Kuoleman lähellä - Näkymätön olohuone - Vuodatus.net -
Vuosi sitten ymmärsin, ettei hän tunne mitään. Ja ettei hän kykene asettumaan toisen ihmisen asemaan, olemaan millään lailla samalla tunnetasolla toisten kanssa. Tuo havainto jo itsessään päästi minut pois suuresta syyllisyydestä.
Opin myös ymmärtämään, ettei ole minun vastuullani se, miten toinen reagoi asioihin. Tosin monien kostojen jälkeen siihenkin tulee tietty vastuu, haluanko kärsiä itse, jos teen tai sanon niin tai näin. Sama pätee lapsiin, haluanko heille aiheuttaa jotakin ikävää, kun heille sitten kostetaan jokin minun toimistani aiheutunut? Lapset ovat myös oppineet tämän kokemuksiensa ja osaavat jo olla niin, että eivät saa kostamista osakseen, toki ylläreitä aina tapahtuu ja silloin he ovat ihmeissään, miksi.
Kävin aikanaan kuoleman lähellä monesti. Silloin juuri taphtumahetkillä en sitä tajunnut, olen ymmärtänyt asiat vasta saatuani etäisyyttä niihin tilanteisiin. Useamman kerran heräsin yöllä siihen, että käsi esti hengittämisen, naamallani oli tyyny tiukkaan painettuna tai sitten oma tukkani oli kiertynyt kaulani ympärille tiukasti. Painon tunne aiheuttaa vieläkin öisin ahdistusta ja herään rimpuillen ja potkien ja huutaen miesystävän ollessa ihmeissään, mikä minuun tuli. Viimeksi hän oli ilmeisesti yrittänyt halata minua tai otta kainaloonsa nukkumaan, kun olin lyönyt häntä kasvoihin ja alkanut huutaa ja potkia häntä pois sängystä. Aamulla muistin vain painajaisen, jossa olin lyömässä exää veitsellä kehoon. Kysinkin, mitä miesystäväni oli yöllä minulle tehnyt yöllä, tai miten oli koskenut minuun, kun noin reagoin itse unessa.
Useamman kerran ex laittoi talvella kiinni takan pellit kesken tulien ja heräsin kovalla pakkasella viime tipassa tuulettamaan koko kotia. Jostain syystä opin pelkäämään myös mahdollista tulipaloa kodissamme ja varmistinkin aina ennen nukkumaan menoa monia asioita ja pidin erityisen hyvää huolta mm. pölyjen poistosta sähkölaitteissa. samoin vedin yleensä johdot seinistä yön ajaksi, ihan varmuuden vuoksi. ja keittiöön en koskaan uskaltanut jättää mitään pöydille, en hellan lähettyville.
Estin myös exää aloittamasta ampumisharrastusta, hän olisi halunnut kotiimme asekaapin ja sinne aseita. Tämä into tuli paria vuotta ennen eroamme ja osasin jo pelätä exää sekä ymmärsin, ettei hän ole siinä kunnossa, että voisin luottaa hänen kykyyn hallita itseään. Näin myös, että viimeistään aseen piippu ohimolla hän saisi minun elämäni täysin omakseen ja se oli jotenkin käuhistuttava näky sekä sitten jo aiemmista kokemuksista ja exän puheista osasin pelätä myös, että hän tulisi joku päivä oikeasti käyttämään sitä sitten koko perheeseen.
Olin jo useamman kerran vuosien aikana saanut hänet hiljentämään auton vauhdin hänen kiihdytettyään auto suureen nopeuteen rekan tullessa vastaan, ja lopettamaan omat ikävät aikeensa. Ei kukaan huvikseen sellaista tee, ei edes kiusallaan tai katsoakseen miten toinen reagoi. Sairasta sellainenkin on tai oli.
Kerran hänellä oli jotakin ikävää mielessään, viedessään meidät jollekin mökille, ihan extempore. Lapsille piti hakea viikko koulusta vapaata ja tunnelma oli tuolloin hyvin outo. pelkäsin, vaan en voinut kieltäytyä lähtemästä, koska hän uhkasi ottaa kaikki lapset ja lähteä yksinään. Sylissäni oli tuolloin muutaman kuukauden ikäinen vauva ja hän oli täysin rintaruokinnan varassa. samoin muiden lasten kanssa ex ei ollut ollut koskaan tuntia pidempään ja silloinkin olisi tosiaan ollut parempi lapsille, jos he eivät olisi olleet hänen kanssaan ollenkaan. Hän käyttäytyi hyvin omituisesti ja esimerkiksi minun rahapussini jälleen katosi omituisesti, samoin puhelimeni meni rikki ja paljon muuta omituista tapahtui tuon reissun aikana ja tunnelmat olivat hyin pelottavat, vaikken tuolloin osannut edes aavistella, että olisi hautonut jotain joko minun päänmenoksi tai koko perheen. Oliko hän suunnitellutkin jotain ja tulikin sitten toisiin ajatuksiin?
Samoihin aikoihin muistan tehneeni kaikenlaisia omituisia löytöjä kodistamme, mm. syövyttäviä happoja oli ostettu apteekista ja niitä hän säilytti muka omia tarpeitaan varten keittiön yläkaapissa. Mihin kukaan tarvitsee syövyttäviä happoja? Olisko ollut jotakin suolahappoa?
Olen selvinnyt myös lääkemyrkytyksestä, monista itseasiassa ja olin todella hölmö, etten käynyt poliisin luona asioiden tultua esiin. Lääkäri sairaalassa epäili, ja itse en tiennyt ja kielsin kaiken, ei meillä kukaan minun tietääkseni käyttänyt mitään lääkkeitä ja voi miten väärässä olinkaan. Muutaman vuoden päästä osasin jo etsiä taloni läpikotaisin, ja järkyteyksen suomalla voimalla erosin kahdessa viikossa, muutin lasten kanssa pois. Ja mitä tapahtui, puolen vuoden päästä asuin jälleen lasten kanssa hänen kanssaan uskoen hieman epäillen hänen muutumiseen ja ikuiseen rakkauteen. Eron aikana hän teki minulle selväksi, etten pärjännyt yksin, en tulisi pärjäämään ja hän ottaa minut lapset ja lapset takaisin oikein mielellään ja minulla ei ollut vaihtoehtoja kuin palata häntä koipien välissä takaisin.
Kommentoi Lähettänyt: Näkymätön - 24.6.2019 klo 11.17