En ole halunnut mainoksia blogiini, koska haluan , että se on minun blogini, eikä "Me Naiset".
Sellainen yksinkertaisen konstailematon, epätäydellinen, mutta minun näköiseni.
Ei kauniisti marsipaanikukilla koristeltu kermakakku, vaan ennemminkin kaurapuuro.
En kyllä osaisi kermakakkua koristellakaan, liian pikkutarkkaa hommaa.
Kukat läsähtäisivät kermavaahtoon väärinpäin, tai ei ainakaan oikeisiin kohtiin, jättäen värillisiä läikkiä sinne tänne.
Tässä kohdin jokainen blogini lukija, minut tuntien, nyökyttelee päätään ja mumisee itsekseen: " Totta, ei onnistuisi Leilalta. "
Yhtäkkiä tuli mieleeni, että "Ai niin, olen kirjoittanut kirjan", joten jos nyt sitä kuitenkin mainostaisin välillä, ettei ihan unohdu teiltä, kun näkyi unohtuvan itseltänikin.
Prismasta näkyy kyllä saavan.
Huomenna jätän pariksi viikoksi tämän kuumasta kiehuvan Italian, ja lennän kylmemmille vesille.
No rakkaaseen Suomeeni tietysti!
Tiedä vaikka tavattaisiin sattumalta rannalla, Stockmannilla, terassilla tai aseman vessassa.
Vedä hihasta, jos niin käy.
Minä olen se, joka tulee ulos miesten vessasta.
Kesäistä kesäisempää kesälomaa kesälomalaisille!
Leila 
Lähettänyt Leila Karin Kiiskinen klo 17.11
Ensi viikosta Italiaan on luvattu kunnon helleaaltoa, mikä ei tarkoita +25 asteen lämpötilaa, joka on Italiassa kevätlämpötila, vaan tukalaa, kosteaa +40 asteen kuumuutta.
Kuin lämmittäisi saunaa.
Umbria on Italian ainoa lääni, missä ei ole merenrantaa, missä tuuli ja pulahdus meriveteen auttaa kestämään kuumuutta.
Onneksi joka kulmalta löytyy piscina eli yleinen uima-allas, maauimala, minne voi mennä helpottamaan tukalaa oloaan, ja nenänpäästä ja selästä tippuvaa hikeä.
Piscinat ovat joko vaatimattomampia kunnallisia altaita, tai yksityisten pitämiä hienoja vesipuistoja vesiliukumäkineen ja ravintoloineen.
Italialaiset tietävät säännöt miten elää auringossa ja kuumassa, mahdollisimman mukavasti ja terveellisesti, sekä merenrannalla, että uima-altaalla.
Kerron miten se tapahtuu.
Herätys aamulla klo.8, sillä jos haluaa nauttia auringosta ja uimisesta, rannalla täytyy olla 9-aikaan, jolloin aurinko ei ole vielä polttavan kuumaa,vaan aamupäivän aurinkoa.
Puolelta päivin pitää olla jo takaisin kotona, auringolta piilossa, ilmastoidussa huoneessa.
Operaatio, mikä kestää kylppärissä 28-minuuttia.
5-10 aurinkorasvapulloa eri aurinkosuojavahvuuksilla:
10: Jalkoihin polven alapuolelle, ja käsivarsiin, jotka ovat jo saaneet kevään mittaan hiukan aurinkoa.
30: Hartioihin, kenelläpä nyt ei hartiat palaisi!
Ja sinne tänne, strategisiin herkkiin kohtiin, mitkä punoittavat aina kun palaat rannalta,
50: Kasvot ja kaula. Aina! Jos haluat näyttää vielä kymmenenkin vuoden päästä päivittyneeltä kaunottarelta, etkä ruskettuneelta rusinalta.
Möykky rasvaa nenänpäähän, mistä eivät auringonsäteet pääse läpi, sillä aurinko hyökkää agressiivisesti suomalaiseen pystynenään, mikä punoittaa sitten koko loppukesän kuin kyläjuopolla.
Sitten vaan kepein askelin ja hymyssä suin rannalle nauttimaan.
Jos tsekkasit rasvojen oikeat numerot oikeisiin paikkoihin,
Kokemus tekee mestarin.
Lähettänyt Leila Karin Kiiskinen klo 12.17
On rikkautta elämässä omistaa sellaisia ystäviä, joista voi sanoa: Se mikä on teidän, on myös meidän. Se mikä on meidän on myös teidän.
