Ahdistun uusista ravintosuosituksista, oli ne sitten virallisen tai epävirallisen tahon esittämiä. Aina uudesta villityksestä luettuani tuskastelen viikon verran sitä, että syömme niin väärin ja sitä sun tätä puuttuu ruokavaliostamme. Sitten se menee ohi. Koska fakta on kuitenkin se, että voimme sen verran hyvin, ettemme edes toivo voivamme paremmin. Kukaan ei valita säännöllisesti turvotuksista tai vatsankouristeluista. Lapset ovat virkeitä ja vanhemmat vain nukkuvat liian vähän. Emme ole myöskään ylipainoisia tai sairasta mitään sellaista sairautta, johon ruokavalinnoilla voisi vaikuttaa. Tämän takia uusiin villityksiin täysin mukaan lähteminen ahdistuksesta huolimatta, on harvinaista.
Olen kuitenkin onneksi rauhoittunut melko tavalla ruokahysteriassa. En mieti enää viljojen hyvyyttä/huonoutta, vaan ne ovat osa ruokavaliotamme ja sillä siisti. Täysjyvää toki pääasiassa, mutta myös ihan perinteisiä valkoisia vehnäjauhoja. Ja riisin ostan aina valkoisena, koska lukuisista yrityksistä huolimatta, en voi sietää täysjyväriisin makua ja koostumusta. Voisin varmaan syödä sitä säännöllisestikin, mutta minulle ruoka ei ole (aina) pelkkää ravintoa vaan myös jotain, mistä voi nauttia. Joten ilman omatunnontuskia, syömme pari kertaa viikossa valkoista riisiä. Leivistä saatan tarkistaa, sisältävätkö ne vehnägluteenia, mutta koska useimmat sisältävät, en ota liikaa paineita siitäkään. Vaikka myönnettäköön, mukaan tarttuu aika usein juuri se leipäpussi, jonka muistan olevan vehnägluteeniton. Nyt olen kyllä harkinnut tekeväni itse enemmän leipää, joten sitten ei tarvitsisi sitäkään miettiä. Tässä hyvää tekstiä leivästä.
Sitten ne rasvat. Niistä olen kantanut melkeinpä eniten huolta. Mistä saisimme tarvittavan määrän rasvahappoja ja vieläpä oikeassa suhteessa? Tiedän jo suurin piirtein, mitä rasvoja tulisi suosia, mutta vielä on epäselvää, kuinka paljon mitäkin pitäisi päivittäin nauttia, jotta omegat olisivat kohdillaan. Ja toisaalta myös se, että jos käyttää kuumennusta kestämättömiä öljyjä (esim. rypsi- tai pellavaöljy), niin miten niitä sitten saisi kurkusta alas. Salaatinkastike ei meillä toimisi, koska lapset eivät syö salaattia salaattina ja tuskinpa ainakaan se öljy uppoaisi kurkun päältä. Yksi varteenotettava vaihtoehto olisi sitten leivän päälle sively. Toistaiseksi olen yrittänyt turvata rasvahappojen saantia pähkinöillä, joista harmikseni vain cashewt uppoavat pikkuväkeen. Saksanpähkinää voisi jatkossa murskata leivän sekaan. Muuten meillä on käytössä voi sekä oliiviöljy ja erikoistapauksissa, kuten banaanilettujen paistoon käytän neitsytkookosöljyä. Leivontamargariinikin jää jatkossa kaupan hyllylle, kun yhtenä päivänä lukaisin, mistä se on valmistettu: mm. palmuöljystä.
Sokeriin minulla on suurin viha/rakkaussuhde. En missään nimessä voisi kuvitellakaan luopuvani täysin sokerista, koska silloin kaupan valikoimat kävisivät todella suppeiksi. Sokeria on ihan kaikessa. Ja jos ei ole, niin sitten on makeutusaineita. Viimeisin yllättävä löytö oli maustamaton jogurtti. Siis MAUSTAMATON jogurtti sisältää sokeria. MIKSI? Pitkään vaivasin päätäni myös sillä, että miksi kuivattuihin hedelmiinkin lisätään sokeria. Joskus se on jopa listan ensimmäinen, ennen sitä itse hedelmää, eli kuivattu hedelmä x sisältää enemmän sokeria kuin itse hedelmää. Ottaen huomioon hedelmien makeuden, on todella outoa, että niihin lisätään vielä sokeria. Eron tajuaa, kun maistaa sekä makeutettuja että makeuttamattomia kuivattuja banaanilastuja. Ero on päätä huimaava, enkä enää ikinä vapaaehtoisesti pistä makeutettua suuhuni. Maistuu niin ällöttävän äkkimakealta, että näköä haittaa. Oikeasti sokerittomia tuotteita on todella vaikea löytää ja harva sokerittoman kuukauden nyt julistanut tulee tätä ajatelleeksi. Joskaan sillä nyt tuskin on suurta merkitystä, kun monen pääasiallisena tavoitteena on päästä irti makeiden herkkujen napostelusta.
