Oodi henkilökohtaiselle tunteelle. – Elina Heidi Rinkeli
ajatuksia · itsensä kuuntelu · oma hyvinvointi · onnellisuus · terveys
Oodi henkilökohtaiselle tunteelle.
31/01/2015 22/10/2016 Elina
Silloin sitä elää kylkiluille. Selkeästi tuntuvalle rintalastalle ja törröttäville lonkkaluille. Rasvaton jugurtti on työstämiseen oiva työkalu, porkkanan puolikas kuin lautamiehen vasara. Naputellaan tikkumaisia raajoja yhteen, vain välillä kursitaan mieltä kasaan. Sisälmyksillä ei niinkään ole elämässä sijaa, ulosannilla ja ulkokuorella kyllä senkin sijaan. Maailma, se on pieni. Rajautunut peilin ja silmien väliseksi. Kadulla sitä huomaa vain heijastavat pinnat ja lisähiomista kaipaavat kehon kohdat. Ajatteleminenhan on yksioikoista; se tapahtuu aina kehon kautta. Ja kun toimimisen lisäksi jatkuvasti ajatteleekin keholla, seuraa se, että portaat eivät ole enää ylöspääsyä varten. Niiden merkitys on ainoastaan jalkojen työssä. Jatkuvaa kapuamistahan elämä silloin on; enemmän, lisää ja askel vielä. Päämäärä puuttuu vielä silloinkin, kun jalat eivät kanna ja ryömiminen vain vaivoin onnistuu. Keskiössä ei suinkaan ole minä. Vaan keho, jonka kautta mielen saasteet suodatetaan.
Tällöinkin sitä elää jälleen keholle. Lusikoi proteiinia ja kulauttaa kurkusta alas makroja. Edelleen nauttii kaloreita banaanin sijaan tavoittaakseen määrätynlaisen kehon ja oikeanlaisen koostumuksen. Lupa tulee kehon tarpeista. Halu on usein kai sivuutettava seikka. Ei se toivottavasti minän kokonaisvaltaista ruoan kautta tapahtuvaa kontrollointia ole, mutta muulle kuin mielelle elämistä se helposti on. Onhan se jatkuvaa peilin ja silmien välistä kommunikointia, heijastavien pintojen hyväksikäyttöä. Siinä ei ole mitään väärää. Ei se ole sairasta. Eikä välttämättä edes pakonomaista. Harrastus, intohimo, kuvaillaan vaikka niin. On sillä kuitenkin taipumus jyrätä alleen kaikki muu. Vieraannuttaa mielen onnesta kehon kustannuksella. Lipsahtaa vähän liian vakavaksi. Hankalaksi se saattaa muuttua silloin, jos tajuaa, ettei haluakaan sellaista koko elämää; kuinka prioriteetit päittäin sitten vaihdetaankaan.
Yhdestä kulmasta katsottuna en näe juurikaan eroa; kroppakeskeistä elämää kumpainenkin.
Tämä ei ole kannanotto mihinkään. Tarkoitus ei ole arvostella ketään. Itseänikään. Usko pois, ei edes teilata mitään. Tämä on vain mun oodi henkilökohtaiselle tunteelle. Kyllästymiselle kroppakeskeiseen elämään. Kai muistutus vähän kaikille vaihtoehdosta elää vain minää varten ja jättää keho taka-alalle.
Kirjoitettu yhdessä tukihenkilön kanssa. #hauva
Kuinka vaikeaa on antaa oman kehon vain olla? Olla tekemättä keholle mitään, vaikka samaan aikaan tekeekin sillä vaikka mitä. Kuinka hankalaa on katsoa minää peilistä? Olla elämättä peilistä, vaikka elääkin peilien keskellä. Kuinka haastavaa on syödä? Olla syömättä kehoa tietynlaiseksi, vaikka mielen lisäksi syö kehonkin vuoksi. Kuinka mutkikasta on arvostaa keskivertokehoa? Olla tavoittelematta tavallista ihmeempää, vaikka tietääkin omistavansa ainutlaatuisen kehon.
Mä ajattelin edelleen käydä salilla
ja siellä juoksulenkillä.
Ihan intohimosta.
Mutta sen lisäksi mä meinasin jatkaa myös elämää,
jossa karjalanpiirakka aamulla on ihan järkevää.
Ajatella useammin,
ettei tässä nyt ole mitään hävittävää.
Edellinen artikkeli Rinkeli Facebookissa.
Seuraava artikkeli Banaaninen kesäkurpitsa.
7 vastausta artikkeliin “Oodi henkilökohtaiselle tunteelle.”
