Andreas Nilssonin ja Mikko Kuoringin sähköpostikeskustelu - HAM
Andreas Nilssonin ja Mikko Kuoringin sähköpostikeskustelu
Giorgosille, Bernhardille, Ekaterinille & Mariettalle, Dzintarsille, Normundsille, Viktorsille, Mattiasille, Saralle, Bertille, Shaharille, Saaralle, Joonakselle ja Timolle kuvaillut esineet
Andreas Nilssonin ja Mikko Kuoringin sähköpostikeskustelu heinä–elokuussa 2017.
Käännös: Marja Viitahuhta
AN: HAM-gallerian näyttelyssäsi on esillä teoksia sarjastasi ”Objects described to….”. Sarja koostuu käsityöläisten valmistamista esineistä, joihin he ovat saaneet sinulta ohjeistuksen. Voisitko aloittaa kertomalla tämän kaksi vuotta tekeillä olleen sarjan lähtökohdista?
MK: Ensimmäiset esineet valmistettiin Kreikan Tinossaarella, jossa olin kuukauden residenssissä vuonna 2015. Saari on kuuluisa marmorilouhoksistaan ja marmorin veistäminen on siellä edelleen tärkeä ammatti. Saarella toimii myös marmorinveistoon erikoistunut koulu. Halusin tietysti koettaa tehdä jotain tästä itselleni harvinaisesta materiaalista. Pian tajusin, että olisi kiinnostavampaa houkutella joku valmistamaan teos minulle; joku, joka tuntee materiaalin läpikotaisin. Päätin etten tekisi luonnoksia, vaan kuvailisin esineen ainoastaan tekstuaalisesti.
Projektin ydin on itselleni juuri tässä: miten teksti tai kieli kääntyy fyysiseksi kappaleeksi. Millaiseksi kuvittelen esineen, miten se kommunikoituu ja muovautuu toisen ihmisen mielessä, mihin hän keskittyy tai mitä jättää huomiotta.
Alusta alkaen kuvailut olivat osin konkreettisia ja osin abstrakteja: saatoin esimerkiksi antaa teoksen tarkat mitat ja sitten siirtyä assosiativiisempiin kuvailuihin. Minulle ohjeet toimivat runon kaltaisina teksteinä. Ensimmäiset esineet (marmori, keramiikka kangas) vain sattuivat olemaan artesaanien tekemiä, jotka yleensä työskentelevät käyttö- ja koriste-esineiden parissa. Heidän tapansa valmistaa esineitä tuntui virkistävän erilaiselta, käytännönläheiseltä ja konkreettiselta. Myöhemmin, päätin pitäytyä yhteistyössä ainoastaan artesaanien kanssa.
Teossarjan alkupiste on näyttelyssä, jonka toteutin Carl Palmin kanssa vuonna 2013. Carl toteutti veistoksia, joita hän oli nähnyt unissaan, kuvasi ne ja lähetti kuvat minulle. Minä kirjoitin kuvista lyhyitä, runollisia tulkintoja. Näyttelyssä vain tekstit olivat esillä, Carl ei koskaan asettanut veistoksiaan näytteille. Tavallaan HAM:ssa käänsin tämän prosessin ympäri ja kuvittelin ominaisuuksia tuntemattomille esineille, kirjoitin niistä ja puhuin muut toteuttamaan ne. Tein myös ratkaisun jättää kirjoittamani tekstit pois näyttelystä.
AN: Joten ajatus asioiden ja ohjeiden välittämisestä toiselle ihmiselle on tässä keskiössä?
MK: Kyllä, luulen että siitä projektissani lopulta on kyse – kuinka esine “puristuu esiin kielestä”. Palaan usein perustavanlaatuisiin lingvistisiin kysymyksiin: mikä on kielen ja sen kuvaaman asian välinen yhteys, kielen perustavanlaatuinen vajaavaisuus ja satunnaisuus, kuinka merkitykset ylipäänsä syntyvät.
Haluan painottaa että kuvailen näiden esineiden joitakin osia, en anna valmistusohjeita. Itselleni oli merkityksellistä päästää irti omista esteettisistä mieltymyksistä ja arvioinnista… En kontrolloinut sitä miltä esineet näyttäisivät, annoin panokseni vain kirjoittamani tekstin muodossa, minkä jälkeen lopputulos oli käsityöläisten tulkittavissa.
Minulla oli myös ajatus näyttelystä joka ei sisältäisi ollenkaan materiaaleja tai esineitä jotka perustuisivat minut valintoihin. Halusin ikäänkuin astua syrjään hetkeksi. Tottakai tein myös paljon valintoja; installoin esineet, sekä valitsin joitain elementtejä näyttelyyn jotka toimivat alustoina ja tukirakenteina kuvailluille esineille. Kuitenkin näyttelyn ydin muodostuu muiden tekemistä päätöksistä, ihmisten jotka eivät määrittele itseään taiteilijoiksi. En ole varma miksi kaikki tämä oli tärkeää minulle. Näyttely kyllä sisältää yhden rakentamani esineen, vanerijalustan joka pitelee yhtä kuvailluista esineistä. Siitä tuli kömpelö, mutta olen siitä silti hieman ylpeä.
