Kerttu Matinpuro ja Sanni Seppo: Valokuvilla hiljaisuutta vastaan – PVF
Kerttu Matinpuro ja Sanni Seppo: Valokuvilla hiljaisuutta vastaan
Teksti: Kerttu Matinpuro ja Sanni Seppo
Kuva: Sanni Seppo, 2015
KERTTU MATINPURO (s. 1992) opiskelee Moskovassa journalismia. Hän vieraili ensimmäistä kertaa sahrawien pakolaisleirillä Algeriassa vuonna 2012.
SANNI SEPPO (s. 1960) on valokuvataiteilija, joka tyttärensä Kertun innoittamana kiinnostui Länsi-Saharan tilanteesta. He työskentelivät yhdessä pakolaisleirillä keväällä 2015, jossa he mm. digitoivat valokuvaaja MOHAMMED MOULUDIN kuvaaineistoa ja pitivät kuvaustyöpajan pakolaisleirillä eläville nuorille naisille. Poliittisen valokuvan festivaalilla nähdään Sanni Sepon ja Mohammed Mouludin valokuvia ja Kerttu Matinpuron lyhytelokuva.
Saharan autiomaata Algerian lounaisosassa kutsutaan Paholaisen puutarhaksi. Siellä kesät ovat sietämättömän kuumia ja talvet hyytävän kylmiä. Palmut ja vesi läikkyvät vain kangastuksissa. Tasaisessa maisemassa, Saharan hiekan keskellä, kohoavat länsisaharalaisten pakolaisleirit. Länsisaharalaisille eli sahraweille alue oli ainoa mahdollinen turvapaikka, kun Marokko 1975 valtasi heidän kotimaansa, Espanjan siirtomaaherruudesta itsenäisyyteen pyrkineen Länsi-Saharan. Espanjan luopuessa alueesta se sopi Länsi-Saharan jaosta Marokon ja Mauritanian kesken. Tilanne johti sotaan sahrawien vapautusrintama Polisarion ja Marokon sekä Mauritanian välille. Tuolloin tuhannet sahrawisiviilit pakenivat sotaa autiomaahan Algerian puolelle. Aselepo solmittiin vuonna 1991 ja YK otti tehtäväkseen konfliktin rauhanomaisen ratkaisemisen. Tehtävä on edelleen kesken. Marokko miehittää yhä Länsi-Saharaa ja jarruttaa konfliktin ratkaisua.
Länsi-Saharan rikkaat kalavedet ja runsaat fosfaattiesiintymät tekevät alueesta haluttavan. Hiljattain marokkolainen fosfaattiyhtiö lahjoitti tuntuvan summan rahaa Hillary Clintonin vaalikampanjaan. Myös EU on solminut kalastussopimuksia Marokon kanssa kalavesille, jotka kuuluvat länsisaharalaisille. Miehitetyllä alueella eläviin sahraweihin kohdistuu jatkuvasti vakavia ihmisoikeusloukkauksia. Samalla kun kalasäilykkeet Marokon miehittämältä alueelta tekevät kauppaansa ympäri maailmaa, kodeistaan ajettu sahrawikansa odottaa keskellä kuivaa autiomaata. Kiitos humanitäärisen avun ja säilykepurkkilähetysten, he pysyvät hengissä.
Kolme sukupolvea pakolaisuudessa
Mohammed Moulud – Ensimmäinen sukupolvi
Kuva: Mohammed Moulud
”Kasvoin Laayonessa, Länsi-Saharassa, joka oli Espanjan siirtomaa. Luotimme siihen, että espanjalaiset antaisivat meille itsenäisyyden, mutta he pettivät meidät ja luovuttivat Länsi-Saharan marokkolaisille. Ennen lähtöään espanjalaiset aitasivat asuinalueemme piikkilangalla, että kukaan ei pääsisi poistumaan kaupungista. Aivan kuin olisimme olleet lauma vuohia tai lampaita. Ei niin voi tehdä. Olin perheemme vanhin lapsi ja halusin taistella itsenäisyytemme puolesta. Lähdin kotoa 18. joulukuuta 1975 useiden muiden nuorten kanssa. Ajattelimme, että olisimme poissa viikon, kymmenen päivää tai kenties pari kuukautta, mutta kuinka olisimme voineet kuvitella, mihin se johti? Pakoon, sotaan, pitkälle matkalle, jossa monet kuolivat tauteihin, nälkään, kylmyyteen ja pommituksiin. Kaikki, jotka marokkolaiset saivat kiinni, surmattiin julmasti. Siitä on nyt 40 vuotta, olin tuolloin 17-vuotias. Äitini kuoli, en enää ehtinyt nähdä häntä.
Aloitin valokuvaamisen 1976. Polisario, sahrawien vapautusrintama, tarvitsi kuvaajia, ja minut valittiin yhdessä kahden muun kanssa. Halusimme, että kuvat leviäisivät maailman lehdistöön ja ihmiset saisivat tietää elämästämme pakolaisleireillä, Marokon pommi-iskuista ja vastarinnastamme. Meillä ei ollut mitään kokemusta valokuvaamisesta, kaiken opettelimme itse. Joskus onnistuimme, joskus kuvista ei tullut mitään.
