´Hetailua: Syy siihen, miksi lähdin pois
Voi heta ❤ jälleen kerran hyvä postaus. En ehkä täydellisesti voi samaistua tähän, mutta suurimmaks osaks kyllä. Oon myös ollut pienestä pitäen se joka on juossut paikasta a paikkaan b,jonka kalenteri on täys, jos siinä on joku kolo niin kyllä se aika nopeesti siitä täyttyy. Mulla ero on vaan siinä, että se rima ei kaikissa asioissa oo mulla niin korkeella ja et mun luonteeseen ei varsinaisesti kuulu perfektionisti. Kyllä musta joku pieni perfektionisti löytyy mutta ei mitään sellasta minkä ihmiset huomais musta heti. Ja tässä tuleekin sitten se ongelma et tositosi usein mun menot menee päällekäin ja se aiheuttaa sit yliäärästä päänvaivaa... Ja toinen ongelmaa aiheuttava asia on se että oon aina ja jokapaikasta myöhässä. Mutta jos mun pitäis pitää "lepopäivä" - niin käsitteenäkin se on jo vähän kammoksuttava, jos mulla on kunnon menokausi päällä niin en mä osaa kunnolla pysähtyä. Eilen sain yheltä kaverilta kommenttia, ku n olin vielä puol 10 aikaan sängyssä ja pohdin että oonkohan tulossa kipeeks niin kaveri vastas "todellakin oot vähän kipee,ku et oo jo tähän aikaan pää kolmantena jalkana jossain " - sit usein kuulen myös kans kommenttia tosta kun oon saanu päivän aikana paljon aikaa. Ja se on vaan totta että tykkään siitä et saan tehtyä paljon päivän aikana, siitä tulee hyvä ja onnistunu fiilis.
Tuli hieman sekava vastaus (kaikki vielä oikeaoppisesti pötköön kirjotettuna...), mutta etköhän sä jotain ymmärrä :)
24. lokakuuta 2016 klo 22.15
hienoa, että uskalsit julkaista tekstin. Samojen juttujen kanssa täällä muutkin painiskelee, usko pois. Samalla tavalla olen miettinyt, mitä jättää pois kun tuntuu, että mitään ei voi jättää pois. Koulun suhteen opettelin pois ylisuorittamisesta yliopistossa, ja töissäkin pystyn nykyään tekemään riittävästi, mutta en liikaa. Monella muulla elämän osa-alueella sen sijaan on edelleen aika isoja vaikeuksia tän asian kanssa. Vikellys tietysti pahimpana...
Ympäristö tukee ylisuorittajaa, vaikka tarkoittaa hyvää. Olen saanut osani varoittavista katseista mutta myös kehuista ja identiteetin pönkityksestä, joka liittyy siihen, että olen niin aikaansaava ja tehokas. Nuorempana vieläpä kuvittelin, että haluan kumppaniksi samanlaisen intohimoisen ja kiireisen joka paikassa säätäjän. Onneksi sain kotona makoilevan rentoilijan, joka tasapainottaa ja tukee hermoromahduksissa.
Ajattelen, että on tosi hyvä välillä sanoa ääneen ja kirjoittaa näkyville sitä, että ylisuorittajan elämä ei ole pelkästään hauskaa ja ihanan tehokasta. Se voi herätellä kohtalontovereita. Mäkin olen monesti pienessä päässäni vertaillut, että Heta on saanut aikaan sitä ja tätä vikellyksessä/valmentajana - ja vaikka olisin itse saavuttanut samoja asioita, se ei riitä, koska olen 5 vuotta vanhempi, eli mun pitäisi olla pidemmällä (kyllä, kuulostaa täysin älyvapaalta ajatuskululta näin auki kirjoitettuna). Kun kuulin, että lähdet reissuun, olin helpottunut. Tuntui, että voin sillä oikeuttaa omiakin poissaolojani (joudun töiden takia olemaan paljon pois ja joskus muistakin syistä) - ettei muillakaan ole aina valmentaja kotona.
Ainakin mulle on hyvin vaikea myöntää sitä, että kaikissa asioissa en saavuta mitään hyvää sillä, että teen tehokkaasti priimaa jälkeä. Tuntuu sotivan kaikkia periaatteitani vastaan, että laiskuus kannattaisi, mutta niin se vain taitaa olla. Tsemppiä siis itse kullekin (tai sellaista, öö, käänteistä tsemppiä olla tekemättä asioita...?)!
24. lokakuuta 2016 klo 23.25
Kiitos Elli. Niinhän se on, huippufiilis, kun saa paljon aikaan. Tavallaan sekin on kai jonkinlainen addiktio, jota ei vaan osaa lopettaa?
Kiitos Viivi. Vikellys on paha, koska se on vielä niin lapsenkengissä & on ilmeisen vaikeaa tajuta, ettei vikellystä Suomessa kehitetä Keski-Euroopan tasolle vuodessa, edes muutamassa hassussa.
Eikä sitä ehkä tosiaan osaa arvostaa omia tekemisiään, koska kyllähän sitä aina tuntuu, että joku toinen tekee enemmän - tai vähintäänkin paremmin. Oon hämmästynyt tuosta, että oot joskus "vertaillut" meitä valmentajina, koska en oo itse tosiaan ajatellut asiaa noin - ai että mäkö saanut jotain aikaan?
Ikävertailun (kun tuntuu, että itse on vanhempana jäljessä jostakin) kuitenkin tunnistan, sillä vikellyksessähän tuo korostuu kovin helposti. Aina, joka vuosi, tulee joku nuorempi, joka on sua tuplasti parempi... Tuntuu helposti, että aika ajaa ohiste.
Joskus elämä tuntuu tosi haastavalta, kun kaksi ääntä tuntuu sotivan päässä. Monesti kyllä ainakin mä tunnun kyllä nykyään jo tiedostavan asiat, jotka eivät ehkä tee mulle hyvää (esim. Toi kalenterin ylibuukkaus), mutta pinttyneestä tavasta on kyllä hankala päästä eroon. Ja kun on tosiaan niin sikana kivoja asioita, joista ei haluaisi karsia yhtäkään! Millä teet valinnan, mikä jää pois?
Kiitos vielä tsempeistä, samat sinne. Kyllä tää tästä!
25. lokakuuta 2016 klo 7.09