Bellflower (2011) :: elitisti.net
Kun elokuvan alussa poika tapaa tytön kapakassa ja he ahmivat kilpaa suihinsa lasipurkista eläviä heinäsirkkoja, lienee sanomattakin selvää, ettei tätä filmiä ole tarkoitettu krapulapäivän viihteeksi. Kisan päätteeksi voittaja Milly (Jessie Wiseman) kysäisee hävinneeltä Woodrowilta (Evan Glodell) hänen harrastuksistaan, ja heppu vastaa väsäävänsä liekinheitintä. Eikä siinä vielä kaikki - erottamattoman kaverinsa Aidenin kanssa hän on katsonut Asfalttisoturin (Mad Max 2, 1981) kasetilta sata kertaa. Nyt he vain varustautuvat maailmanloppua varten värkkäämällä Mad Maxin korskeaa muskeliautoa, jonka pakoputkista lentää tulta ja tulikiveä barbaarilaumojen silmille.
Nykytekniikalla jokainen turhapuro pystyy nappia painamalla taltioimaan teräväpiirtovideon, mutta suttuisten ja epäskarppien otosten kuvaaminen vaatii enemmän älliä. Virallisesti Glodell väittää tuhlanneensa debyyttifilmiinsä 17 000 taalaa, improvisoineensa repliikit ja käyttäneensä vanhaa digikameraa. Uskokoon ken haluaa, sillä tuloksen kannalta asialla ei ole mitään merkitystä. Ohjauksen lisäksi Glodell on siis filminsä päänäyttelijä, käsikirjoittaja ja tuottaja. Hän pitää tiukasti nämä langat kourassaan, ellei ylimääräisiksi rönsyiksi lasketa eräitä taustamusiikilla tunnelmoivia jaksoja. Filmin tarina ei ole kummoinen. Armeijan ylijäämävarastosta ostamillaan kamoilla kumppanukset koeräjäyttävät tekemiään pommeja ja hortoilevat Bellflower-nimisen lähiökaupungin kaduilla. Heidän seuraansa takertuneet Milly ja Courtney ovat parhaita ystävättäriä, mutta nelikon suhteet tärveltyvät pian katkolle. Kukaan heistä ei ole tarpeeksi aikuinen ottaakseen vastuuta elämästään tai sen haasteista.
Bellflower jakaantuu kuuteen alaotsakkeeseen, jossa seurataan kundien ja hepsankeikkojen tapahtumaköyhää hengailua. Sen sijaan fiktioissa heidän kypsymättömiä aggressioitaan tai kostonhimojaan tykitetään hillittömin kääntein. Elokuvan viritys on hulvattoman koominen, mutta näkökulmien vaihdosten myötä siitä kehittyy alakuloinen tutkielma läpi sormien valuvasta nuoruudesta. Bellflowerin sielunmaisema on särmikäs, kaunistelematon ja nihilistinen. Glodellin ilmaisu on rujoa, voimakkaasti vinksahtanutta ja värejä vääristelevää, joten hänen naturalisminsa vääntyy absurdiksi fantasiaksi. Bellflower on tyypillinen suuren yleisön ohitse pyyhältävä indiefilmi. Sen voi luokitella joko tahattoman tökeröksi tai loistavaksi, mutta kyllä kameran linssissä näkyvät likapilkut ovat taatusti tahallisia.
4.0 3.0 3.5 3.5 4.0 2.0 3.5 5.0
Bellflower sijoittuu Elitistin kaikki parhaat -listan sijalle #2802
33%	 Bellflower (2011)