Ystävämme Riitta ja Franco ovat tällaisia ystäviä; kullanarvoisia.
Riitta ja Franco olivat vuokranneet pariksi viikoksi omakotitalon Rooman alapuolelta, Latinasta, rantalomakaupungista nimeltään S.Felice Circeo, ja kutsuivat meidät sinne vieraiksi muutamaksi päiväksi.
Jipii ja jabbadabbaduu!
Pakattiin matkalaukut, ja vietiin koira hoitoon.
Olin leppoisissa lomatunnelmissa Roomaan asti, makasin autonpenkillä varpaat tuulilasissa ja hymyilin vaan maailmalle ja elämälle, kunnes siihen tuli stoppi.
Rooman liikenne.
Älkää menkö lähellekään Roomaa autolla, jos teillä ei ole rautaisia hermoja.
Käyttäkää junaa tai vaikka helikopteria.
Me juutuimme ruuhkaan , välillä seistiin 15min. paikallaan, välillä madeltiin kävelyvauhtia satametriä eteenpäin.
70 km. aika 2h 30 min.
Perille päästyämme , ajoimme hiljalleen rantakatua uteliaina ympäristöä tutkiskellen.
Uskomattomia miljoonavilloja, joidenka portilla seisoivat Porschet ja jopa Ferrarit.
Luulenpa, että lähinnä joidenkin rikkaiden roomalaisten kesäasuntoja.
Meri alhaalla laaksossa, ja luonto valtavaa, villiä kukkaloistoa, jokaisine sateenkaaren väreineen.
Umbrian maisema on erilaista; kukkulaista ja vihreää, oliivipuurinteineen, viininviljelylaaksoineen , täällä trooppista värikästä kasvillisuutta kaktuksista sitruunapuihin ja villeinä kasvaviin kukkapensaisiin.
Riitta ja Franco odottivat meitä ulkona terassilla, pöytä katettuna.
Franco oli tehnyt herkullisen näköisen tomaatti-mozzarella-basilika salaatin, josta nautimme kylmän valkoviinin kanssa.
Kippis! Cin Cin!
Aamuisin jakauduimme naisiin ja miehiin, sillä Riitta ja minä halusimme rannalle, sensijaan miehiä kiinnostivat enemmän retket luonnonpuistoihin ja armeijan museoon.
Minä ja Riitta nautimme mieluummin espressoa kauniissa rantakahvilassa meren aaltoja katsellen, kun tutkailimme toisen maailmansodan sotavarustusta.
Lounaalle kotiin, jonka miehet olivat meille jo kokanneet valmiiksi, minä ja Riitta siivosimme lopuksi pöydän ja täytimme astianpesukoneen.
Sitten koko porukka siestan viettoon, lyhyille päivätorkuille.
Iltapäivisin teimme kaikki yhdessä retkiä lähikyliin, kaupunkeihin ja vuoristoon.
Pettymys minulle oli Terracina, jonne tehdään Suomesta lomamatkoja.
En käsitä, miksi ihmeessä, kun ympärillä on niin paljon kauniita paikkoja.
Keskusta oli ränsistynyttä, hoitamatonta ja rumaa.
Umbrian vanhatkaupungit, kuten Assisi ja Spoleto ovat historiallisia , keskiaikaisesta kivestä rakennettuja kyliä ja kaupunkeja, mutta hyvin hoidettuja ja asunnot sisältä uusia, remontoituja koteja.
Umbrian kalleimpia asuntoja.
Tiedä sitten, jos Terracinassa on joku salainen paratiisiranta, mikä houkuttelee turisteja, ja joka minulta jäi näkemättä.
Auringon laskiessa suuntasimme rantaravintoloihin syömään tuoreita mereneläviä, niinkuin kaikki muutkin italialaiset lomalaiset.
Pöytä täytyi varata etukäteen, sillä terassiravintolat olivat tupaten täynnä.
Iltakävely vielä puolenyön aikaan rantaviivalla: meri oli tumma, melkein musta kuten yökin ja hiekka viileää varpaiden alla, mutta tuulenvire lämmin.
Kuu tuijotti meitä taivaalta toivottaen: Buona notte!
Sörtsön työpaikan firma järjesti työntekijöilleen leppoisan päivän.
Päivällä oli go-kart kilpailu ja nautintoa kylpylässä uimassa ja hierottavana, illalla sitten yhteinen päivällinen kauniissa ravintolassa.
Minä olin mukana vain ravintolassa illalla, muut jutut jätin väliin.