Onneksi suuret valmistajat ovat myös alkaneet vähitellen havahtua stevian käyttöön, minkä toivon laajenevan entisestään. Meiltä löytyy kaapista aina stevia-sokeria, josta vain puolet on sokeria. Ohjeen mukaan sitä voi pienemmissä määrissä käyttää samassa suhteessa kuin sokeria, mutta itse käytän aina vähemmän. Stevia on niin tavattoman makeaa, että makeuttamiseen riittää selvästi pienempi määrä. Stevia-sokeria käytän pääasiassa aina silloin, kun sokerin leivontaominaisuuksia ei juurikaan tarvita, vaan tarkoitus on vain makeuttaa. Pullaakin kuulemma voisi tehdä stevia-sokerista, mutta vielä en ole uskaltautunut kokeilemaan. Vaniljasokerin sen sijaan korvaan useimmiten vaniljatangolla tai vaniljajauheella.
Neljäs viime vuosien suurimpia ruokavalintoja on ollut päätös välttää lisäaineita niin pitkälle kuin mahdollista. Ruoka tehdään pääasiassa itse ja jos joskus täytyy turvautua valmisaterioihin, niin nykyään onneksi valmisruokahyllystäkin löytyy lisäaineettomia vaihtoehtoja. Muutenkin lisäaineiden käyttöä on vähennetty viime vuosina paljonkin ruokateollisuudessa ainakin kuluttajan silmin ja yhä useamman tuotteen päällä on kissankokoisin kirjaimin teksti: LISÄAINEETON. Ehkäpä vielä SÄILÖNTÄAINEETONkin. Nämä ovat positiivisia muutoksia ja tekevät omista ruokaostoksistani helpompia.
Luomuun en ole hurahtanut. En ole tutustunut tähän puoleen ruoantuottamisessa niin paljon, että sokeasti lähtisin sen mukana. Ja toisaalta jo ylläolevat ruokavalinnat kasvattavat ruokalaskua siinä määrin, että luomuun sijoittaminen on liian suuri satsaus tässä elämäntilanteessa. Ehkä joskus.
Tällä hetkellä uskon osaavani tehdä sellaisia valintoja kaupassa, että hyvillä mielin voimme kohtuudella syödä prosessoitujakin tuotteita. Maidosta tykkää melkein koko perhe, joten mielelläni ostan sitä, samoin kuin monia muitakin maitotuotteita. Ruokakerma tosin sai leivontamargariinin mukana lähteä jääkaapistamme ja tilalle on tullut kuohukermaa. En kuitenkaan jaksa enää ihan hirveästi ottaa paineita ruoka-asioista niin kauan kuin voimme hyvin ja olemme perusterveitä. Jos söisimme niin täydellisen puhtaasti, kuin kaupunkilaisena on mahdollista, niin eläisimmekö merkittävästi pidempään? Ja olisiko sillä merkitystä? Ehkä, jos tavoitteena on vain elää todella kauan. Itse haluan kuitenkin nauttia elämästä ja maut ovat yksi tapani nauttia. Leivonnaisista en tule helposti luopumaan, enkä niitä kiellä myöskään lapsiltani. Seuraavat merkittävät muutokset ruokavaliossa tulevat tapahtumaan todennäköisesti vasta siinä tapauksessa, että terveytemme tai hyvinvointimme sitä vaatii.
Tämä postaus on esimakua tulevasta ruokaan liittyvästä kokeilusta, josta kuulette pian!
Lähettänyt Suvi klo 16:06 Ei kommentteja:
Tunnisteet: ruoka, ruokaostokset
Yhteisöt - online vai offline?
