Unelmien tiedekunta on kuumeisen lyyristä ”kirjallista fantasiaa” Andy Warholia ampuneesta Valerie Solanaksesta
Julkaistu 4 heinäkuun, 2018 4 heinäkuun, 2018 kirjoittanut ladydandyblogi
Kun pohdin, miten kuvailla Sara Stridsbergin Valerie Solanaksesta kertovaa romaania Unelmien tiedekunta, mieleeni nousevat Franz Kafkan sanat:
”I think we ought to read only the kind of books that wound or stab us. If the book we’re reading doesn’t wake us up with a blow to the head, what are we reading for? So that it will make us happy, as you write? Good Lord, we would be happy precisely if we had no books, and the kind of books that make us happy are the kind we could write ourselves if we had to. But we need books that affect us like a disaster, that grieve us deeply, like the death of someone we loved more than ourselves, like being banished into forests far from everyone, like a suicide. A book must be the axe for the frozen sea within us. That is my belief.”
Kirjoja on monenlaisia, ja arvokkaita ovat minulle myös teokset, jotka eivät istu Kafkan näkemykseen merkityksellisestä kirjallisuudesta mutta Unelmien tiedekunta on, se todella on. Kadun vain sitä, että luin romaanin kuin olisin ollut hengenhädässä, hukkumaisillani, ehkä siksikin, ettei eteeni ole hetkeen sattunut mitään tällä tavoin minuun vaikuttavaa. Olen nyt kesällä lukenut huikeita ja upeita romaaneja, mutta en mitään tämänkaltaista, joka olisi puhjennut kivuliaasti kuin verenpunainen ruusu ihon läpi.
Mutta kuka on Valerie Solanas? Hän oli aikakautensa radikaalifeministi, joka tunnetaan parhaiten yrityksestään murhata Andy Warhol. Solanas kirjoitti myös SCUM-manifestin, joka kömpelösti tiivistettynä kehotti tuhoamaan jokaisen miehen ja perustamaan pelkistä naisista koostuvan yhteiskunnan. Solanas pääsi opiskelemaan Marylandin yliopistoon psykologiaa ja päätyi värikkäiden vaiheiden jälkeen pyrkimään myös aikansa supertähden, Warholin suosioon. Warholin oikullisuus kuitenkin kostautui Valerielle, mikä johti lopulta murhayrityksen kautta mielisairaalakierteeseen ja kolmen vuoden vankeuteen.
Rakastin Unelmien tiedekuntaa niin, että tuntuu lähes kivuliaan intiimiltä kirjoittaa siitä. Se ei suinkaan tarkoita, että olisin samaa mieltä Valerien äärimmäisistä ja lähinnä miesvihamielisistä poliittisista mielipiteistä mutta jotain magneettista hänen tinkimättömyydessään ja ehdottomuudessaan on, ja samalla jotain todella pelottavaa. Sama väkevyys välittyy Stridsbergin kuumeisen lyyrisestä proosasta. Säröisessä, viiltävässä kauneudessaan se tuo minulle hetkittäin mieleen Jean Genetin tuotannon, ja niin käy kohdallani äärimmäisen harvoin.
”Ei ollut tähtiä. Oli vain kristalliöitä, kristallinkirkkaita ajatuksia, ihmisnesteitä tiivistetyssä muodossa. Viekää minulta kaikki, viekää, minä haluan. Minun olisi pitänyt opetella sanomaan ei. Vie minulta kaikki, vie, haluan, että teet sen. Sillä ei ollut merkitystä, oliko hän juonut. Toisenlainen raakuus. Raaka voima lyönnissä, jota en halua muistaa, jota en voi muistaa. Taivas oli sinä yönä hurjana. Muistan tyhjyyden, johon saatoin samaistua. Olin vankina mielipuolen todellisuudessa ja nautin siitä.”
Olennaista romaanissa ei minulle olekaan Valerien poliittisuus vaan se, millaisen henkilökuvan Stridsberg rakentaa hänestä fragmentaarisella, vimmaisella kerronnallaan. Valerien perhe on ollut rikkinäinen ja hän elää aikuisiässäänkin toistuvassa hylätyksi ja hyväksikäytetyksi päätymisen ja henkisen väkivallan kierteessä. Tätä kaikkea, sekä ihmismielen haurautta ja herkkyyttä, Stridsberg kuvaa taidokkaasti, hurjalla intensiteetillä.
Stridsberg on itse kutsunut romaaniaan ”kirjalliseksi fantasiaksi” ja lienee paikallaan korostaa, että se onkin ennen kaikkea fiktiivinen. Dialogien ja tapahtumasta sekä tilanteesta toiseen poukkoilevan kerronnan kautta Valeriesta syntyy eräänlainen puolelta toiselle kallistuva kaleidoskooppi, josta lukijalle heijastuva kuva on läpi romaanin orgaaninen ja liikkeessä.
Kun olin teini-ikäinen, näin Mary Harronin ohjaaman elokuvan ”I shot Andy Warhol”, joka kertoo myös (Lili Taylorin tulkitsemasta) Valerie Solanasista. Elokuvan Valeriesta maalaama kuva on Unelmien tiedekuntaa huomattavasti hillitympi mutta suosittelen sitä, sillä uskoisin sen omalla tavallaan täydentävän lukukokemusta.
Kääntänyt: Outi Menna
Romaani Tammen sivuilla!
← Marjo Vilkon Vilpitön sydän vangitsee ja haastaa lukijansa
Kuusi syytä kiinnostua Elizabeth Stroutin romaanista Nimeni on Lucy Barton →