Hyvä ruoka kun minulle maistuu useimmiten, tai totta puhuen aina.
Kun astuimme ravintolaan, se oli vielä melko tyhjillään, joten nappailin kuvia sieltä sun täältä, ja valitsin pöydän isojen avonaisten lasiovien vierestä, jotta tuulenhenkäys ylettyisi pöytäämme asti, sillä päivä oli tukalan kuuma.
Pyyhälsin valitulle paikalleni vieden melkein lattialla seisovan lampun mukanani.
Ohitin liian läheltä.
Lampunvarjostin jäi heilumaan vinona viereeni koko loppuillaksi, merkkinä paikastani.
Pöydässä oli seuranani tietysti Sörtsöni, ystäväpariskuntamme Gian-Luca ja 8.kuukaudella raskaana oleva vaimonsa Lucia, hiljainen nuoripari pikkutyttöineen, samasta muotista äiti ja tytär silmälasineen, sekä tuttumme Fabio vaimonsa ja ekaluokkalaisen tyttärensä kanssa.
Fabio oli salin kovaääninen vitsiniekka, joka kädet heiluen ja nauraen heitti juttua taukoamatta koko illan.
Ravintolan pihan nurmikolle , katoksen alle , oli katettu aperitiivi seisovasta pöydästä: Proseccoa ja kaikenlaista naposteltavaa täytetyistä tomaateista munakoisoihin, oliiveihin, friiteerattuihin salvioihin, ja palapizzaan.
Täytin lautaseni herkuilla ja istahdin Lucian kanssa ulkopöydän tuoleille.
Sörtsöä ei näkynyt eikä kuulunut, kierteli jossain lautasensa kanssa, työkavereittensa kanssa höpöttämässä.
En tuntenut ihmisiä ympärilläni, joten istuin mielelläni ystäväni Lucian kanssa sivupöydässä jutellen ja sivusta vieraita tarkkaillen.
Olen niitä tyyppejä, joka ei ole vaivautunut missään eikä kenenkään seurassa.
Olisin hyvinkin voinut istua Carl Philipin häissä rennosti, kuninkaallisten seurassa ja tarkkailla muniiko täysverisetkin itseään, putoileeko ruokaa pieluksille ja sellaista.
No, minua ei kutsuttu häihin, tiedä sitten miksi.
Auringon laskiessa, taivaan muuttuessa punertavaksi, ja tuulen vaihtuessa kuumasta lempeäksi, me astuimme takaisin sisälle ravintolaan aloittaaksemme varsinaisen illallisen.
Tarjoilivat juoksuttivat pöytiin kylmiä valkoviinipulloja jääpalolla täytettyihin astioihin ja heti perään alkupalalautasia vauhdilla pöydästä toiseen.
Lapsia oli paljon, ja he jo popsivat ruokaansa, sillä heille oli tehty oma lastenruoka, joka tuotiin ennen aikuisten ruokailun aloittamista.
Näin innokkaat lapset pääsivät kahden lastenhoitajan kanssa ulos nurmelle leikkimään ja syömään hattaroita.
Katselin ympärilleni ja tajusin, kuinka paljon Italiassakin nykyään erotaan, vaikka tilastojen mukaan erotaankin vähiten Euroopassa.
Monet pienten lasten vanhemmat olivat jo toisella kierroksella.
Salissa oli laulaja, joka viihdytti meitä hiljaisilla, romanttisilla, italialaisilla rakkauslauluilla, silläaikaa kun me nautimme ruoasta.
Tunnelma olisi ollut täydellinen, jos pöydässämme ei olisi istunut kovalla äänellä jatkuvasti pölöttävää Fabiota.
Alkuillasta hänen juttunsa naurattivat, mutta sitten haikailinkin jo suomalaisen hiljaista ravintolaseuraa.
Enkä ollut ainoa.
Lucia kuiskasi korvaani, että mentäisiinkö ulos ottamaan hiukan happea, seuraavaa ruokalajia odotellessa.
Ymmärsin hyvinkin pienokaista.
Minunkin teki mieli potkia.
Fabion nilkkoja.
Istahdimme Lucian kanssa nurmikon reunalla olevalle penkille.
Ilta oli tyypillinen italialainen kesäilta: tähtitaivas, heinäsirkat sirkuttivat kilpaa pimeässä lämpimässä yössä.
Nurkan takaa juoksi iloinen lapsilauma.
Lucia katseli heitä ja mumisi: " Leila, millainen äiti musta oikeen tulee, en kestä kakaroitten kiljumista."
