Yleisimmin tunnettu merkkikieli kuului kansoille, jotka asuivat Missourijoen ja Kalliovuorten välisellä alueella, jota pohjoisessa rajoitti Brittiläinen Kolumbia ja etelässä Rio Grande.[84] Tasankojen ulkopuolelta niin idästä kuin lännestäkin on löytynyt esimerkkejä alkeellisista merkkikielistä, jotka eivät ole onnistuneet kehittymään. Osasyinä tähän ovat olleet lännessä heimojen välinen vähäisempi kanssakäyminen ja idässä voimakkaina hallinneet irokeesien ja algonkinien kieliryhmän murteet.[85]
Tasankojen alueilta löytyneiden luolamaalausten tutkijat ovat panneet merkille jyrkän muutoksen, joka maalausten aihepiirissä ilmenee vuoden 1730 paikkeilla, kun eläinkuvat muuttuvat sotanäyttämöiksi.[33] Tämä kertoo selvästi siitä, että hevosten saapuminen muutti maailmankatsomusta ja sodissa saatu kunnia korostui.[91]
Hevosten valtakauden alkuvuosina shoshonit laajensivat metsästysmaitaan Kanadan puolelle eteläiseen Saskatchewaniin ja olivat ratsujensa vuoksi ylivertaisessa asemassa jalkaisin liikkuviin metsästäjiin nähden. Mustajalat olivat kauhuissaan nähdessään hevosia ensimmäisen kerran ja saivatkin kärsiä ratsastavien shoshonien ylivoimasta. Mutta samoihin aikoihin, kun hevosten leviäminen alkoi etelästä ja lännestä, tuliaseet levisivät toisesta suunnasta.[92] Shoshonien ylivalta mureni muutamassa kymmenessä vuodessa. Kostonhimoiset mustajalat liittoutuivat assiniboiden ja creiden kanssa saadakseen näiltä tuliaseita, ja vuonna 1782 mustajalat hallitsevan heimonsa pieganien johdolla lopettivat shoshonien herruuden tasangoilla. Kalliovuorten itäpuolella asuneista shoshoniryhmistä osa hävitettiin kokonaan ja osa pakeni vuoristoon. Meni puoli vuosisataa ennen kuin shoshonit uskaltautuivat seuraavan kerran Yellowstonen pohjoisenpuoleisille tasangoille.[92] Jälkeenpäin he ovat kertoneet tappion johtuneen siitä, etteivät espanjalaiset suostuneet myymään heille tuliaseita.[93]
Mustajalat nousivat Montanan ja Sackatchewanin tasangoilla hallitsevaan asemaan. He kääntyivät assiniboineja ja creitä vastaan, sotivat kaikkien metsästysalueilleen pyrkivien tulokkaiden kanssa ja aiheuttivat yleistä pelkoa niin muiden intiaanien kuin myöhemmin alueille tulleiden amerikkalaisten turkismetsästäjien parissa.[46][94]
Keskiset tasangot olivat lakota-siouxien monien heimojen hallinnassa, ja he ottivat yhteen myös mustajalkojen kanssa, joiden liittolaisina olivat arapahoista omaksi kansakseen erkautuneet gros ventret. Tasangoilla solmittiin useita vahvoja sotilasliittoja, jotka alun perin oli tarkoitettu muiden kansojen karkottamiseen mutta kohdistuivat myöhemmin Yhdysvaltoja vastaan. Cheyennet ja arapahot olivat tulleet idän metsistä ja puhuivat algonkinien murteita. He muodostivat kahteen eri ryhmään jakautuneina kestävän liiton niin eteläisillä kuin pohjoisillakin tasangoilla.[95]
