Unelma onnesta: Basso on poissa
Basso on poissa
Jos joku on miettinyt, mihin oikein katosin-
niin putosin viime perjantai-aamuna sellaiseen mustaan kuiluun,
pohjattomaan suruun ja lohduttomuuteen,
jonka voi aiheuttaa vain parhaan ystävän äkillinen,
täysin odottamaton poismeno.
Paras ystäväni on poissa.
Bassolle tuli koirahoitolassa vatsalaukunkiertymä.
Minulta kysyttiin, haluanko että leikataan,
pyysin leikkaamaan tietenkin ja äkkiä. Mutta oli jo liian myöhäistä....
Basso sai nukahtaa kesken leikkauksen ikiuneen.
Lisäkärsimysten välttämiseksi.
Onneksi se sai parhaan mahdollisen hoidon, paikassa, joka oli sille tuttu,
ja tutut hoitajat.
Miksi meille tapahtuu näin?
Miksi näin kävi, vain päivää ennen kuin ehdimme kotiin?
Vastauksia ei ole.
Kaikki oli ohi noin kahdessa kolmessa tunnissa.
Poika ei joutunut kärsimään pitkään.
Basso oli vasta 7 ja ½ vuotias.
Suureksi roduksi toki jo aika iäkäs,
mutta en osannut odottaa että luopuminen olisi lähellä.
Itsesyytökset ovat kovat, ja jatkuvat varmasti pitkään.
Stressi ja vieras ympäristö, laukaisevina tekijöinä.
Basso ei halunnut lähteä meidän luota,
meni autoon vasta kun minä menin ensin.
Basso oli myös kova hotkimaaan ruokansa,
ja se hotki aina myös vettä paljon kerralla.
Monelle koira on kuin oma lapsi.
Niin se on minullakin aina ollut, vaikka on näitä ihmislapsiakin olemassa.
Odotimme niin paljon Basson näkemistä kymmenen päivän erossa olon jälkeen.
Puhuimme, miten Basso innostuu, kun se näkee meidät!
Miten se saa pellekohtauksen, niin kuin aina!
Tässä kaikki, mitä jaksan nyt kertoa, muuten itken silmät päästäni.
Voi olla että blogi viettää hiljaiseloa nyt jonkin aikaa.
Voi olla myös, että tekeminen blogin parissa on tuikitarpeellista terapiaa-
Lähettänyt Anne klo 12.59
Tunnisteet: koirat, kuolema, lemmikit, maremmano-abruzzese, suru
Anonyymi 23. huhtikuuta 2015 klo 14.27
Otan osaa suruusi, se on aina yhtä vaikeaa tapahtuipa se sitten miten hyvin siihen asennoituneena tai äkillisesti. Jäljelle jää vain kauniit muistot ne ei koskaan katoa, surutyö vie aikansa ja ikävä tuntuu lohduttomalta, mutta päivä päivältä..... Jaksamisia ja voimia sinulle ja perheellesi!
Anne 23. huhtikuuta 2015 klo 23.12
Tuhannet kiitokset sanoistasi, tarvitsen nyt kaiken tuen mitä voi ihminen saada.
Kotona on vaikeaa, ihan kaikki muistuttaa niin kipeästi rakkaasta hännänheiluttajasta.
Kaaru - Pieni lintukoto 23. huhtikuuta 2015 klo 16.14
Voi että, lämmin osanotto suruusi. Kuolema, olipa se sitten rakkaan ihmisen tai eläimen, koskettaa aina. Surutyö vie voimia ja aikaa, mutta helpottaa askeleittain. Paljon voimia sinulle <3
Anne 23. huhtikuuta 2015 klo 23.16
Lämmin kiitos sinulle Kaaru.
Joku sanoo, että sehän oli vain koira. Mutta kaikki kiinnymme eri tavoin, rakastamme ja ikävöimme. Itsekin silti ymmärrän, että onneksi se ei ollut ihmislapsi, mutta silti se käy niiiiin kipeää.
Tämä kaikki tässä, surutyötähän se. Voimia saan kun joku välittää, sanoo pari ystävällistä sanaa.
SatuKoo 23. huhtikuuta 2015 klo 23.21
Osanottoni <3 Tiedän tunteen, kun bokserini nukkui ikiuneen seitsemän vuotta sitten. Se surun ja tyhjyyden tunne. Mutta ne kauniit muistot antavat voimia ja se ajatus ettei ystävän tarvitse enää kärsiä kipuja. Lähetän luoksesi enkeleitä tuomaan voimia arkeesi!
by Niina Toivonen
Anne 23. huhtikuuta 2015 klo 23.30
Tuhannesti kiitoksia SatuKoo, kauniista sanoista ja koskettavasta runosta.
Juuri näin yritän ajatella, että Basson aika oli mennä ja nyt se on onnellinen. Uskon että se on yhtäaikaa vapaa ja täällä meidän kanssamme. Nyt täytyy vain itkeä niin paljon kuin itkettää, että suru ei tee mustaa möykkyä sisälle. Autoit itkemään, kiitos siitä.
Jael 25. huhtikuuta 2015 klo 11.17
Voi Anne,olen niin pahoillani Basson menetyksen johdosta. Koirat ovat niin rakkaita perheenjäseniä ja jättävät ison kolon sydämeen.Tsemppihalit!
Anne 25. huhtikuuta 2015 klo 11.57
Basso on nyt kolmas koira, jonka menetän täysin yllättäen, kukaan näistä kolmesta ei saanut elää vanhaksi.
Tuskallista, niin tuskallista, mutta asian jatkuva käsitteleminen vaikka näin blogiystävienkin kanssa auttaa selviämään:)
Ihanaa lauantaita sinulle Jael!
Tuitiina 26. huhtikuuta 2015 klo 7.03
Oi, otan osaa <3 Rakkaasta lemmikistä luopuminen ei ole helppoa, olipa se sitten äkillinen tai jo odotettavissa, aina yhtä raskasta! Jaksamis halit <3
Anne 26. huhtikuuta 2015 klo 9.54
Kiitos Tuitiina<3
Jaksamishaleja tarvitaan nyt.
Tiia K 26. huhtikuuta 2015 klo 19.00
Voi ei nyt näin tämän. Teitä kohdannut suuri ja epäoikeudenmukainen suru. Kovasti lämpimiä ajatuksia ja voimahalauksia <3
Anne 26. huhtikuuta 2015 klo 20.51
Niin kovin epäoikeudenmukaiselta se tuntuu. Kun ei saanut hyvästejä jättää. Minkätakia, sitä en saa koskaan tietää.
Essi / Esmeralda 28. huhtikuuta 2015 klo 20.06
Voi, miten surullisia uutisia... Otan osaa rakkaan lemmikin menetyksen vuoksi! Voimia!
Anne 28. huhtikuuta 2015 klo 20.50
Kiitos Essi<3
Voimia täällä nyt tarvitaankin, sillä vastoinkäymiset tuntuvat vain seuraavan toistaan.