Mitäs siihen muuta.
Kun palasimme takaisin saliin, Fabio oli hidastanut tahtia, ja pöytäämme oli ilmestynyt uudet lautaset, missä tryffelirisottoa.
Tuijotin lautasta, ja mietin, että mistä saisi varavatsan, kyseessä kun oli herkkuruokani, mutta vatsa oli alkupaloista pullollaan viimeistä senttiä myöten.
Salin etuosaan ilmestyi "juontaja", joka jakoi mitaleja päivällisestä leikkimielisestä go-kart kisasta.
Lopuksi hän sanoi :" Haluan myös kiittää kahta firmamme pitkäaikaista, kehitykseen voimallisesti vaikuttanutta työntekijää."
Toinen heistä oli oma Sörtsö Puluni.
Kaikki taputtivat, ja ajattelin nousta seisomaan ja kiitellä vienosti, kuninkaallisesti tervehtien, heiluttaen oikealle ja vasemmalle.
Olin melko ylpeä miehestäni.
Sörtsö istui vierelläni viilipyttynä, tavalliseen tapaansa, niinpä minäkin pidin sitten vaan peppuni tuolissa ja jatkoin risottoni haarukoimista.
Minun ruokailuni loppui risottoon, mutta ilta jatkui vielä nauhamakarooneilla ja pääruoaksi filettä, papuja, ja perunauunipaistosta.
Pihvin olisin vienyt mielelläni Maxim-koiralleni, mutta en uskaltanut laittaa sitä taskuuni, koska Herra Häpeäjä alias Sörtsö, tuijotti minua alta kulmiensa.
Illan lopuksi, keskiyön aikaan, tarjoiltiin vielä hedelmiä, mantelijäädykettä ja espressoa.
Jäädyke oli taivaallisen hyvää.
Tallustelimme autollemme väsyneinä mutta tyytyväisinä, ilta oli ollut kiva kaikin puolin.
Annoin Lucialle hyvänyön poskisuukot, ja silitin pyöreää vatsaa todeten: "Taisi olla neidin ekat bileet."
Lucia hymyili ja hymyili.
Rakastava äiti hänestä tulee.
Pidetään peukkuja, ettei lapsi kilju.
Lähettänyt Leila Karin Kiiskinen klo 6.42
Olimme siellä pikalomalla, ja kovin oli vielä hiljaista.
Tällä viikolla loppui koulu, joten tänä viikonloppuna ranta täyttyy ensimmäisistä onnellisista lomailijoista.
Siinä missä suomalaiset suuntaavat viikonloppuisin ja kesälomallaan auton nokan kohti kesämökkiä, italialaiset lähtevät merenrannalle.
Lämmintä aaltoilevaa merivettä, siniseltä taivaalta tervehtivää aurinkoa, käsille kuumasta sulavaa jäätelöä, lököttelyä rantatuolissa aurinkovarjon alla lehteä lukien, hennatatuointeja ja hierontaa rantahiekassa, ryhmäzumbaa ja salsaa uikkareissa meressä, shoppailua lasisissa design-kaupoissa, jänniä löytöjä huiveista, koruihin ja souveniireihin markkinoilla, iltaisia rantaviivakävelyjä ihmishulinassa, herkuttelua merenelävillä ulkoilmaravintoloissa ystävien ja perheen kesken kynttilän valossa, rantaterassien yöllisiä pianobaareja, karaokeiltoja ja tanssia auringon nousuun asti, niistä on italialaisten lomapäivät tehty.
Lähettänyt Leila Karin Kiiskinen klo 8.59
( Siitä postaukseni "Komerokauppa")
Kaupan omistajat ovat Sörtsön sukulaisia, jotka asuvat tällä samalla piha-alueella uudessa omakotitalossa.
Ei mitään valittamista näistä naapureista; ystävällisiä ihmisiä, tullaan oikein hyvin toimeen keskenämme.
Heillä on kaksi metsästyskoiraa vapaana yhteisellä pihallamme, ja minä ja minun Maxim- koirani pelkäämme koiria.
Niinpä kun lähden kodistani johonkin, kurkistan nurkantaakse, että koirat ovat mahdollisimman kaukana, ja otan sitten startin autolleni, kolmen metrin päähän.
Hyökkään autooni istumaan, ja vedän salannopeasti autonoven kiinni .
Eli tämä pakosuunnitelmani toimii täydellisesti.