AN: Viittasit äsken kääntämisen käsitteeseen. Miten asioiden, muotojen, sanojen ja liikkeiden muoto ja tulkinta muuttuvat kun ne käännetään toiselle kielelle tai esitetään toisella välineellä. Esimerkiksi tässä, kun tapahtuu vaihto taiteen ja käsityön välillä. Kun on kyse käsityöstä, yritän yleensä hahmottaa esineen ”käyttötarkoitusta”. Kiinnitän huomioni sen käytännölliseen tehtävään. Tämä on lähes päinvastaista sen kanssa, miten lähestyn taidetta: on parasta kun en ymmärrä sitä. Tuntuu kuin nämä sinun käsityöläisten valmistamat esineesi päätyisivät kiinnostavaan limboon käytettävyyden ja epäkäytettävyyden välille. Ne ovat esineitä, jotka pyrkivät olemaan mitä ne eivät ole, ja samalla jotain ehkä katoaa käännöksessä. Tai jotain syntyy käännöksessä. On kyse ”käytöstä” johon viittasin, mutta samalla, ehkä ilman selvää päämäärää. Ennemminkin esillä on liikkeiden toistuvia kaavioita, esineiden muutoksesta välineiksi, ajan ja tilan määreiksi.
MK: Useissa kuvailuissani mainitsin, että esine tuntuu siltä että se on tehty jotain tarkoitusta varten, mutta sen tarkoitusperä ei ole selvä. Ne jollain tapaa väistävät käytettävyyden aspektia, mutta eivät täysin kieltäydy siitä. Ehkä ne ovat kuin ensimmäinen vaihe jostain, joka on vasta muovautumassa tai fragmentti jostain suuremmasta vielä tunnistamattomasta kokonaisuudesta. Olen myös pohtinut erilaisia tapoja käyttää näitä esineitä ja jonkin aikaa harkitsin toteuttavani eräänlaisen esittelyvideon niistä.
AN: Kirjoitan näitä rivejä Ranskan ja Espanjan välisellä rajalla, jotakuinkin siellä missä Walter Benjamin kohtasi ennenaikaisen kuolemansa. Benjaminin ajatukset taideteoksen aurasta tai taideteoksen kohtaamisesta teknisen uusinnettavuuden aikakaudella voivat tuntua hieman vanhentuneilta, mutta ne tulevat mieleen teoksiesi valmistustavasta. Samoin kuin siitä, mikä erottaa sinut taiteilijana esineet valmistaneista käsityöläisistä.
MK: En totta puhuen ole ajatellut paljonkaan taideteoksen auraa suhteessa tähän näyttelyyn. Mutta tosiaan nuo kysymykset ovat pinnan alla läsnä. Esineet on suunniteltu ja toteutettu käsin ja ne ovat uniikkeja, toisin kuin yleensä näyttelyissäni… joten ehkä tämä on minulle tapa katsoa esineitä lähemmin, lähestyä sitä, miten asiat ylipäätään syntyvät, luomisen alkuperää. Vaikkapa sitä, miten kädet toimivat ensimmäisenä astiana, joka johti eri materiaaleista muovattuihin kulhoihin. Koko tuo prosessi mikä on jäljitettävissä edelleen nykyisistä käyttöesineistämme. En silti tiedä mitä tekoa tällä kaikella on auran ja autenttisuuden kanssa.
AN: Ajattelinkin, ettet ole miettinyt esineiden suhdetta auran käsitteeseen, mutta en voinut olla ottamatta esiin ajatusta ”alkuperäisestä, ei-tuotetusta” taideteoksesta tässä kontekstissa. Vaikka usein sitä pidetäänkin kuluneena. Mutta tärkeämmäksi tässä nouseekin ehkä paikallinen ympäristö. Ensimmäiset ideat koskien näitä esineitä syntyivät paikasta jossa silloin olit eli Tinoksen saaresta. Onko sinulle tärkeää toteuttaa teoksesi yhteistyössä paikallisten käsityöläisten kanssa?
MK: Tinoksella paikallisuus oli tärkeää, koska olin siellä itse, opin materiaaleista, vierailin työpajoilla, keskustelin ihmisten kanssa ja lopulta koko idea syntyi näistä kohtaamisista. Tiesin myös että esineet olisivat esillä ensimmäistä kertaa sillä samalla saarella, sen pienelle yhteisölle. Tinoksella yksi (ehkä hieman romantisoitu) lähtökohta oli seuraava ajatus: entä jos sen sijaan että ottaisin jotain siihen maisemaan kuuluvaa, muovatakseni sitä ja asettaakseni sen näytteille, antaisin panokseni ainoastaan tekstin muodossa ja toteutuksesta vastaisivat saarella elävät ja kyseisten materiaalien parissa työskentelevät ihmiset. Tuossa vaiheessa en ajatellut että projekti jatkuisi muissa paikoissa. Myöhemmin, sen jatkuessa, en päässyt itse paikan päälle, joten yhteys artesaaneihin muuttui etäisemmäksi. Esimerkiksi Riikassa kuraattori hoiti kaiken viestinnän. Se vei projektia uuteen suuntaan, mutta lopputulos oli silti kiinnostava. Se alkoi perustua enemmän sille, keitä järjestäjät tunsivat tai keitä he saivat suostuteltua valmistamaan esineitä käytännössä ilman ihmeempää korvausta.
AN: Mutta mitä tapahtuu kun esineet asetetaan näytteille eri ympäristöön, siirretään paikasta toiseen? Tinokselta Riikaan, Kööpenhaminaan ja Helsinkiin? Mitä kieltä ne puhuvat, kääntyvätkö ne eri tavoin?
MK: Varmasti ne puhuvat eri kieltä joka huoneessa missä ne ovat esillä. Toivon että ne vaikuttavat hieman vierailta, oudolta sijoiltaan menneeltä esineiden perheeltä.
Andreas Nilsson toimii avustavana kuraattorina Malmön Moderna Museet:ssa. Viimeaikaisia ja tulevia näyttelyitä ovat muun muassa Groundhog Day (SIC, Helsinki, joulukuu 2017); Public Movement (Moderna Museet Malmö, syyskuu 2017); Laura Kaminskaitė ja Mikko Kuorinki (Vermilion Sands, Kööpenhamina, 2016); Te Visitors (Võru, Viro, 2015).