Olen aina ollut jossain määrin kiinnostunut kaikenlaisesta kehityksestä, sekä ihmisen sisäisestä että ympäristön kehityksestä. Nyt etenkin tieto- ja viestintätekniikan kehitys ja sen vaikutukset ihmisiin sekä ihmissuhteisiin on ollut tavallista enemmän suurennuslasini alla, koska graduni käsittelee sosiaalista mediaa ja sen opetus-/oppimiskäyttöä. Kaikki ympäristön kehitys lähtee usein liikkeelle siitä, kuinka helpottaa arkeamme ja sosiaalinen media on tarjonnut merkittävää helpotusta etenkin yhteydenpitoon. Nyt kun some alkaa olla arkipäivää, peruspullaa, alkaa tulla esiin myös entistä selkeämmin sen kääntöpuoli. Mikä onkaan sosiaalisen median hinta?
Toissailtana (?) täällä jylläsi valtava ukkosmyrsky rankkasateineen, minkä seurauksena pihatiestämme seuraavalle kadulle on kertynyt melkoinen määrä soraa tienreunalta. Seuraavana päivänä kauppaan ajellessani mietin, että koskakohan nuokin tuosta putsataan takaisin tienreunaan. Ajatusketjuni ei suinkaan päättynyt siihen, vaan aloin miettiä, että kukahan ne siitä siivoaa ja kuinka tämä henkilö saa tietää, että tällainen siivoustarve edes on. Ajattelemme, että meillä jokaisella on oma paikkamme täällä maailmassa, oma tehtävämme ja muiden tonteille ei mennä. Minä olen kotiäiti tuosta läheltä ja alani on kasvatustiede, minulla ei ole mitään tekemistä tuon tiellä olevan soran kanssa. Paitsi että se häiritsee minua. On olemassa joku muu, joka soittaa johonkin jollekin ja kertoo tiellä olevasta sorasta. Sitten tämä jälkimmäinen joku antaa kadunlakaisun jollekin kolmannelle kasvottomalle henkilölle tehtäväksi. Jonain päivänä (mieluiten hetinytkohtahuomenna), kun taas ajelen tuota tietä, en kiinnitä huomiota kadulla olevaan soraan, koska joku on siivonnut sen pois ja itse olen jo unohtanut koko asian.
Mutta ei se näin mene. Se sora on edelleen siellä tiellä. Luultavasti kukaan ei ole siitä ilmoittanut mihinkään. Sen sijaan kaikki odottavat, että kadunlakaisija joko a) lukee meidän kuntalaisten ajatuksia ja lentää valkealla ratsullaan siivoamaan kadun tai b) kadunlakaisija käy päivittäin ajelemassa kaikki kadut läpi ja tarkistaa, olisiko jossain putsattavaa. Molemmat varsin todennäköisiä vaihtoehtoja, kuten voi päätellä siitä tosiasiasta, että ne sorat on edelleen siellä tiellä. Joka päivä me ihmiset suljemme silmämme pieneltä tai isolta epäkohdalta, koska se ei muka kuulu meille. Mutta kenelle se sitten kuuluu?
Tässä vaiheessa ajatusprosessia tulin siihen lopputulokseen, että tuon tien lakaiseminen myrskyn jälkeen ON meidän jokaisen lähellä asuvan ja tietä säännöllisesti käyttävän asia. Vähintään meistä jokaisen tulisi siitä ilmoittaa katujen puhtaanapitopalveluun/kuntaan, mutta yhtä pienellä vaivalla joku sen voisi ihan omalla harjallaan käydä lakaisemassa. Ei sitä niin paljon ole. Sen sijaan minä ja luultavasti monet muutkin manaamme sitä hiton soraa joka kerta siitä yli ajaessamme.
Olen aika varma, että tämä tilanne on seurausta yhteiskuntamme hienosta, mutta ei suinkaan ilmaisesta kehityksestä. Maailma on monimutkaistunut ja vähitellen siitä on seurannut se, että emme suinkaan ole enää yhteisö. Meidän yhteisömme on virtuaalimaailmassa ja luulemme olevamme sosiaalisia ja hoitavamme sosiaalisia suhteitamme, kun kommentoimme kaverin Facebook-päivitystä tai Instagram-kuvia. Koska käymme kirpputorikauppaa lukuisien tuntemattomien ihmisten kanssa verkossa, luulemme olevamme yltiösosiaalisia. Todellisuudessa olemme kuitenkin kaukana siitä ja aito yhteisöllisyys on unohtumassa. Verkossa voi olla yhteisöjä, mutta se ei riitä, koska elämme muuallakin kuin verkossa. Näemme ihmisiä kaduilla, kaupoissa ja kirjastoissa, mutta emme kohtaa enää toisiamme. Emme tervehdi (täällä etelän isoissa kaupungeissa ainakaan) tuntemattomia, jotka matkustavat kanssamme samalla bussilla, emme rupattele pitkässä kassajonossa muiden kanssa aikaa kuluttaaksemme. Mitä me teemme? Me kaivamme esiin älypuhelimemme ja päivitämme Facebookin: "Tolkuton kassajono, miksei muut voi käydä kaupassa eri aikaan kuin minä?"
