Sellaisena kuin olet | Lapsellista
2 kommenttia Lasten kanssa, Playdate, Ystävät Share It:
Olenkin monta kertaa kertonut, että esikoista odottaessani tunsin olevani yksin. Yksin raskaana, yksin menossa kohti uutta elämäntilannetta. Kaksi hyvin läheistä lapsetonta ystävääni, kahden ensimmäisen lapseni kummitädit, pysyivät rinnallani, fiilisteli kanssani pienillä potkuhousuilla ja auliisti kuuntelivat ajatuksiani imetyksestä, tulevasta synnytyksestä ja äitiyshousuista.
Perhekerhojen, leikkipuistojen, naapuruston ja blogin myötä löysin sittemmin niitä perheellisiäkin uusia ystäviä. Mahtavia, ihania tyyppejä, joihin en varmaan olisi tutustunut ilman lapsia, koska yhdistäviä linkkejä ei samanlaisesta ajatusmaailmasta ja jaetuista kiinnostuksenkohteista huolimatta ole. Kuinka kiitollinen heistä, ja rinnallani myötä-ja vastamäissä (haha) uskollisesti pysyneistä vanhoista ystävistäni olenkaan.
Viime viikkoina olen ollut kiireisempi kuin aikoihin. Olen ollut päivät lasten kanssa, illat koulussa, viikonloput kuvauskeikoilla, ja koettanut hoitaa blogia jossain välissä. Samaan aikaan lähellä ja vähän kauempanakin on tapahtunut asioita, jotka saavat minut sanattomaksi. En tiedä, mitä voisin sanoa poikansa hautaavalle äidille, kahdelle oikeastaan. En tiedä, mitä kirjottaisin adressiin. Minä, joka olen aina pitänyt itseäni aika sanavalmiina ihmisenä.
Näinä viikkoina olen saanut lohtua näistä kohtaamisista. Matalan kynnyksen leikkitreffeistä. Naapurista, joka pyytää kerhon ajaksi kahville, ja jonka luokse voi mennä hiukset takussa, ilman rintaliivejä. Ystävästä, jonka kanssa puhua puhelimessa kaikesta ja ei mistään päiväuniajalla. Kohtaamisesta leikkipuistossa. Kahvista ja raakasuklaasta rauhassa, yläkerran lastenhuoneesta kantautuvaa lasten naurua kuunnellen. Maanantaita vietimme juuri näin, poikkesimme kauppamatkan varrella ihanan Heidin luo, jonka kauniista kodista kuvatkin ovat. Heidi on yksi niistä tyypeistä, joiden kanssa synkkasi heti, mutta jota tuskin olisin tavannut ilman samanikäisiä lapsia ja bloggaaja-taustaa.
Minut on ties kuinka monta kertaa haastettu kertomaan, mistä olen juuri nyt kiitollinen. Terveyden ja ihanan perheen lisäksi en voi tietenkään olla mainitsematta ystäviä, tuoreita ja vuosien takaa, lähellä ja jossain siellä kaukana.
bloPPshop-Heidi 19. marraskuuta 2015 klo 21.28
Vanhat ja uudet ystävät ovat parhaimpia! Ja kuulostaa kyllä todella ikäviltä tapahtumilta! Voimahaleja sinne!
Anonyymi 20. marraskuuta 2015 klo 16.10
Kaikkein pimeimpinäkin hetkinä ystävät tuovat, ainakin pilkahduksen, valoa elämään. Sen olen huomannut miten tärkeää on ettei jää omiin nurkkiin "märehtimään,"vaan lähtee liikkeelle. Kauniita ajatuksia sinne. -I :)