Ongelma onkin portilla, joka on tavallinen rautaportti, eikä mikään kauko-ohjattava , että ei tarvitse peppua nostaa autonpenkiltä.
Jos nousen autosta avaamaan porttia, koirat juoksevat välittömästi, portin kilahtaessa, tervehtimään minua.
Väittävät, että ovat kilttejä, mutta pelkooni ei järkeilyt auta.
Näen sieluni silmin, miten he haukkaavat mielellään pohjelihastani.
Huhu koirapelostani on levinnyt vähän kauemmaksikin, joten apua löytyy, onneksi.
Tööttään voimakkaasti torvea.
Kaupasta tulee omistaja juoksujalkaa, ja avaa minulle portin.
Minä ajan kadulle, ja kauppias laittaa portin kiinni ja juoksee takaisin kauppaan myymään salamea asiakkaille.
Sama toistuu kun palaan takaisin kotiin.
Torstai-iltapäivä on ongelmallisempi, sillä kauppa on kiinni.
Viime torstaina kun tulin kotiin autolla, pysähdyin portin eteen ja katselin ympärilleni sormi suussa.
30-sekunttia ja naapurin rouva, joka oli kasvimaallaan kyykkimässä, aukaisi oman elektroniikkaporttinsa ja juoksi luokseni apuun.
Hän aukaisi minulle portin ja minä kuikuilin Pandani ikkunasta: "Voi kiitos!"
Hän selvästi nautti tilanteesta, että pääsi auttamaan minua.
Minä en olisi ollut huomaavinani naapurin tuloa moisessa tilanteessa, tai en minä olisi huomannutkaan, ei olisi tarvinnut esittää etten huomaa.
Eilen iltapäivällä olimme lähdössä Sörtsön kanssa yhdessä ruokaostoksille, joten Sörtsö sanoi:
"Mä avaan ja laitan kiinni portin, otat sitten mut kyytiin."
Sörtsö aukaisi portin.
Starttasin autoni ja pyrähdin tielle, liikenteeseen.
Unohdin Sörtsön.
Jäi porttivahdiksi kotiportille.
Kuva portistamme, ystävällisen naapurin portista, ja varjossa makaavista hirmuisista koirista.
Lähettänyt Leila Karin Kiiskinen klo 9.01
Ajan Spoleton keskustaan oikopolkua, eli maalaistietä.
Olen vähän hermostuksissani, sillä tabletissani on vaihteeksi jotain häikkiä, ja haluan päästä nopeasti perille, vakiliikkeeseeni, jossa nuoret miehet korjaavat hetkessä, odottaessa, tietokoneita.
Kyllä nuoret osaa.
Olen huomannut, että asia ei selviä sillä, joten tietokonehirmujen huoltoon.
Käyn liikkeessä kymmenenä päivänä viikossa.
Edelläni ajaa kaupungin vanhin asukas; 104-vuotias ukkeli.
Sörtsö on minua informoinut vanhuksen iästä, sillä tämä ei ole suinkaan eka kerta, kun papparainen köröttelee tiemme tukkona.
Vauhti hurjaa 30 km. tunnissa, pääsisin nopeammin perille pyörällä.
Pakko koukaista, Pandaa pumputtaen ohrapellon kautta.
Maalaisohitus.
Parkkeeraan autoni liikkeen eteen, ja rynnistän juoksujalkaa kohti liikkeen ovea.
Tunnen jo hikoilevani niskahiuksieni alta, ja harmittelen mielessäni etten laittanut ponnaria.
En minä juoksuvauhdista hikoile, sillä tapanani ei ole tehdä starttijuoksuja kaupungin keskustassa, vaikka ripeäliikkeinen olenkin.
Kello 9.36. Lämpötila yli kolmekymmentä.
Italian kevättä.
Kesän alku on määrätty virallisesti kalenterin mukaan 21.6. oli ilma mikä tahansa. Siihen ei ole mitään sanomista, koska virkavalta tai joku muu ääliö on päättänyt näin.
Tämä kuuma ja kostea ilma on siis hellekevättä.
Astun sisälle kauppaan tabletti kädessä, pää alaspäin, etsien valmiiksi jo sivua, missä kohdin on ongelman ydin.
Tämä siksi, että pojat ovat tekniikan ihmemiehiä, mutta suomenkielen ymmärtäminen on hiukan vajavaista.
Viime kerralla etsivät kirjaani "Terkkuja Leilalta Italiasta" , kun katsoin tietskarin näyttötaulua, siinä luki "Vanhainkodissa kielletään nokkamukit kesäksi".