Verkkopalvelut helpottavat arkea, todellakin. On kiva, että voin maksaa laskuja keskellä yötä kotona ja sen jälkeen selata eri kauppojen kuravaatevalikoimaa, jotta osaan sitten tehdä täsmäiskun oikeaan paikkaan. Olen kuitenkin itsessäni huomannut, että mitä helpommaksi kaikenlainen asiointi on tullut, sitä enemmän kaipaan sitä, että voin mennä kauppaan hypistelemään vaatteita, juttelemaan niistä myyjän kanssa jne. Kauhukuva on se, että kaikki tämä katoaa ja kaikki hoidetaan verkon kautta. Ruokaostoksiakin voi jo vähitellen tehdä verkossa ja noutaa kaupasta valmiiksi pakattuina tai joissain tapauksissa voi saada jopa kotiinkuljetuksen. Olen kuitenkin hiukan päässyt eroon tästä kamalasta ajatuksesta ja alkanut luottaa ihmiseen. Ihminen ei ole kone. Kehitys alkaa luultavasti jo pikku hiljaa olla siinä pisteessä, että uutuudenviehätys haihtuu ja ihmiset huomaavat kaipaavansa niitä perinteisiäkin tapoja toimia. Joskus on ihan kiva koskea oikeaa rahaa muovikortin sijaan. Ihminen myös tarvitsee toista ihmistä. Ei siksi, etteikö osaisi tehdä jotain yksin, vaan emotionaalisista syistä. En enää pelkää koneiden korvaavan esimerkiksi opettajia, koska koneet sellaisenaan eivät koskaan voi korvata ihmistä.
Mitä siis aion tehdä? Aion mennä harjaamaan sen kadun. Aion käyttää jatkossakin entistä enemmän oikeita kauppoja verkkokauppojen sijaan. Aion sanoa kassalla toimiville myyjille muutakin kuin kiitos ja moi. Aion jättää yhä useammin puhelimen sinne taskuun tai kassin pohjalle. Aion opettaa esimerkilläni lapsilleni, että kärsivällisyys ei tarkoita puhelime räpläämistä aina tilaisuuden tullen ja että on muitakin ihmisiä kuin meidän oman lähipiirimme ihmiset, ja heidän olemassaolonsa voi huomioida. Siis oikeasti huomioida. Yhteisössä on voimaa ja se antaa turvaa. En ymmärrä, miksi olemme heittämässä sen pois?
Ihmisen mielellä on ihan uskomaton voima, jota ei usein tule ajateltuakaan. Yleensä mielen lujuuden ja heikkouden tajuaa vasta, kun joutuu kohtaamaan jonkin merkittävän ison haasteen tai sellaisen ohitettuaan. Arjessa koko mieli tulee helposti ohitettua. Kuten fyysinen terveys ja hyvinvointi yleensä, mielenkin olemassa olon tajuaa vasta, kun jotain on pielessä. Itse olen jo vuosikausia painiskellut mieleni koukeroiden kanssa, joten ajatusteni tarkastelu ja niiden perusteiden analysointi tulee minulta aika luontevasti silloinkin, kun voin hyvin ja etenkin kun voin huonosti. Erittäin selväksi minulle on tullut se, kuinka merkittävästi oma mieli ohjaa kokonaisvaltaista hyvinvointia, vaikka fyysisesti keho voisikin hyvin. Jos mieli on alavireinen, myös keho alkaa voida huonosti: väsyttää ja olo on voimaton. Pahimmillaan monia muitakin, jopa vakavempia, fyysisiä oireita voi ilmaantua. Ensimmäiseksi aletaankin etsiä helpotusta näihin fyysisiin oireisiin, jotka ovat paljon helpommin havaittavissa. Jotta väsymys oikeasti selätettäisiin, on kuitenkin pakko selvittää pään solmut. Valitettavan moni jättää sen tekemättä ja elää koko elämänsä säästöliekillä.