Vuoden kuluttua saimme laboratorion tänne pakolaisleirille ja kun ensimmäistä kertaa kehitin mustavalkoisia filmejä, tapahtui kummallinen asia. Kun kosketin filmiä, kuva irtosi ja hävisi kokonaan. Mitä ihmettä? Emme ymmärtäneet alkuunkaan mitä tapahtui. Lopulta selvisi, että ongelmana oli vesisäiliöiden hiekkainen ja liian kuuma vesi. Opimme, että meidän on otettava vettä yöllä, kaadettava sitä astiasta toiseen ja välillä annettava maa-aineksen laskeutua astian pohjalle. Tällä puhtaammalla, viileämmällä vedellä kuvat alkoivat onnistua. Myöhemmin kuvasimme myös diaa ja filmasimme.
Sodan kuvaaminen ei ole helppoa. Olet etulinjassa ja käsissäsi on aseen sijaan kamera. Luojalle kiitos luoti ei osunut minuun, niin kuin moneen toveriini, jotka kuolivat taisteluissa. Sodan lisäksi kuvasin pakolaisleirien elämää, seremonioita ja juhlallisuuksia. Kuvaamamme materiaali muodostaa kansamme historiallisen arkiston. Olimme sodassa, josta kukaan ei tiedä. Valokuvat ja filmit näyttävät menneisyydestämme hetkiä, joita olemme eläneet. Se on hyvin tärkeää. Olimme pakotettuja sotaan, joka ei hyödyttänyt mitään. Olemme rauhanomainen kansa, siksi meidät unohdetaan. Pitäisikö meidän yhä vain odottaa kädet ristissä?
Mostafan luona — toinen sukupolvi
Juomme vielä teet Mostafan luona ja sitten täytyy lähteä. Sahrawiperinteen mukaan teetä juodaan aina kolme kupillista, joilla jokaisella on oma nimensä: kitkerä kuin elämä, makea kuin rakkaus ja pehmeä kuin kuolema. Teenjuontiin käytetään paljon aikaa. Sitä täällä pakolaisleireillä on. Kuoleman jälkeen hypätään maastoautoon, muunlaisesta ei täällä Saharassa ole oikein hyötyä. Pakolaisleirit loittonevat, ympärillä on pimeää hiekkaa. On vaikea ymmärtää, miten kuski tietää mihin suuntaan täytyy mennä. Täällä autiomaassa voisi ajaa ympyrää huomaamatta sitä ollenkaan. Ajetaan pitkään keskellä tyhjyyttä, kunnes yhtäkkiä törmätään tiehen. Se on merkki kaupungin läheisyydestä. Tutkimusmatka on päättymässä, olen palaamassa takaisin Suomeen. Mietin, mitä tästä kaikesta sitten kertoa. Kerronko miten hauskaa meillä oli, kun ajettiin autolla pitkin autiomaata musiikkia kaiuttimista luukuttaen? Tai kun juoruiltiin ihastuksista tyttöjen kanssa keittiössä?
”Hyvää matkaa, ja kiitos kun kävit täällä. Nyt sinun elämäsi jatkuu taas siellä, muualla maailmassa.”
”Kiitos itsellesi Mostafa, oli hienoa käydä täällä. Tämä on ihan uskomaton paikka.”
”Sinusta on varmaan jännittävää nähdä tällaista elämää, miten me täällä pakolaisleireillä autiomaassa asumme. Sait kokea sitä ja kuvata, ja nyt palaat takaisin. Minä puolestani jään tänne. Minulle tämä ei enää ole jännittävää. Mikään ei koskaan muutu. Kiitos vielä kun kävit, ja olet aina tervetullut uudestaan. Täällä me olemme, älä unohda meitä.”
Brahim puhelimessa — kolmas sukupolvi
Puhelin soi. Algerian suuntanumero +213.
”Hei, terveisiä leireiltä! Mitä kuuluu?”
”Hyvää! Kiva kun soitit! En ole taas kerinnyt… Näin facebookissa kuvia sateiden aiheuttamista tuhoista siellä. Mitä teille kuuluu? Onko teidän talo pystyssä?”
”Joo, täällä on tulvinut paljon. Mutta meillä on onneksi kaikki ihan hyvin, vain yksi kulma talosta murtui. Ja arvaa mitä? Muistatko siskoni? Hän on vihdoin synnyttänyt! Se on poikalapsi!”
”Muistan tietysti! Ihana kuulla! Mikä hänen nimensä on?”
”Brahim.”
”Kerro molemmille kovasti terveisiä. Olisi hienoa päästä vielä näkemään hänet! Täällä Suomessa on nyt talvi ja lunta maassa.”
”Onko sinulla Whatsappia? Voisin lähettää kuvan hänestä.”
”Whatsappia? Ei minulla ole. Mutta voin kyllä ladata sen!”
lisätietoja valokuvaajasta: www.sanniseppo.com
Posted on 2.&02.20 9.&02.20 Author Outi KorhonenCategories PVF-lehti 2016
Previous Previous post: Kenen kotimaa?
Next Next post: Festivaalin ohjelma 2016