Pojat olivat Iltalehdessä.
Onneksi eivät ymmärtäneet tekstiä, artikkelissa kun ei ollut mitään järkeä.
Ehdottaisin, että tämän kieltolain päättäjä voisi itse juoda pari kesäkuukautta haarukalla lasista vettä, ja toivon vielä päälle, kirsikkana kakussa, kunnon hellekesää.
Kaupassa on kaksi myyjää; toinen parikymppinen komistus seksikkäällä parransängellä, toinen sössöttävä kolmekymppinen.
Uusia myyjiä, ajattelen mielessäni.
Valitsen sössöttäjän, koska tunnen itseni kotoisammaksi keskustellessani hänen kanssaan, kuin kiiltokuvapojun kanssa.
Parikymppisenä olisin valinnut komistuksen, ja ollut kenties jo samana iltana hänen kanssaan terassilla, nenät vastakkain, vienosti hymyillen, samettitaivaan alla hörppimässä huurteista.
Mutta ne ajat ovat ovat olleet ja menneet jo muutamia vuosia, tai vuosikymmeniä sitten.
Pysähdyn sössöttäjän eteen, ja selvitän vuolaasti ongelmaani, tablettiani heilutellen.
Liike on täynnä miesasiakkaita, niinkuin usein näissä tietokonetekniikka liikkeissä.
Sössöttäjää naurattaa.
Kaikki liikkeen asiakkaat tuijottavat minua, ja jokaista naurattaa.
Pysäytän pölötykseni kuin seinään ja katson ympärilleni: Kaupan seinät ovat tupaten täynnä onkia, uistimia, saappaita, märkäpukuja, kaikkia niitä omituisia juttuja, mitä kalastaja tarvitsee.
Tietokone-kalastuskauppa?
Sössöttäjä katsoo minua silmiin ja sössöttää virnistellen: "Emme korjaa tietokoneita." "Tämä on kalastustarvikkeiden kauppa." "Etsimäsi kauppa on viereinen ovi."
Juoksen ovesta pihalle, aukiolla räjähdän vapauttavaan nauruun.
Sörtsö soittaa: "Missä sä oot? Monelta sä lupasit koiralle tulevasi kotiin?"
Naurustani ei tule loppua.
Laitan poikkeuksellisesti oheen kuvan tästä naisesta.
Näytän näin normaalilta, kaikesta huolimatta.
"Leila, hauska tutustua blogini lukija."
Vai olisiko tabletin kuva ollut sittenkin parempi?
Lähettänyt Leila Karin Kiiskinen klo 9.42
Kirjoittauduin nyt Blogipolkuun, joten kokeilen toimiiko tämä.
Jos ei toimi, niin tulen Suomeen ihan henkilökohtaisesti polulle, ryöpyttämään vähän hiekkaa.
Pikkuisen italialaista temperamenttia kehiin.
Minulla on kiva viikko edessä, sillä Italiassa on pyhäpäivä huomenna, joten menemme illalla ulos nauttimaan "valelauantaista".
Varattiin pöytä ravintolasta, sillä tänä iltana italialaisia on liikenteessä kaiken ikäisiä ja joka paikassa, iloitsemassa vapaapäivän aattoillasta ja lempeän lämpöisestä yöstä.
Sörtsön ja minun seurana on ystäväpariskunta Gianluca ja Lucia.
Lucia on "nuori ja nätti", italialainen pikkujäseninen laiheliini, jonka rinnalla koen helposti itseni pohjoismaalaiseksi kuulantyöntäjäksi, mutta tänä iltana ei ole sitä ongelmaa.
Lucia näyttää siltä kun olisi nielaissut vesimeloonin kokonaisena.
Vauva syntyy kuukauden päästä.
Torstaina tehdään eka kesäretki Alba Adriaticaan, merenrannalle.
Se on sitä parasta kesää; varpaat hiekkaan, ja silmät kiinni kohti aurinkoa.
Välillä pulahtelemaan ja hyppimään meren aaltoihin.
Siihen touhuun en ole koskaan liian vanha.
Kunhan pidän huolta, ettei uikkareitten alaosa putoa veteen riehuessa.
Sörtsö kyllä pelastaisi minut nopeasti, tai siis pelastaisi uikkarit.
Seuraava reissu olisikin sitten Adrianmeren vastarannalle Kroatiaan.
Ihan turhia häpeilevä mies.
Toi Sörtsö.
Lähettänyt Leila Karin Kiiskinen klo 15.30