Omaa mieltäni järkyttää taipuvaisuus ahdistukseen ja masentuneisuuteen, kuten tiedätte. Murehdin siis herkästi sekä mennyttä että tulevaa. Pahimmillaan sekä fyysisen että henkisen väsymyksen ja uupumuksen lisäksi olen kokenut myös sydämentykytystä ja hengenahdistusta. Vain siksi, että mieleni on kärsinyt. En ole ainoa, joka kokee tällaista, mutta yllättävän moni antaa asian olla. Itsellänikin kesti pitkään, ennen kuin ymmärsin, että kyseessä on asia, jonka voin muuttaa. Toivoisin mahdollisimman monen löytävän väylän saada apua ja ennen kaikkea sen rohkeuden itsestään ottaa vastaan apua. Pieni lyhytterapia tekisi hyvää muutenkin ihan kaikille. Koskaan ei ole turhaa tutustua itseensä ja opetella ymmärtämään itseään, ja terapia tarjoaa ainutlaatuisen matkan itseen. Ennen kaikkea se antaa työkalut, joilla jatkaa itsetutkiskelua terapian ulkopuolella.
Terapia ei vienyt pois taipumustani synkkyyteen ja alavireisyyteen, ja on väärin sellaista odottaakaan. Sen sijaan tunnistan kohtaamani tunteet ja siksi pystyn paremmin käsittelemään niitä. Osaan myös ennustaa tilanteet, jotka saattavat laukaista kielteiset tunteet. Sen myötä olen oppinut hyväksymään koko tunnekirjon, mutta myös kanavoimaan negatiiviset lävitseni siten, etten anna jokaisen tunteen jäädä vellomaan sisälleni. Tämä on kuitenkin työtä, jota pitää tehdä edelleen koko ajan. Yhtenä suurimpana muutoksena vältän valittamista ja pyrin positiivisuuteen. En sellaiseen yltiöepärealistiseensöpöilypositiivisuuteen, koska olen kuitenkin realisti, joka ymmärtää elämässä olevan myös kurjuutta. Vaan sellaiseen, joka hyväksyy surun ja kurjuuden osaksi elämää, mutta pystyy löytämään kaikesta jonkin enemmän tai vähemmän tärkeän opetuksen tai polun valinnan. Jokainen kokemuksemme pakottaa valitsemaan yhden polun jättäen jonkun toisen kulkematta. Näin edelliset kokemukset kuljettavat meitä kohti seuraavia ohittaen kuitenkin osan. Joskus voimme välttää vielä ikävämmän asian valitsemalla pienemmän pahan, joskus ehkä tietämättämme kuljemme jonkun todella hienon asian ohi. Valinnat on kuitenkin pakko tehdä, silloinkin kun tuntuu, että joku muu tekee valinnat puolestamme. Emme voi useinkaan päättää mitä asioita meille tapahtuu (iskeekö flunssa, hajoaako tiskikone, tuleeko sähkökatkos...), mutta voimme valita sen, kuinka niihin suhtaudumme ja mitä teemme niiden tapahtumien jälkeen.
Positiivisuus onkin se, joka auttaa itseäni näissä polkujen valinnoissa ja pääsääntöisesti vie minua aina parempaan paikkaan. Näin ainakin uskon tietämäni perusteella. Kun arki heittää eteeni ärsyttäviä pikku rasitteita, mietin miten asia voisi olla vielä huonommin ja totean, että kyllähän tällä nyt pärjää. Nyt esimerkiksi olen flunssassa ja oikeasti, kurkkukipu, vuotava nenä ja kuume yhdistettynä helteeseen tuntuu luultavasti aika samalta kuin kuoleminen kiduttamalla (yhtään liioittelematta), mutta totesin, että vielä kamalampaa olisi olla vatsataudissa. Kurjuudessani vellominen loppui siihen ja sain siirrettyä katseeni eteenpäin. Siihen hetkeen ihan kohta, kun en enää ole kipeä. Sama pätee vähemmän konkreettisiin tuntemuksiin. Murheet pienenevät, kun ne asettaa uusiin mittasuhteisiin. Positiivinen ajattelu auttaa näkemään maailmassa hyvän ja vie kohti uusia hienoja kokemuksia. Positiivinen ajattelu auttaa kestämään pahan, koska se tietää, että pahan jälkeen on pakko olla taas hyvää. Pahaa ei olisi ilman hyvää, eikä hyvää ilman pahaa. Molempia tarvitaan ja siksi yletön välinpitämättömyys pahaan tuskin johtaa aitoon onneen. Menetysten ja pettymysten kokeminen opettaa kiitollisuutta ja auttaa meitä näkemään, mitä itse tarvitsemme ollaksemme onnellisia. Jos meillä siis on kosketuspintaa tunteisiimme.