Eteläisiä tasankoja hallitsivat comanchet, jotka tunnettiin pitkään nimellä padoucat. He pystyivät luomaan toimivan strategian, jossa ryöstöretkin, mutta myös kaupankäynnin ja diplomatian keinoin luotiin vahva asema ja alistettiin ympäristön intiaanit ja eurooppalaisten siirtokunnat.[96] Vaikka comanchet olivat jakaantuneet moniin kyläkuntiin, heidän heimoliittonsa toimi erinomaisesti. Kiowat sotivat ensin comancheja vastaan mutta solmivat muodollisen liiton heidän kanssaan vuonna 1790. Kummallakin kansalla oli tärkeä osuus espanjalaisten siirtokuntien pohjoiseen leviämisen estämisessä.[97]
Tasangoilla eli myös kansoja, joita pidettiin ulkopuolisina ja jotka eivät saaneet pitkäaikaisia liittolaisia tai ystäviä. Sellaisiksi katsottiin pawneet ja tonkawat.[98] Tonkaweita vihattiin, koska heidät tiedettiin yleisesti kannibaaleiksi.[99] Pawneet olivat vihattuja sotaisuutensa vuoksi. Maanviljelijöihin kuuluneiden osagien on mainittu sotineen kaikkien naapuriensa kanssa ja surmanneen myös lähes sukupuuttoon ainoat liittolaisensa missouriat.[100]
Missourin varren sotaisat hidatsat vetivät mukanaan rauhalliset naapurinsa ja liittolaisensa mandanit moniin sotiin vastoin näiden tahtoa. [101] Mandanit puolustivat kyliään myös lakotoja, assiniboineja, ojibwoja ja cheyennejä vastaan. Etelämpänä saman joen varrelle levittäytyneet arikarat joutuivat jättämään lähes kaikki kylänsä lakotoille, jotka 1700-luvun loppupuoliskolla kulkeutuivat idästä suuntautuneen muuttoliikkeen seurauksena Etelä-Dakotaan.[102] Vaikka comanchien, kiowien, lakotain ja mustajalkain sotaisa maine olikin tosiasia, monet intiaanien keskinäiset kahakat olivat kuin hurjaa alkukantaista sotaleikkiä, jossa ensisijainen tarkoitus ei ollut surmata vastustajaa vaan koskettaa tätä kädellä tai erityisellä coup-kepillä. Sitä pidettiin arvostettuna urotekona.[89] Verikoston tai siihen verrattavissa olevan vakavan erimielisyyden vuoksi turvauduttiin tilaisuuden tullen kostotoimiin, joissa saattoivat kärsiä myös naiset, lapset ja vanhukset.[89]
Tasankointiaanien yhteisöissä tärkein yksikkö oli kyläkunta, jossa oli asukkaita muutamista kymmenistä moniin satoihin. Kylistä muodostui heimoja ja heimoista kansoja. Toisin kuin idän kansoilla, päällikön asema ei yleensä ollut perinnöllinen, vaan päällikkö sai arvonsa menestyttyään sodassa tai metsästyksessä tai osoitettuaan erityistä viisautta.[103] Päälliköt koettivat lisätä valtaansa esiintymällä arvokkaasti ja puhumalla taitavasti kaikissa tilaisuuksissa, joissa päätettiin kylien tai heimojen tärkeistä asioista.[103]
Tasankokansat arvostivat miehisinä pidettyjä ominaisuuksia ja sodankäyntiin liittyviä ansioita.[104] Soturiseurat olivat saattaneet kuulua joidenkin kansojen kulttuuriin jo ennen tasangoille muuttoa, ja ne levisivät myöhemmin muidenkin kansojen keskuuteen. Soturiseurat voidaan jakaa kahteen eri ryhmään. Arapahojen, gros ventrein, hidatsojen, mandanien, mustajalkain ja kiowien seurat edustivat myös eri ikäryhmiä. Soturit ylenivät seurassa iän mukaan, kunnes olivat lopulta saavuttaneet ylimmän tason ja saivat ikänsä vuoksi vapautuksen sodista.[105] Assiniboinet, crow't, cheyennet, pawneet ja siouxit eivät käyttäneet soturiseuroissa ikäryhmäjakoa. Seuroissa myös kilpailtiin vaikutusvallasta. Erityisen suureen maineeseen nousivat pelottomuutensa vuoksi cheyennien hotamitanio (koirasotilaat), kiowien koitsenko (todelliset koirat) ja siouxien miwatani (suuret). He kantoivat mukanaan vyönauhaa, jolla he kiinnittivät itsensä taistelutantereeseen, jolloin heillä ei ollut mahdollisuutta paeta.[105]
