonnumme kaikki laulamaan yhdessä, ja lopulta ajauduin mustalaisten juhlista laulamaan Ruotsin radioon ja televisioonkin. Minut on aina löydetty, koskaan en ole tunkenut mihinkään.
Ruotsissa ymmärsin ahkeruuden merkityksen ja sen, että pitää uskaltaa lähteä. Siellä olisi päässyt mihin vain opiskelemaan, kunhan kielen osasi, mutta minä olin silloin jo aikuinen ja halusin tehdä töitä.
15 Ruotsin-vuoden jälkeen vanhempani muuttivat takaisin Suomeen. Minä muutin heidän perässään Orimattilaan: en halunnut kasvattaa ekaluokkalaista poikaani Tukholman kaltaisessa miljoonakaupungissa.
Suomi ei ollut juuri muuttunut. Jatkoin romanivaatteiden ompelemista – olen ommellut ja myynyt niitä koko ikäni muiden töiden ohessa. Tiesin olevani aivan eri alan ihminen, mutta töitä oli tehtävä.
Sitten satuin oikeaan aikaan oikeaan paikkaan ja kaikki muuttui.
"Tässä olen 35-vuotias ja Tukholmassa."
YSTÄVÄNI RAIJA HALMETOJA soitti juuri, kun olin palannut Turkista hakemasta pukukankaita. Elettiin kesää 2000, ja Helsingin Kumpulassa järjestettiin romanimusiikin ilta. Sieltä puuttuivat naislaulajat.
En olisi millään mennyt, olin niin väsynyt Turkin-matkasta, mutta Raija puhui minut ympäri.
Kumpulan kylätalo oli niin täynnä, ettei osa yleisöstä mahtunut sisään. Esitin viisi kappaletta ja siitä se lähti. Sain lisää keikkapyyntöjä ja lopulta kutsun Kaustisten kansanmusiikkijuhlille.
Vuonna 2005 minut valittiin mestarilaulajaksi Kaustisilla ja 2008 tein ensimmäisen soololevyn. Se palkittiin Etno-Emmalla.
Nykyään kierrän ympäri Suomea esiintymässä ja ulkomaillakin muutaman kerran vuodessa.
On tärkeää jättää historiaan merkintä, että Suomessa on ollut tällainen heimo.
SUURIN SAAVUTUKSENI OLI lähteä keräämään romanilauluja vuonna 1996. Opiskelin romanikielen opettajaksi ja koulunkäyntiavustajaksi kun tajusin, että romanimusiikki on katoamassa.
Koulun päätyttyä muut jatkoivat lähihoitajakoulutukseen, mutta minä pakkasin kitaran autoon ja lähdin ajamaan ympäri Suomea.
Ajoin romanitalosta toiseen, aloin soitella kitarallani, ja ihmiset alkoivat laulaa mukana. Niin laulut vähitellen muistuivat omaankin mieleeni.
Nyt lauluja on nauhoitettu 125, ja niitä nuotinnetaan parhaillaan Sibelius-Akatemian opiskelijoiden kanssa. On tärkeää jättää historiaan merkintä siitä, että Suomessa on ollut tällainen heimo, jolla on ollut oma kieli, musiikki ja tapakulttuuri.
"Kuva on otettu, kun olin 18-vuotias ja minulla oli ensimmäistä kertaa romaniasu päälläni."
ROMANIEN ELÄMÄ ON on muuttunut paljon 1950–60-luvuilta. Enää romanit eivät kulje samalla tavalla suurissa porukoissa eikä laulua kuule enää kuin isommissa juhlissa.
Laulut ovat minussa syvällä. Muistan kuin filminauhana sen tilanteen, jossa olen laulun ensimmäisen kerran kuullut ja kuka sen lauloi. Rakkaimpia minulle ovat Voi Ruusuni ja Suuret ovat surujen pellot. Sukulaiseni lauloivat niitä paljon lapsuudessani.
Laulut kuuluvat minuun niin läheisesti, etten usko pärjääväni ilman niitä.
MURHEESEENI OLEN LAULANUT monesti. Ainoa lapseni joutui autokolariin 1990-luvulla ja loukkaantui vakavasti. Se tuntui ylitsepääsemättömältä, eikä silloin laulattanut vuosiin. Sen jälkeen laulu alkoi auttaa, sen avulla oppi hyväksymään asioita. Minulle musiikki on terapiaa.
Erosin poikani isästä jo, kun poika oli pieni. Sen jälkeen en ole liittoutunut kenenkään kanssa, vaan olemme olleet lapseni kanssa kaksin.
Ehkä sitä vähitellen koteloituu, eikä osaa oikein enää lähteä kotoa. Varmaan monille käy niin. Aika menee lasten kanssa, ja äkkiä havahtuu, että lapset ovatkin aikuisia ja muuttavat kotoa. Kolmikymppinen poikani muutti vastikään omilleen.
Puoli vuotta sitten eräs mies, jonka olen tuntenut koko ikäni, muutti lähelleni ja tuli kylään. Viihdymme hyvin yhdessä.
Isää ei voi jättää yksin. Päivääkään lomaa en ole pitänyt.