Olet siis onnellinen, jos päätät olla. Typerä lause sellaisenaan, mutta siinä piilee kuitenkin totuus. Kun keskittyy elämässään hyviin asioihin, mutta käsittelee myös surut ja murheet, antaa itselleen mahdollisuuden olla onnellinen. Joskus kuitenkin täytyy myös antaa periksi. Antaa tuulen viedä mukanaan, antaa pahan puhdistaa. Koska ennen pitkää tuuli tyyntyy ja huomaat herääväsi jossain ihan muualla, jossain, missä voit taas jatkaa kävelemistä, jossain, missä on hyvää.
Kuten toipuvan alkoholistin pitää joka päivä päättää olla selvä, minunkin pitää joka päivä päättää olla kiitollinen, tyytyväinen ja onnellinen. Aina se ei ole helppoa, aina pelkkä positiivinen ajattelu ei saa hymyä huulille. Joskus vain on huono päivä. Oikeasti rikkinäistä kehoa pitää myös kuunnella, pelkkä pakotettu ilo ei auta, jos keho vaatii lepoa. Yhtäkään päivää en enää kuitenkaan elä tietämättä, että aina tulee huominen (kunnes ei enää tule) ja yhtenäkään päivänä en enää sure luullen, etten myöhemminkään voi muuta tuntea. Jokaisessa päivässä on jotain hyvää, se vain pitää löytää ja siinä pitää vähän velloa.
Lähettänyt Suvi klo 14:15 Ei kommentteja:
Elämä on hassua, jotenkin se aina ohjaa huomaamatta juuri sinne, minne pitäisikin. Vai johtuuko se omasta kyvystä hyväksyä vallitseva tilanne, jolloin se tuntuu oikealta? Yksi tällainen yllättävä, kuitenkin oikealta tuntuva polku omassa elämässäni on ollut tieni kohti kasvatustieteilijää. Kasvatustiede ei ollut koskaan erityinen haaveeni, jos ei lasketa alakoulun opettaja-haaveita. Yläasteen aikana mieleeni vahvistuikin ajatus lääketieteestä ja sitä kohti tein töitä koko lukion. Lukiossa luin pelkästään luonnontieteitä, joista kemiaa pitkänä. Kemian opettajalta opinkin paljon, pääasiassa kemian rajojen ulkopuolelta ;) ("When you come late, you can leave early", "That went straight to the forest and deep" jne.)
IB-loppukokeet järjestetään näppärästi samaan aikaan, kun suomalaisen ylioppilastutkinnon suorittaneet jo valmistautuvat pääsykokeisiin. Aikani ja ennen kaikkea kykyni eivät siis riittäneet Galenoksen perusteelliseen opiskeluun ensimmäisenä hakukeväänä. Kävin kuitenkin katsomassa pääsykokeen (it went straight to the forest and deep), mutta luonnollisesti hain muihinkin paikkoihin. Koin tärkeäksi päästä opiskelemaan jotain, opiskelupaikan turvin voisin rauhassa miettiä seuraavan vuoden, mihin hakisin seuraavana keväänä.
Pääsin toiseen vaihtoehtooni: biokemiaan. Tästä kiitos kuuluu edellä mainitsemalleni kemian opettajalle, koska en tähänkään pääsykokeeseen sen kummemmin ehtinyt valmistautua, vaan lukion kemialla ja ryhmämme valinnaisaihepaketin (medical biochemistry) turvin sain kuin sainkin opiskelupaikan. Biokemia vaikutti varteenotettavalta vaihtoehdolta ja hetkittäin mietin sille tielle jäämistä. Lääketieteessä kun itseäni kiinnosti kovasti myös nimenomaan tutkimuspuoli, johon biokemiakin antaisi edellytyksiä. Jokin ei kuitenkaan tuntunut oikealta. Kemia oli haastavaa, eikä oikein motivaatiotakaan lopulta löytynyt. Samaan aikaan jouduin myös ensimmäistä kertaa vastatusten itseni kanssa: kuka olen? Keneksi haluan tulla?