Ennen taisteluja soturit maalasivat itsensä ja ratsunsa omilla sekä seurojensa tunnusmerkeillä helpottaakseen tunnistamista. Sotamaalaukset olivat tärkeitä myös henkisesti. Niiden kantajat uskoivat kuvioiden suojelevan heidän yhteyttään Suureen henkeen ja tekevän hevosista nopeampia.[106]
Naisien tehtäviin kuuluivat muun muassa kylistä ja asunnoista huolehtiminen, maataloustyöt, kasvien keräily ja käsityöt. Jotkut naiset tekivät myös miehille tavanomaisempiä tehtäviä saadakseen lisää arvostusta. Sodankäynti ja ryöstöretket olivat olennainen osa miehen roolia. Myös naiset saattoivat osallistua sotapartioihin ja jopa johtaa niitä.[107] Kaikki tasankojen kansat hyväksyivät sekä nais- että miessoturin roolin. Naiset osallistuivat sotiin hyvin harvoin vakituisesti, useimmat sotivat kerran tai kaksi. Naisilla ja miehillä oli samat motiivit: kostonhimo, vaikutusvallan kasvattaminen ja varallisuuden lisääminen, joka käytännössä merkitsi vihollisleiristä otettuja orjia. Osa naisista toimi huoltojoukoissa, lähetti viestejä tai oli vartiossa, jotkut taas taistelivat. He laskivat coupeja (arvokkaita iskuja) tai saattoivat ottaa päänahkoja.[107] Naiset puolustivat kylää aseellisesti vihollisen hyökkäyksiltä. Eräässä crow-kylässä oli 1850-luvulla päällikkönä nainen, jolla oli neljä vaimoa.[107]
Tasankointiaanien joukossa oli miehiä, jotka oli kasvatettu tyttöinä ja jotka aikuisina ottivat naisen aseman.[108] Heidät tunnettiin nimellä berdache, ikonette, two-spirit tai winkte. He pukeutuivat naisille tyypillisiin vaatteisiin, ottivat osaa seremonioihin, perustivat omia seurojaan ja menivät joskus naimisiin miehen kanssa. Berdachet olivat korkeasti arvostettuja ja saattoivat joskus olla mukana sodissa sairaanhoitajina tai kokkeina. Soturit arvostivat berdacheja näiden henkisten voimien vuoksi.[109]
Tasangoilla oli kolmella tavalla solmittuja avioliittoja. Ensimmäinen tapa oli karkaaminen: nuori pari pakeni ennen kuin heidän sukunsa ehti lahjoja vaihtamalla hyväksyä liiton. Toinen tapa oli molemminpuolinen sopimus, jossa suvut vaihtoivat lahjoja ja pari aloitti avioelämän yleensä vaimon suvun parissa. Kolmas tapa oli, että mies osti morsiamen tämän suvulta, esimerkiksi lakotain kulttuurissa käypä hinta oli kuusi biisoninviittaa.[110] Useimmissa kulttuureissa mies saattoi kosiskella naista viemällä lahjan tämän majan eteen. Nainen saattoi palauttaa lahjan merkiksi siitä, että mies ei kiinnostanut häntä. Miehet olivat moniavioisia, mutta vaimoja oli harvoin enemmän kuin viisi.[111] Usein vaimot olivat sisaruksia. Yksiavioisuus oli kuitenkin tavallisinta.
Comanche-miehet rikkoivat yleisesti tätä kaavaa sieppaamalla naisia vaimoikseen naapuriheimoilta tai meksikolaisten asutuksilta. 1800-luvun puolivälissä rikkaalla comanche-miehellä saattoi olla jopa kymmenen vaimoa.[112] Siepatut naiset joutuivat toimimaan pääosin miestensä palvelijoina ja synnyttämään lapsia. Kanadasta tulleet creet solmivat seka-avioliittoja ranskalaisten turkismetsästäjien kanssa 1600-luvun lopusta lähtien.[113] Osagien ja ranskalaisten välillä solmittiin monia avioliittoja seitsenvuotisen sodan aikana osagien tukiessa Uutta-Ranskaa taisteluissa Uutta-Englantia ja idän intiaaneja vastaan. [114]
Avioliiton purkaminen oli mutkatonta. Nainen saattoi tehdä siihen aloitteen muuttamalla takaisin perheensä luo. Jos asunto oli hänen, mies joutui keräämään tavaransa ja muuttamaan pois. Jos vaimo harrasti seksiä muun kuin miehensä kanssa, joissakin tasankojen kulttuureissa mies saattoi murhata uskottoman vaimonsa tai leikata hänen nenänsä irti. Nenänsä menettäneet naiset saivat jäädä kylään, mutta he joutuivat elämään syrjässä ja pysyttelemään erillään vieraista. Yleisin käytäntö oli, että mies leikkasi rangaistukseksi vaimonsa palmikot.[115] Väkivaltaisuuden huipentumana voidaan pitää cheyenne-miesten alkuperäistä tapaa viedä aviorikokseen syyllistynyt nainen kylän ulkopuolelle, jossa kymmenet soturit raiskasivat hänet.[116] Cheyennien koirasotilaat sovelsivat tätä käytäntöä myös 1800-luvun aikana sieppaamiinsa valkoihoisiin naisiin. Monet uhrit kuolivat.[117]
Lapset kasvatettiin lempeällä kädellä ilman ruumiillista kuritusta. Jos isovanhemmat olivat elossa, he osallistuivat sekä poikien että tyttöjen kasvatukseen. Normaali käytäntö oli, että isoäiti opetti tyttärentyttärelleen yleisimmät naisille tavanomaiset työt ja heimon moraaliset arvot. Niin tytöillä kuin pojillakin oli omat riittinsä matkalla aikuisuuteen.[118] Pojat pääsivät jo hyvin nuorina metsästysleireille ja osallistuivat varhaisessa iässä sotaretkiin auttamaan sodan taustatapahtumissa. Cree-kulttuurissa murrosiän saavuttaneet tytöt kävivät läpi neljä päivää kestävän aikuistumiseen liittyvän riitin ja heidät sijoitettiin erilleen muista kylän asukkaista.[119] Joidenkin tasankokansojen keskuudessa tytöt naitettiin ennen ensimmäisten kuukautisten alkamista.[120] Esimerkkinä voidaan mainita gros ventret, jotka tarjosivat miehille vaimoiksi 12-vuotiaita tyttäriään.[121]
Avioliiton kautta syntyneet intiaanien omat sukulaisuussuhteet olivat arkaluonteisia, ja niihin liittyi puhekieltoja ja monia muita tabuja.[122] Esimerkiksi crow't tai mustajalat eivät saaneet puhua anoppiensa kanssa ja samanlainen kielto koski arapaho-naisia heidän suhteissaan appiinsa. Vastaavia tabuja löytyi kaikilta tasankojen intiaanikansoilta, paitsi pawneilta ja arikaroilta.[123] Vaikka molemmat vanhemmat ja heidän sukunsa olivat tärkeässä asemassa, joillakin tasankojen kansoilla oli käytössään matrilineaarinen periytymisjärjestelmä, jossa lapsen sukulaisuus määritettiin äidin mukaan. Arikarat, crow't, hidatsat, mandanit ja pawneet kuuluivat tähän ryhmään.[124] Cheyennet olivat tutkimusten mukaan noudattaneet samaa järjestelmää mutta luopuneet siitä siirryttyään tasangoille. Isän mukaan sukulaisuuden määrittivät preerian viljelijäkansat, kuten iowat, kanzat, omahat ja osaget. Myös pohjoisempien tasankojen gros ventret ja mustajalat ovat useimpien tutkijoiden mukaan olleet isälinjaisia.[124]
Crow’t pitivät tyylikkäästä valkoisesta tiipiistä.[125]
Jo vuonna 1541 Kansasin tasangoilla ja sen reunamilla liikkunut Vásquez de Coronado kiinnitti huomionsa intiaanien asumuksiin, jotka erosivat merkittävästi toisistaan. Tasangoilla liikkuneiden quarechojen asumus oli pieni nahalla päällystetty maja, joka lienee ollut tiipiin varhainen esiaste. Maanviljelyyn erikoistuneet wichitat taas asuivat preerian laitamilla suuremmissa asumuksissa, jotka oli tehty ruohosta. Varhaiset Nebraskan asukkaat pawneet, jotka olivat puoliksi maanviljelijöitä, käyttivät asumuksenaan maamajaa. Myös Missourin jokivarren mandanit, hidatsat ja arikarat, jotka olivat suurimmaksi osaksi preerioiden maanviljelijöitä ja olivat valinneet asumismuodokseen kookkaat maamajat. Nämä jokitörmille rakennetut kiinteät kylät oli monesti suojattu paaluvarustuksin vihollisen hyökkäysten varalle, mutta varustukset eivät kokonaan pystyneet estämään niihin suunnattuja iskuja.[101]
Kalliovuorilla asuvat läntiset kansat, kuten nez percét, flatheadit, pend o’reillet ja couer d’alenet eivät metsästäneet tasangolla vakituisesti, mutta tekivät kuitenkin suurissa ryhmissä metsästysretkiä Montanaan. He käyttivät tiipiitä tasangoilla, mutta asuivat muulloin perinteisissä, itäisten metsäintiaanien wigwamia muistuttavissa majoissaan. Tosin tiipii alkoi myöhempinä aikoina syrjäyttää yhä enemmän nez percéjen ja flatheadien vanhaa asumismuotoa.[126]
Tasangon intiaaneilla oli käsitys kolmesta vierekkäisestä maailmasta.[125] Ylin maailma oli taivaan kannen yläpuolella, ja siellä asui siouxien kaikkien kansojen suuri henki Wakan Tanka, samoin kuin arikarain, mustajalkain, pawneidein ja wichitain tähtijumalat ja kaikki ilmakehän yliluonnolliset jumalat.[130] Taivaan olennoista voimakkaimpia olivat Ukkoslinnut, jotka saivat aikaan salamat ja ukkoset. Aurinko ja kuu olivat energianlähteet, ja tuulien henget huolehtivat vuodenaikojen vaihtumisesta.[131]
Turkismetsästäjien ja tutkimusretkeilijöiden lisäksi tasankojen monissa kylissä nähtiin harvinaisia vieraita 1830-luvun aikana, kun etnologi Maximilian zu Wied-Neuwied sekä taidemaalarit George Catlin ja Karl Bodmer tutustuivat alkuperäiskansojen kulttuuriin ja heidän suhtautumiseensa lisääntyvään kolonialismiin. Intiaanit käyttäytyivät hyvin vieraanvaraisesti ja tutustuttivat vieraansa maailmaan, joka oli ollut lähes täysin suljettu valkoisilta. Maximilianin keräsi arvokasta tietoa heimojen tavoista, ja taiteilijat ikuistivat maalauksiinsa intiaanikulttuuria yksityiskohtaisesti. Tuolloin tasankointiaanien kukoistuskausi oli jo hiipumassa. Bodmer ja Maximilian kiertelivät yhdessä vuosina 1832–1834 tasankojen intiaanien keskuudessa.[135][136] George Catlin teki useita eri matkoja tasangoille vuosina 1830–1836.[137] Hän oli erityisen kiinnostunut mandanien kulttuurista, mutta myös heidän ulkoisesta olemuksestaan, joka erosi ympäristön kansoista. Monet mandanit olivat vaaleaihoisia ja -tukkaisia, ja heidän silmänsä olivat harmaat tai siniset.[138] Samat havainnot oli tehnyt sata vuotta aiemmin löytöretkeilijä Pierre La Vérendrye. Jotkut jopa arvelivat mandanien olleen Vinlandissa asuneiden viikinkien jälkeläisiä.[139] Catlin uskoi mandanien tulleen Ohiosta ja kuuluneen muinaisiin kummunrakentajiin.[140]
Noudettu kohteesta https://fi.wikipedia.org/w/index.php?title=Tasankointiaanit&oldid=17278331
Viimeksi muokattu 2. toukokuuta 2018 kello 09.59