« Turvallisesti vesillä – pelastusliivit päällä
Kaikki keinot käyttöön »
By janne | 22.8.2013 - 12:45 | 21.1.2014 2013, Kirjoitukset
(Ilkka 22.08.2013)
Niin sanottu pakkoruotsi nousi otsikoihin loppukesästä, kun sen poistamista vaativa kansalaisaloite ylitti säädetyn 50000 allekirjoituksen rajan. Aloite tulee siis eduskunnan käsittelyyn. Aloitteessa vaaditaan ruotsin kieltä valinnaiseksi kaikilla kouluasteilla. Tällä hetkellä ruotsi tulee peruskoulussa vastaan viimeistään yläasteella b-kielenä, jos sitä ei ole alaluokilla vapaaehtoisesti opiskellut.
Olen itse vahva kaksikielisyyden kannattaja. Kaksi kieltä, yhtä mieltä eli två språk, ett mål on mielestäni perusta Suomen tulevaisuudelle jatkossakin. Elävä kaksikielisyys ei kuitenkaan tarvitse pakkoruotsia. Näkemykseni on muotoutunut noin 20 vuoden työkokemuksella suomalaisessa perusopetuksessa. Toin mielipiteeni esille jo viime eduskuntavaalien yhteydessä.
Nykymallin sijaan meillä tulisi olla peruskoulussa kaksi pakollista, mutta vapaavalintaista kieltä. Kansalliskielien tunnustaminen tapahtuisi niin, että kunnille säädettäisiin velvoite tarjota opetussuunnitelmissaan molempia kansallisia kieliä, suomea ja ruotsia, kaikkialla Suomessa. Tämä tarjoaisi mahdollisuuden joissakin osin Suomea valita ruotsin sijaan esimerkiksi venäjän tai jonkun muun kielen.
Suomi on ollut kaksikielinen maa yli 600 vuotta. Pakkoruotsin historia on paljon lyhyempi. Vuonna 1968 poliittisella päätöksellä käyttöön otettu malli oli aikansa lapsi ja alkaa nyt olla tiensä päässä. Osansa tässä on viime vuosikymmenien voimakkaalla kansainvälistymiskehityksellä. Erilainen aikakausi vaatii erilaisia toimintamalleja. Suomen tulee parantaa kilpailukykyään monin tavoin.
Ruotsinkieliset ovat olleet ymmärrettävästi huolissaan siitä, saavatko he tulevaisuudessa palveluja omalla äidinkielellään. Itse en usko, että vapaaehtoisuus näivettäisi ruotsin kielen asemaa Suomessa. Muutokset jäävät varsin vähäisiksi. Vapaaehtoisuus motivoi opiskelijoita paremmin. Myös yksilölliset ja alueelliset erot tarpeissa tulevat huomioiduksi. Pohjanmaalla ja länsirannikolla ruotsin kielen opiskelu sopii opiskelijoille mielestäni luontevasti. En näe asiassa myöskään perustuslaillista ristiriitaa. Suomeen saatiin perustuslaki vuonna 1919, eikä se sisältänyt pakkoruotsia. Kukaan ei ole kuitenkaan väittänyt, että tuo laki olisi ollut ristiriidassa kielellisten oikeuksien kanssa. Väite, että perustuslaki vaatii pakkoruotsia on myöhempien aikojen keksintöjä.
Kansalaisaloitteet ovat tärkeä demokratian muoto. Uutena vaikutustapana käsittely hakee vielä muotoaan ja ensimmäisillä aloitteilla onkin erityisen tärkeä rooli. Siksi on tärkeää, ettei kansanedustajien käsiä sidota jatkossakaan eduskuntaryhmien päätöksillä, kuten SDP:n suunnasta on jo väläytelty. Se näivettää koko aloitejärjestelmän kalkkiviivoilleen. Aina aloitteiden aiheet eivät miellytä, mutta politiikassa on osattava käsitellä asioita myös oman mukavuusalueen ulkopuolella. Keväällä käsitelty turkistarhauksen kieltämistä vaatinut kansalaisaloite on tästä hyvä omakohtainen esimerkki. Ryhmäpäätöksiä ei tehty. Kuulemisten ja kattavan keskustelun jälkeen eduskunnan tuki elinkeinolle kuitenkin löytyi murskalukemin.
Uskon, että päättäjiksi valitut osaavat tehdä oikeat johtopäätökset ja ratkaisut. Tämänkin kansalaisaloitteen avoin ja perinpohjainen käsittely luo uskottavuutta demokraattiseen järjestelmäämme. Se on meidän kaikkien etu, äidinkielestä riippumatta.