Joskus luin paljonkin Stephen Kingiä, mutta nyt en ollut vuosiin lukenut, kunnes sain tämän kirjan puoli-ilmaiseksi kirjoja kilohintaan -alesta. Olen tykännyt hänen kauhukirjoistaan, mutta ei-kauhut eivät ole iskeneet.
The Girl Who Loved Tom Gordon (suom. Eksyneiden jumala) viittaa Red Soxin pesäpallosankari Tom Gordoniin. Trisha on kymmenvuotias tyttö, joka eksyy metsään vaeltaessaan Appalakeilla äitinsä ja ärsyttävän veljensä kanssa. Pian vanhempien avioero ja muut perhesotkut alkavat tuntua pieniltä murheilta, kun ruoka loppuu, ötökät syövät, sadetakki ja Gameboy hajoavat eikä etsijöitä näy. Lohtuna on vain korvalappustereot ja mielikuvituskaverina idoli Tom Gordon.
Kirjan premissi on maanläheinen, mutta ei mitenkään hirveän mielenkiintoinen. Metsään eksyminen päiväkausiksi on sellaista kamalaa, jonka voi kuvitella, mutta Tom Gordon -ihkutukseen on vaikea samaistua ja pesäpallo-osuudet (joita Trisha kuuntelee Walkmanillaan) menevät ohi. Ne perhesotkutkaan eivät ole niin mielenkiintoisia.
The Girl Who Loved Tom Gordon ei tunnu varsinaiselta kauhukirjalta, vaikka se sitä periaatteessa onkin, ainakin psykologinen trilleri. Pitkään mietityttää, onko tässä nyt paranormaali elementti vai pelkästään metsän tavallisia juttuja, mikä lienee tarkoituskin. Itse en päässyt kunnolla mukaan pimeän metsän “oksa rasahtaa, oliko se nyt karhu vai mörkö” -ilmapiiriin. Pelottelut eivät muutenkaan iskeneet.
Trisha on periaatteessa sympaattinen hahmo ja sopivan sisukas tsempattavaksi, mutta ihmetyttää kyllä, miksi muuten skarppi tyttö lähtee kävelemään kymmenien kilometrien päähän “pois metsästä” (mikä tarkoittaa, että etsijät eivät koskaan ole lähällekään löytää häntä). Olisiko hän oikeasti tehnyt niin eikä jäänyt vain odottamaan hakijoitaan?
The Girl Who Loved Gordonissa on kovasti välityön maku, vaikka monet lukijat ovat olleet eri mieltä. Kirjan draaman kaari jää heikoksi, kun siinä ei ole kovin isoja heilahteluita (esim. lähes varmuus pelastuksesta, jota ei tulekaan), se vain puksuttaa eteenpäin.
Joistain romaaneista on sanottu, että ne toimivat paremmin äänikirjoina. Itse en sellaisia pysty kuuntelemaan, mutta tämä kirja saattaisi toimia paremmin niin.
Monday, December 23rd, 2013, by Maija Haavisto and is filed under "Muiden kirjat, eksyminen, kauhu, kirja-arvostelut, luonto, metsä, stephen king, trillerit, urheilu, vaeltaminen". You can leave a response here, or send a Trackback from your own site.
« Häpeämätön, vihdoin || Syöpärumaa ja kolerakaunista »