Menneisyyden haamut olivat tulleet jäädäkseen ja ainoa keino päästä niistä eroon, oli niiden kohtaaminen. Seuraava kevät kului pitkälti neljän seinän sisällä. Kurssit jäivät suorittamatta, paine alkoi kasvaa: mihin nyt? Biokemia ei ollut paikkani, eikä ehkä lääketiedekään. Mihin laittaisin hakupaperit? Pikku hiljaa mieleeni hiipi ajatus opettamisesta. Se tuntui heti kotoisalta ja lämpöiseltä, vaikka jollain tasolla epäilin, olisiko minusta siihenkään. Päätin lopulta laittaa hakemuksen kasvatustieteen pääaineeseen. Halusin nauttia sellaisesta akateemisesta vapaudesta, mitä lääketiede ja OKL eivät pysty tarjoamaan ja toisaalta epäilin äkkinäistä innostustani OKL:ää kohtaan. Pääsykoeaamuna kuitenkin totesin, etten pysty ja jatkoin uniani. En enää muista sitä tunnetta tai ajatusta sen ympärillä, muistan vain sen varmuuden jo edellisiltana, etten pysty menemään sinne.
Seuraava kesä oli henkisesti sekavaa aikaa. Taistelin itseni kanssa tulevaisuudestani ja myös nykyisyydestäni. Mietin, että ehkä teoreettinen opiskelu ei olekaan minua varten ja etsin vastauksia käytännönläheisemmistä aloista. Samana kesänä aloin seurustella myös mieheni kanssa, joka lopulti kannusti minua jatkamaan opintojani yliopistolla. Pienen harkinnan jälkeen, päätin syksyllä palata yliopistolle, mutta biokemia saisi jäädä. Päätin käyttää tulevan lukuvuoden paitsi työntekoon, myös kasvatusalan opintojen suorittamiseen. Ilmottauduin kasvatustieteen, erityispedagogiikan ja aikuiskasvatustieteen perusopinnoille sivuaineopiskelijana. Opiskeluja hankaloitti ahkera töissä käynti ja viikonloppuiset matkat Tampereelle. Minä-kriisi veti yleisvireen synkäksi ja teki opiskelusta lopulta miltei mahdottoman. Sain kuitenkin suoritettua kasvatustieteen perusopinnot kokonaan ja erityispedagogiikan yhtä kurssia vaille kokonaan. Aikuiskasvatuksen opinnoista luovuin suosiolla.
Kasvatustiede veti hankaluuksista huolimatta mukaansa. Minua kiehtoi aluksi kasvatuspsykologia, koska se auttoi minua ymmärtämään itseäni ja auttoi minut alkuun itsetutkiskelussa. Toisaalta innostuin myös kovasti kurssista, jolla käsiteltiin oppimista ja arviointia. Sitä kurssia ohjasi "ekaluokkani" musiikinopettaja, joka oli silloin myös lempiopettajani. Kävin ensimmäisen luokkani Raumalla ja muutettuamme Turkuun, myös tämä musiikinopettajani (ja itse asiassa hänen lisäkseen myös luokanopettajani) muutti pian sen jälkeen Turkuun työskentelemään samaan kouluun, johon minäkin olin siirtynyt. Ja nyt hän opetti minua yliopistossa! Jänniä sattumia, jotka romaanissa olisivat selkeitä metaforia tai symboleja vahvistamaan polkuni oikeellisuutta (minulla on omituinen tapa tarkastella elämääni toisinaan kirjallisuustutkimuksen termein).
Kevättä kohden mentäessä oli taas aika tehdä suuria päätöksiä. Olisi haettava opiskelemaan ja olisi valittava kaupunki. Päätökset olivat lopulta helppoja. Kaupunginvaihto tuntui helpottavalta ja ennen kaikkea välttämättömältä matkallani eheämmäksi minäksi. Oli pakko päästä fyysisesti kauas siitä kaikesta, johon paha oloni kulminoitui, otettava etäisyyttä nähdäkseni selvemmin. Olin myös varma, että nyt olisi aika vaihtaa pääainetta ja olin vihdoin varma valinnastani.