ISÄLLÄNI TODETTIIN ALZHEIMER neljä vuotta sitten, vaikka todennäköisesti­ hän on sairastanut sitä jo pidempään. Hän on 95-vuotias ja muutti luokseni 20 vuotta sitten, kun äiti kuoli. Isä on vanhanajan ihminen ja tottunut siihen, että hänellä on koko ajan lähellään ihmisiä. Hän ei ymmärrä tätä päivää, että on mentävä töihin ja käytävä asioilla.
Omaishoitajan työ on rankkaa. Isää ei voi jättää yksin, eikä hän ole halunnut olla kenenkään muun kuin minun kanssani. Päivääkään lomaa en ole 20 vuoteen pitänyt.
Musiikki on ulospääsyni näistäkin murheista. Keikan jälkeen olen kuin uusi ihminen.
Kaikki sisarukseni asuvat onneksi muutaman kilometrin säteellä. Heistä joku on aina päässyt hoitamaan pappaa keikan ajaksi.
Olen huolestunut heimoni tulevaisuudesta.
MINULLA ON SIUNAUSTA matkassa. Uskon Jumalaan. Muistan aina, että emme ole ihmisinä yhtään mitään. Olemme tänään tässä, mutta kukaan ei voi sanoa, missä olemme huomenna tai mitä seuraavaksi tapahtuu. Elämämme on alusta loppuun Jumalan käsissä.
Siunaukset periytyvät. Isäni suvussa olemme jo viidennessä polvessa uskovaisia.
Valitettavasti myös kiroukset periytyvät. Monissa suvuissa eletään juoden ja korttia pelaten, eikä pelätä Jumalaa.
Olen huolestunut heimoni tulevaisuudesta. Minussa on poliitikon vikaa, ja jossain vaiheessa olisin saattanut lähteä sillekin alalle. Olen erittäin kiinnostunut yhteiskunnallisista asioista, ihmisten hyvinvoinnista ja maailman tapahtumista.
Unelmoin vielä pääseväni musikaaleihin ja oopperaan.
SYRJINNÄN HUOMAA YHÄ jokapäiväisessä elämässä. Jos jossain tapahtuu jotain, meikäläisiä syytetään ensimmäisinä. Ei yhtä heimoa voi leimata rikollisiksi, kaikissa kansoissa on väärintekijöitä.
Suomen tilanne on hyvin huolestuttava. Nuoriso on hunningolla, eikä heillä ole mahdollisuutta mihinkään pysyvään. Tuntuu, ettei Suomessa ole enää yhteisöllisyyttä, kaikki ajattelevat vain itseään.
Olen saavuttanut melkein kaiken, mistä lapsena unelmoin, mutta aina pitää olla haaveita. Unelmoin vielä pääseväni esiintymään musikaaleihin ja oopperaan Wieniin asti.
Musiikki on kaikki elämässäni. Sanon aina leikillisesti, että sairastan laulutautia. Laulan niin paljon, että olen hiljaa vain, kun nukun.
Artikkeli on julkaistu Kodin Kuvalehden numerossa 17/2015.
Ystävän kirje Hiljalle
olen pohjattoman ylpeä ja onnellinen saavutuksistasi. Ystävänäsi on ollut ilo seurata uraasi. Sinusta huomaa, että olet onnellisimmillasi, kun saat tehdä rakastamaasi työtä.
Menestyksesi ei ole noussut sinulle päähän, vaan olet pystynyt säilyttämään sen saman herkän luonteesi, johon 30 vuotta sitten tutustuin.
Olet auttavainen ja sinulla on jalat maassa. Perheenne oli köyhistä oloista, ja sait koko nuoruutesi auttaa äitiäsi perheenne elätyksessä. Kun kohtaat kurjassa jamassa olevan, autat häntä. Se on nykyään harvinaista.
Kunnioitan sinua syvästi siitä, miten hyvin olet hoitanut isääsi ja poikaasi. Elämäsi ei aina ole ruusuista, mutta kaiken keskellä olet säilyttänyt ilon.
Nautin suunnattomasti keskusteluistamme ja laulustasi. Olet kuuntelija ja lohduttaja vailla vertaa, mutta ilon hetkellä osaat paljastaa myös iloisen kuplivan luonteesi.
Saat aina tulla luokseni kertomaan huolista ja murheista, ja sitten jatkamme matkaa, kanssamatkaajani.
26.2.2015 klo 15:30
11.2.2016 klo 16:00
30.1.2015 klo 9:34
Muistatko tämän vanhan mustalaislaulun? Esittäjinä Kasimir ja Veijo Baltzar
klo 10:16 | 11.4.2016
Hieno kirjoitus ja taitava laulaja :)
Palefacen kanssa tehdyn kappaleen vuoksi perehdyin kyseiseen artistiin, ääntä löytyy naiselta!
klo 15:13 | 11.4.2016
Todellakin! Se on myös hieno osoitus Hiljan monipuolisuudesta, että hän on todellakin tehnyt sen yhteiskappaleen Palefacen kanssa. Eri tyylilajien suloista sinfoniaa!