Puheen vuoro: Ihmisten edessä
Emmi 30. maaliskuuta 2011 klo 10.41
Minä samaistun tuohon jännityksen tunteeseen juuri ennen esityksen alkua. Samaan aikaan kauhistuttaa ja kuitenkin perhoset vatsanpohjassa kutittavat mukavasti. Toivoo, että esitys alkaa ja samalla, ettei se alkaisikaan.
Olen huomannut eron jännityksessä, kun olen roolissa tai kun esiinnyn itsenäni asiantuntijana, jolloin jännitys tuntuu paljon voimakkaammalta. Olen samaa mieltä Helin kanssa siittä, että jännitys ei katoa. Se kuitenkin muuttaa muotoaan ja sitä oppii hallitsemaan kunhan antaa siihen mahdollisuuden. Tarttuu mahdollisuuksiin esiintyä mieluummin kuin vetäytyy niistä. Totuttautuu, että tältä minusta tuntuu kun esiinnyn. Tunne saattaa olla epämiellyttävä, mutta se ei estä minua esiintymästä. Ja mitä enemmän esiinnyn sitä enemmän saan kokemusta ja opin.
Heli 1. huhtikuuta 2011 klo 16.12
Teatteriesityksiä on kolmenlaisia: on etukäteen valmisteltu perinteinen teatteriesitys (eli pertsa), sitten on puoliksi valmisteltu ja puoliksi improvisoitu esitys ja viimeisenä täysin improvisoitu pläjäys.
Mielestäni tietyllä tavalla helpoin on täysin improvisoitu esitys. Vaikein on tuo ns. puoli-impro. Asiantuntijan puhe-esitys on useimmissa tapauksissa juuri tuollainen puoli-impro: asiaosuus täytyy valmistella hyvin etukäteen, mutta se ei pelkästään riitä. Täytyy olla esimerkiksi valmis vastaamaan kysymyksiin, joskus jopa muokkaamaan omaa puhetta lennossa kun keskustelu yleisön kanssa riistäytyy käsistä (mikä ei välttämättä ole huono juttu ollenkaan) ja vie enemmän aikaa kuin on suunnitellut.
Ja tietysti sitä on teatterissa sen roolin takana vähän niin kuin piilossa. Ja useimmiten näyttämöllä on muutakin porukkaa turvana.
Että näistä syistä ymmärrän, miksi se asiantuntijana esiintyminen jännittää enemmän. Vaikka senkin voi nähdä tietynlaisena roolina..