Ihan mahtava postaus. Mulla on välillä samanlaisia ajatuksia, löydän itseni tuosta toisesta kappaleesta eteenpäin. Erityisesti viimeisen kappaleen ajatukset ovat usein päässä.
Mulla ei sinänsä ole mitään ongelmallista historiaa ruuan kanssa, mutta tuntuu, että nykyään rajoittunut, kontrolloitu suhde syömiseen onkin ihan perusjuttu. Poikkeuksia ovat ne, jotka eivät koe, että heidän pitää hallita syömistään. Ehkä tätä minulla voimistaa ainakin parin vuoden takainen pt-valmennus, jossa mun piti syödä gramman tarkalleen – siitä tuttu ajatusmalli ehkä nostaa ajoittain päätään.
Tosin useimmiten tuntuu, että olen jo päässyt lähes kokonaan kontrollista pois. Useimmiten sitä kaipaakin vain ns. ”oikeanlaista, sallittua, terveellistä” ruokaa ja herkkujakin kohtuullisissa määrin, niin että niitä voi hyvin syödä mielihalujen mukaan. Mutta sitten, kun tekeekin mieli herkutella vähän enemmän, niin tämän jälkeen on silti aina vähän huono omatunto, vaikka kuinka tiedostaisi, ettei sillä ole yhtäään mitään merkitystä. Esim. joulun aikana tuli pidempi herkuttelukausi, jonka jälkeen suhteesta ruokaan tuli hetkeksi kontrolloitua ja vähän inhottavaa, ennen kuin pääsi jotenkin normaaleihin arkitapoihin syömisessä. Nyt taas on tavallisen hyvä meininki ja voi syödä mielihalujen mukaan herkkuja. Mutta en tiedä, olisinko päässyt tähän ilman sitä, että kontrolloin syömistäni niin, että nyt en sitten syö pariin päivään mitään herkkuja. Ehkä olisi pitänyt luottaa elimistön omiin säätelyjärjestelmiin, jotka yleensä kyllä toimivat aika mainiosti ja usein palauttavat syömisen ihan normaaleihin uomiin.
Mutta olen iloinen, että olen näinkin huolettomassa tilanteessa, että kontrollointi on vain satunnaista. Muistan, millaista oli miettiä, että voinko nyt vielä syödä, että ruuat riittävät vielä illallekin. Voiko mökillä syödä lihistä? Jos otan yhden karjalanpiirakan, meneekö koko päivä pilalle? Kuinka monta jäätelöä voi syödä kesällä?
Yksi suuri tekijä kontrollista luopumisessa oli se, kun luin Patrik Borgin kirjoja. Siellä puhutaan tämmöiselle tiedenörtille sopivaan tapaan tutkimuksiin tukeutuen siitä, miten nälänsäätelyjärjestelmä toimii ja miten esim. kontrollointi loppupelissä vaikuttaa syömiseen. Lisäksi se on täynnä muutenkin hyvää ajatusmallia syömiseen, ilman kuitenkin sitä, että sanotaan, että hei saa syödä suklaata kymmenen kiloa päivässä. Suosittelen oikeasti lukemaan! 🙂
Tulipas taas kirjoiteltua. Kiitos tästä aamun piristyksestä ja mahdollisuudesta taas pohtia omia ajatuksia tämänkin suhteen. Mä oon kyllä postaus postaukselta vaan ällistyneempi, että miten maailmassa voi olla joku, joka on niiin samanlainen kun mä! 🙂
Huh, tämä teksti sai kyllä tämän neidin pohtimaan ja ajatusten rattaat raksuttelemaan. Erityisesti lause: Kuinka vaikeaa on antaa oman kehon vain olla?
Sanattomaksihan tämä vetää ♡
Hävittävää on vain, jos hukkaa elämänsä peilin tuijotteluun ❤ Viisaita ajatuksia! 🙂
02/02/2015 04:32
Vau, kiitos taas Elina, että jaoit sun mietteitä. On oikeasti ilo!
Totta, mä olen miettinyt samaa. Että nykyään on ihan perusjuttu syödä ruokaohjelman mukaan ja rento, spontaani suhde syömiseen on yhä harvinaisempaa. Siltä ainakin tuntuu. Mun mielestä suunnittelematon ja omien halujen mukaan syöminen voi myös olla erittäin järkevää ja terveellistä. Toisaalta on varmasti hyvä, että ei-omaa-hyvinvointia-tukeva syöminen saa raameja ruokaohjeista, jos sellaiseen on tarvetta. Ja ihmiset ovat erilaisia, toisille sopii ohjelistan kanssa syöminen, eikä siinä mitään pahaa ole, niin kauan kuin se ei ole pakonomaista ja orjallista. 🙂
Mä olen myös aivan samoilla linjoilla tuon elimistön oman säätelyjärjestelmän kanssa. Terve kroppa kyllä osaa toimia aika usein järkevästi ja mun itseni ainakin pitäisi enemmän luottaa siihen. Noissa kaikissa ihmisille laadituissa ruokaohjelmissa mua onkin mietityttänyt se, että eihän kenenkään päivät, energiankulutus ja näläntunne ole standardi joka päivä – vaikuttaa niihin moni muukin asia kuin vain tiistain jalkatreeni tai keskiviikon aerobinen. Että onko keho hyvä totuttaa jatkuvasti täysin samanlaiseen kaavaan esim. just ravinnon osalta. Aika hyvinhän se oppii vaikka ruoka-ajat ja 5 krt päivässä syömisen. En tiedä, pohdin vain. 😀
Mäkin olen iloinen, että sun kontrollointi nykyisin on vähäistä. Samoin olen myös itseni puolesta, heh. Niin paljon ehtii elämää vilahtaa ohi silloin, kun kontrollointi on päällä.
Itse asiassa hei mä olen joskus lukenutkin noita Borgin kirjoja! Ja kuullut muutenkin tuosta ajatusmallista silloin aikoinani sairastaessani. Täytyy myös sanoa, että nyt kun itsekin olen just lukenut nälänsäätelyjärjestelmästä yms. tenttiin, niin tuo sekin taas uutta näkökulmaa asiaan. 🙂
Kiitos itsellesi! On tosi, tosi antoisaa lukea toisen mietteitä. Vieläpä näin samanlaisia! On se kyllä hassua, miten ollaan kuin samasta puusta nimeä myöden. :')
02/02/2015 04:33
Mutta se on hienoa kuulla! :') Mä olen itsekin pohtinut näitä asioita lähiaikoina erityisen paljon.
Sanaton saa välillä olla, hih. ❤
No niinpä! Ei elämä peilissä tai ulkokuoressa ole.
Joo, tarkat ruokaohjeet ovat kyllä jossain tilanteissa hyviä ja tarpeellisia, mäkin opin niiden kautta terveellisen syömisen perusraamit: vihanneksia ei voi syödä liikaa (vaikka silloin kyllä punnitsin nekin), protskua ei tarvitse syödä järjettömästi ja hiilareita pitää syödä, jotta jaksaa treenata. Silti ulkoa tulevan paineen (eli pt:n) loputtua olinkin hämmästynyt, että mitenkäs tää ei nyt sujukaan. Huomasinkin, että se, että pystyy noudattamaan erittäin hyvää ruokavaliota ”pakon vuoksi” ei tarkoitakaan sitä, että olisi jotenkin vielä valmis siinä matkalla, jossa opitaan syömään oikein ja järkevästi. Mutta sen ymmärrettyäni tämä oli hyvä lähtökohta, mistä lähteä kehittymään, kun rutiini oli pohjalla – piti vain saada oma mieli mukaan niin, että syöminen lähti päästä eikä paperilta.
Ja totta puhut, mulla ainakin oli hirveästi eroja siinä, tuntuiko määrätty ruokamäärä sopivalta vai ei. Nyt tuntuu ihan absurdilta jäädä fyysisesti raskaana päivänä nälkäiseksi sen takia, että paperillahan nyt näin lukee – ja toisaalta vaikkapa oikein löhöilypäivänä turhaan tunkea kitusiinsa ruokaa, jota ei tee mieli. Olen jälkeenpäin seuraillut mm. Optimal Performance -valmennusfirman blogia ja katsellut, että heilläpä olisi ollutkin ehkä aika hyvä paketti ruokavalion kunnostamiseen – ei anneta suoraa listaa, vaan annetaan raamit. Tämänkaltainen ruokavalioremppa voisi olla sellainen, mihin joskus omia potilaita ohjailisin.
Kuinka paljon teillä puhutaan koulussa tämmöisistä asioista, että miten ajatusmallit/käyttäytymismallit/motivaation lähde vaikuttavat syömiseen? Meillä alkaa just ens viikolla ruuansulatus ja ravitsemus -jakso, ja odottelen mielenkiinnolla, mitä tuleville lääkäreille opetetaan. Vaikka periaatteessa noudattaisi tarkasti vaikkapa ravitsemussuosituksia, sen voi tehdä pään sisällä niin eri tavalla, joko kuormittavasti tai rennosti ja nauttien. Tämän kun saisi monet potilaat oivaltamaan, niin olisikin Suomi jo uskomattoman paljon terveempi paikka. Ehkä mun pitää sitten ohjata ne sun luokse! 😉