﻿ Santeri Lindholm: Keskitalven oudot huvitukset – Kemin kaupunki Santeri Lindholm: Keskitalven oudot huvitukset – Kemin kaupunki
Kemi › Ihmekaupungin ihmisiä › Santeri Lindholm: Keskitalven oudot huvitukset
Kun viime kirjoituksessani totesin, että kuuden viikon päästä on jo yhtä valoisaa kuin tekstin julkaisuajankohtana, niin nyt siihen ajankohtaan on enää viikko. Ja seuraavan blogitekstin aikana se hetki on jo viikkoja takana päin. Kevättä kohti mennään siis ja vauhdilla! Mutta mitä täällä voi tehdä keskitalvella?
Kemiin muuttoni jälkeen minun ylivoimaisesti suurin huvitukseni sydäntalvella on ollut mennä iltasella yksin ulos metsään istumaan, olla korostetun liikkumatta ja tuijottaa pimeää metsänreunaa. Ja sitä teen mielelläni tuntitolkulla kerrallaan. Erityisen tärkeää on olla liikkumatta, varsinkin aivan tyynellä ilmalla, joskin täytyy todeta, että päätä välillä varovasti kääntelen ja noin puolen tunnin välein vilkaisen kelloa. Lisäksi yli 10 asteen pakkasella heiluttelen varovasti varpaita lähinnä sen vuoksi, että tiedän onko niissä tuntoa jäljellä. Nautin joka minuutista enkä millään malttaisi lopettaa, vaikka olenkin aina määritellyt itselleni kotiinlähtöajan (on pakko, muutenhan sieltä ei tule lähdettyä ollenkaan pois). On minulla toki myös taljajousi sylissä, joten homma ei ole aivan niin järjetöntä, kuin miltä se ensivaikutelmalta varmaan kuulostaa. Kestävyys- ja mielenhallintalaji, joka vaatii aikaa ja kärsivällisyyttä. Saaliin saamisen kannalta tämä talvi on kuitenkin ollut ylivoimaisesti hankalin verrattuna kolmeen edelliseen. Toki myös lunta on huomattavasti vähemmän kuin aikaisempina vuosina mutta johtuuko eläinten kanssa kohtaamisen vähyys lumen vähyydestä, ajan- tai kärsivällisyyden puutteesta vaiko jostakin muusta jäänee arvoitukseksi. Ainakin, jos lumipeite ei tuosta kasva kymmeniä senttejä helmikuulle mentäessä.
Itsenäisyyspäivän aikoihin kävin myös parin ystävän kanssa tutustumassa Martimoaapaan. Metsähallitushan myy tuolle suurelle soidensuojelualueelle pienriistalupia ja tarkoituksena olikin käydä saapastelemassa jäätyneellä suolla etsimässä mahdollisia latvalintuja. Teeren ja Metson metsästysaika kun loppui tänä vuonna vasta 10. joulukuuta. Koska Kemistä suli kaikki lumet pois ennen reissua eikä lisääkään tullut kuin muutama sentti, niin ohjeistin etelästä saapuvaa seuruetta, että suksia ei näköjään tarvita. Ei niitä Kemissä tarvittukaan mutta parin kymmenen kilometrin päässä Simossa lunta olikin 10-15 senttiä enemmän ja suunniteltu yli 10 kilometrin lenkki typistyi olosuhteiden sanelemana muutamaan hassuun kilometriin. Kahdessa kerroksessa oleva hieman kova hanki, jonka alla oli pahimmillaan sula suo. Ymmärrätte varmaan, mitä tarkoitan. Suksien kanssa meno olisi ollut yhtä juhlaa, mutta niitä ei nyt ollut mukana. Kirkas päivä ja luonnontilainen aapasuo oli kuitenkin komeaa katseltavaa. Tänne ei enää valtatien tai tehtaan humina kuulunut ja sai pitkästä aikaa kuunnella vain omien korvien tinnitystä. Puolen tunnin automatkan päässä kotiovelta.
Martimoaavalla keskipäivän aurinko ei itsenäisyyspäivänä jaksanut nousta enää kovin korkealle.
Jäniksiä näytti jälkien perusteella olevan Martimoaavalla runsaasti mutta haulikkomiehen eteen juossut vitivalkea pupu oli tällä kertaa ampujan refleksejä ripeämpi. Myös suolta löytynyt noin kymmenen riekon parvi lämmitti mieltä, sillä niitä ei näin etelässä enää juuri tapaa. Se kun on soiden lintu ja soita täällä ei suojelualueiden ulkopuolella juuri ole. Märkää ojitettua metsää vain. Muista kanalinnuista löytyi vain muutama jälki, mutta kuten jo aikaisemmin kirjoitin, niin kierros oli murto-osa tarkoitetusta enkä olosuhteiden vuoksi juuri muuta odottanutkaan. Tulipahan ulkoiltua. Martimoaapa on melko suosittu retkeilyalue pitkospuineen, tupineen ja laavuineen ja lupaehdoissa olikin maininta retkeilijöiden huomioon ottamisesta metsästäessä. Koska valitsimme lähtöpaikaksi yleisten parkkipaikkojen ja pitkospuiden ulkopuolella olevan osan laajaa suoaluetta, ei muista retkeilijöistä ollut jälkeäkään. Kukapa sinne nyt noin hankalassa kelissä olisi viitsinyt mennäkään.
Nyt olisi muuten madeaika ja jos haluaa mätiä bliniensä päälle, niin mateet pitää täällä pyytää tammikuussa. Helmikuun puolella saamani mateet ovat yleensä olleet jo kuteneita mutta silloin yleensä toki jo paremmalla syönnillä. Made ei nimittäin poikkea muista eläjistä siinä, että sitäkään ei kutuaikana ruoka erityisemmin kiinnosta. Parhaat mateen pilkkipaikat Kemijokisuussa ovat tosin vielä sulana mutta onnistuisi niiden pyynti rannaltakin. Palataan mateen pilkintään seuraavalla kerralla ja toivottavasti saaliskuvan kera.
Posted in Ihmekaupungin ihmisiä and tagged Ihmekaupungin ihmisiä, jousimetsästystä Kemissä, martimoaapa.