Valmistauduin huolella pääsykokeeseen ja sain haluamani opiskelupaikan. Syksyllä aloitin opinnot intoa puhkuen, mutta petyin. Koska olin jo suorittanut perusopinnot, ensimmäisen vuoden opintoni kasvatustieteen osalta koostui pitkälti viestintä- ja menetelmäopinnoista. Aineopintojen kurssivalikoimakaan ei vastannut odotuksiani. Turhauduin ja hukkasin motivaationi. Kaipasin etäisyyttä opiskeluun ja perheenperustaminen alkoi tuntua luontevalta. Kun sitten aloin odottaa iso A:ta, päätin saada kandidaatintutkintoni valmiiksi ennen synnytystä vaikka väkisin. Onnistuin, vaikka hilkulla olikin. Kandidaatintutkinnon suorittamispäivämääräksi on merkitty 31.12.2010, kun iso A syntyi 6.12.2010 :)
Olen ollut todella opiskelukriittinen, olen ajatellut, ettei yliopisto ole minua varten. Etten saa siitä mitään irti ja etten opi siellä mitään. Kurssit ovat tympeitä, eikä niistä ole minulle mitään hyötyä. Hallintotieteen ollessa poikkeus. Äitiyslomani aikana yliopisto kuitenkin koki merkittäviä rakenneuudistuksia ja koulutuksemme sai perusteellisen make-overin. Se alkoi vastata odotuksiani ja pikku I:tä odottaessani osallistuin mielenkiinnolla syventäville kursseille. Paljon oli kehitettävää uudistuneessa yksikössämme, mutta kurssien sisällöt olivat vihdoin mielenkiintoisia ja keskenään ne muodostivat selkeitä kokonaisuuksia, jotka auttoivat hahmottamaan omaan asiantuntijuutta. Samalla huomasin, kuinka paljon yliopisto onkaan antanut minulle. Toki nippelitietoa teorioista ja niiden kehittelijöistä, mutta ennen kaikkea olen saanut ajattelumallin, jonka pohjalta muodostan näkemyksiä ja ajatuksia uusista asioista. Olen saanut ajatusrakennelman, johon lisään uutta ja jota toisaalta muokkaan uuteen tietoon sopivaksi. Olen matkalla asiantuntijaksi. Mielenkiintoiseksi sen tekee se, että tämä kaikki, nämä oivallukset, ovat kaiken lisäksi juuri niitä asioita, joista olen kiinnostunut, joita opiskelen. Oppimista. Kasvamista.
Opiskelukriittisyyteeni luultavasti on liittynyt paljon muuta kuin mitä pinnalla näkyy. Todennäköisesti se on ollut osa henkilökohtaista kamppailuani siitä, kuka olen ja keneksi haluan tulla. Nyt olen hyväksynyt yliopiston ja kasvatustieteen osaksi itseäni. Suhtaudun alaani intohimolla ja olen rakastunut opiskeluun, etenkin tällä hetkellä graduni tekemiseen. Uskon, että lapsilla on ollut suuri merkitys tällä matkalla. En tiedä olisinko ilman heitä löytänyt motivaationi opiskelulle ja olisinko vielä näin pitkällä oppimisessani. Välillä mietin, että ilman lapsia saattaisin jo olla valmistunut, olisin päässyt eroon tästä taakasta. Toisaalta lapset ovat opettaneet minulle tehokasta työskentelyä ja auttaneet karsimaan turhan haahuilun, joiden avulla taas opiskeluni on tehostunut. Lapset saavat minut haluamaan valmistumista enemmän kuin koskaan ennen. Nyt teen gradua tauotta nelisen tuntia kerrallaan ja palaan takaisin kotiin lasten luo sen sijaan, että haahuilisin yliopistolla kahdeksan tuntia saamatta mitään aikaiseksi. Tai no, sähköpostit tulisi huolella luettua ;)
Aina jossitella voi, mut jokin tärkeä minut tähän toi. Tuskin elämässä on vain yhtä polkua jonkin päämäärän saavuttamisessa. Reittejä on mitä luultavimmin useita, toiset lyhyitä tai pitkiä, toiset vaativia tai helppoja. Jokaisella reitillä on kuitenkin tarjottavaa sen kulkijalle enemmän kuin päämäärällä itsellään. Ei olekaan lopulta väliä, minkä polun valitsee, kunhan valitsee jonkun ja kulkee sen loppuun asti. Keräten talteen kaikki opit, joista arvokkaimmat voi pakata siihen kokemusten reppuun, jota kantaa muille poluille niin kauan kuin on tarvis. Nähtäväksi jää, mitä kaikkea ehdinkään vielä tältä polulta kerätä, ennen kuin päätän tarinani tämän luvun sanoihin "Maisteri Pitkänen kuittaa".
Lähettänyt Suvi klo 23:06 Ei kommentteja:
Lähettänyt Suvi klo 20:41 Ei kommentteja:
Lähettänyt Suvi klo 22:08 1 kommentti: