Mississippiss� 1994 perustettu 3 Doors Down kuuluu siihen kategoriaan yhtyeit�, joita on varsin vaivatonta mollata. Lienee listamenestys ja siihen kumuloituva musiikillinen helppous ovat varsin paha yhdistelm� monelle kuluttajalle. T�m� oletus itsell�nikin oli kun hallille astelin, ja samalla mietin kuinka v�h�n mahtaa v�ke� lauantaina hallilla olla. Illan positiivinen anti avautui kun n�in yll�tt�v�n paljon v�ke� odottamassa illan esiintyj��. J��hallin lehtereill� ja j��ll� oli yhteens� varmasti reilut 5500 henke�. Ei toista kertaa Suomessa esiintyv� rokkiyhtye todellakaan ole tuomittujen listalla, vaan sen tasainen suosio er��ll� tavalla kulminoitui uskollisuuteen.
Lava-asetelma oli varsin karu, eik� yhtye edes kaivannut mit��n erikoisempia kommervenkkeja musiikkinsa tueksi. Visuaalisuudesta vastasi k�yt�ss� ollut taustakangas ja sille heijastetut kuvakollaasit. Vaikka j��hallissa oltiinkin, niin intiimi� tunnelmaa saatiin luotua kohtalaisen hyvin peitt�m�ll� D-p��ty kokonaan mustilla verhoilla. Harvoin tuota keinoa olen n�hnyt hallissa k�ytett�v�n, mutta sen toimivuus on suurta luokkaa.
Yhtyeen setti on luonnollisesti koottu melko perinteiseen Greatest hits -tyyliin, eik� siit� voi pahemmin valitella. Viidell� albumilla on tarttuvaa materiaalia paljon, eik� kappaleiden tunnistaminen tuottanut tuskaa kovinkaan monelle. Siin� mieless� yhtyeen ty� on kantanut suurta hedelm��, sill� Tavastian keikalla viime vuosituhannen puolella en tuntenut entuudestaan kuin yhden kappaleen. Enk� varmasti ollut ainoa, kenell� n�in k�vi.
Jollain tavalla yhtyeen musiikista tulee itselleni mieleen kotimaassaan legendan statuksen omaava Bob Seger. 3 Doors Downissa on samanlaista energiaa ja poljennon luonnollisuutta. Eik� tuo yhteys ihan tuulesta temmattu ole, sill� Seger on yhtyeen levyll�kin aikanaan esiintynyt. Samalla tavalla arkisia ovat niin Bob Seger kuin 3 Doors Down. Esimerkiksi Away from the Sun ja Here Without You kuvaavat el�m�n tasaisen suorittamisen jatkumoa maanl�heiseen s�vyyn.
Kappaleista heijastuva tunnelma on varmasti yksi syy siihen, ett� yleis� oli todella naisvoittoista. Unohtamatta kuitenkaan rakkaudesta vahvasti kertovia sanoituksia, ja luonnollisesti laulaja Brad Arnoldin ulkoista habitusta. Mutta vaikka rakkaus illan teema suurimmalta osin olikin, niin kyll� vauhtiakin seassa oli. Train, It's Not My Time ja oodi toimittajalle, eli Loser toivat kierroksiensa kanssa lis�� v��nt�momenttia.
Yhtyeen ensimm�inen keikka Euroopassa oli Helsingin Tavastialla, ja nyt Helsingin keikka oli Euroopan kiertueen viimeinen. Suomalaiset osoittivat lojaalisuuttaan amerikkalaiselle rokille ja saivat siit� palkinnon, joka on varmasti ollut mieluinen. Ja vaikka er��ll� tavalla ympyr� sulkeutuikin, niin toivoa sopii, ettei t�m� tapahtunut ihan kirjaimellisesti.