Sinuhe jauhokauppias – VON SATIIRI
HUUMORIN AATELINEN
VIDEOKELLARI
Sinuhe jauhokauppias
on 2.4.2016 9.5.2016 By VON SATIIRI
Eilisen Hesarissa oli uutinen Tutankhamonista, faaraosta, joka haudattiin suunnilleen 3200 vuotta ennen Hesarin ensipainosta. Uutisen voi siis luokitella suhteellisen vanhaksi, mutta pitäähän myös nuoren polven toimittajien päästä ajoittain sotkeutumaan historiaan.
Olihan siinä tiedepläjäyksessä mukana myös modernia arkeologiaa. Kun tärkeimmät Kuninkaanlaakson haudat on kaivettu esille, tutkijoiden on alettava koputtelemaan jo löydettyjen hautojen seiniä siinä toivossa, että jostakin löytyy piilotettu kammio tai Sinuhe egyptiläisen muumioitunut kissa.
Kun nyt on kerran nostettu kissa pöydälle, haluan samalla hieman valottaa Egyptin historiaa, joka on huomattavasti toisenlainen kuin kansalliskirjailijamme Mika Waltari antaa ymmärtää. Omien tutkimusteni perusteella olen saanut selville, että viimeisten 10.000 vuoden aikana Egyptissä on elänyt ainoastaan yksi Sinuhe ja hän ei todellakaan ollut mikään lääkäri.
Sinuhen tarina
Vuonna 1952 Sinuhe jauhokauppias törmäsi Luxorin hämyisillä sivukujilla suomalaiseen ylioppilaaseen, Hannes Jamesoniin. Hannes ei erottanut kuokkaa lapiosta, mutta esittäytyi kohteliaasti arkeologiksi. Rehellisenä kauppamiehenä tunnettu Sinuhe inhosi valehtelijoita sen verran tulisesti, että oli heti valmis upottamaan suomalaisen Niiliin.
1800-luvun alussa Kairoon perustettu kivivarasto, jota sittemmin alettiin kutsua hautamonumentiksi.
Pelastuakseen krokotiileilta Hannes joutui paljastamaan Egyptin historiallisten nähtävyyksien olevan pelkkää huijausta, ja ettei maassa ollut koskaan majaillut ainuttakaan faaraota. Hanneksen mukaan huijauksen oli laittanut alulle Napoleon Bonaparte, joka Egyptissä sotiessaan oli päättänyt tehdä tylsästä hiekka-aavikosta sadunhohtoisen seikkailukeitaan uteliaille eurooppalaisille. Puolentoista sadan vuoden aikana Egyptiin olikin rakennettu sadoittain ikivanhoja temppeleitä, kaupunkeja ja hautoja.
Sinuhe ei tietenkään uskonut sanaakaan suomalaisen jutuista. Eikä edes sen jälkeen kun Hannes kertoi totuuden arkeologi Howard Carterista ja miehen tovereista, jotka tuhlasivat vuosikausia Tutankhamonin haudan etsimiseen.
Hannes väitti, että Tutankhamonin haudan löytämisestä tuli Carterille niin suuri pakkomielle, että mies palkkasi lauman nubialaisia heimosotureita ja kuskasi heidät vuonna 1918 rahtilaivalla Genovaan. Siellä lauma hyökkäsi ensimmäisen maailmansodan taistelukentiltä palailevan Italian armeijan autosaattueen kimppuun.
Carter oli suunnitellut varastavansa aselastin ja kauppaavansa sen sudanilaisille heimopäälliköille. Onnenkantamoinen oli kuitenkin melkoinen kun autosaattueesta löytyi itävaltalaisilta takavarikoitua kultaa. Luxorissa Carter sulatti harkot ja valmistutti mielikuvituksellisia esineitä, jotka sitten raahattiin Tutankhamonin haudaksi lavastettuun viinikellariin.
Kun Carter sitten vuonna 1922 paljasti löytäneensä Tutankhamonin haudan, kukaan ei tajunnut ottaa selvää olivatko esineet aitoja. Tai olivathan ne aitoja jos määreenä käytettiin kullan aitoutta, mutta historiallinen arvo olikin jo aivan toinen. Oli siis ymmärrettävää, että Carter suuttui julmetusti kun Egyptin valtio takavarikoi tekohaudasta löytyneet esineet. Maineensa takia mies ei kuitenkaan voinut paljastaa, että kulta oli hänen omaansa eikä kuvitteellisen faaraon.
Perisuomalainen ryöstöretki
Jauhokaupassa käyty jutustelu saavutti sellaiset mittasuhteet, että muutaman viinipullon jälkeen Sinuhe ja Hannes uhosivat lähtevänsä takavarikoimaan Carterin loihtiman kulta-aarteen. Pari iltaa myöhemmin Hannes ilmestyikin Sinuhen kaupan eteen ikivanhan kuorma-auton kanssa, jonka lavalla istui kahdeksan keihäin aseistautunutta nubialaista.
Sinuhe jaksoi ajaa kokonaisen vuorokauden kuumuudessa ja pölyssä ainoastaan siksi, että Hannes ryyppäsi ja jaaritteli tauotta Helsingin olympialaisista. Aina kun Sinuhe meinasi nukahtaa, Hannes viskasi tyhjän viinipullon tielle ja jatkoi kertomalla suomalaisesta sisusta.
Kultaisia ovia saa rautakaupasta vain tilaamalla, ja rahti on poikkeuksetta suolainen.
Perillä Kairossa Hannes hoputti ajamaan kansallismuseon takaovelle. Sitten nubialaiset murtautuivat museoon ja täyttivät kuorma-auton aarteilla. Keikka sujui loistavasti, sillä vaikka museon hälyttimet olivat viimeistä huutoa, rakennusta ei ollut kytketty sähköverkkoon.
Matka takaisin Luxoriin tyssäsi kuorma-auton renkaan rikkoutumiseen. Rikkoutumisen puolestaan aiheutti Hanneksen menomatkalla tielle heittämä viinipullo. Nubialaisten toimesta rengas saatiin vaihdettua, mutta kun tunnin päästä toinen rengas hajosi samasta syystä, nubialaiset alkoivat suunnitella kapinaa.
Paikalle osuneet poliisit kurkistivat lavalle ja löysivät kullan. Hannes oli ehtinyt nauttia kohtuuttoman paljon viiniä ja oli siksi liikkeissään auttamattoman hidas. Myös poliisit kärsivät jäykistä nivelistä koska olivat joutuneet vaihtamaan lasinpalasten takia renkaita neljästi. Sinuhe ja nubialaiset olivat vetreitä, he varastivat poliisiauton ja ajoivat viivyttelemättä Luxoriin missä upottivat pakoauton jokeen.
Niili oli sillä kohtaa matala, ja sotilaat löysivät auton mudasta seuraavana aamuna. Siinä vaiheessa nubialaiset olivat jo ehtineet kadota autiomaahan. Sinuhe puolestaan ratsasti kamelilla kohti rannikkoa. Hän suunnitteli piiloutuvansa ensimmäiseen rahtilaivaan ja matkaavansa hulluuden syntysijoille Suomeen. Huhujen mukaan mies eksyi vuonna 1957 Lahteen ja keksi ohimennen Mariankadun kahvilalle hyvinkin omaperäisen nimen Sinuhe.
Published by VON SATIIRI
Posted InUUSI
Taggedegypti, kulta, Sinuhe, Tutankhamon
Previous Usein kysyttyä, harvoin vastattua
Next Veroton panamalainen kestopeite