Koulua koskeva jatkuva huolipuhe kuormittaa - Mielipide | HS.fi
Koulua koskeva jatkuva huolipuhe kuormittaa
Opettajien kannattaisi puhua omasta työstään arvostavammin. Jos opettajat nostavat esiin pelkkiä epäkohtia, he ovat osallisina siinä, että koulu nähdään epäkuntoisena ongelmakimppuna.
Helsingin Sanomien jutuissa (HS 6.8.https://www.hs.fi/paivanlehti/06082019/art-2000006195715.html ja 7.8.https://www.hs.fi/paivanlehti/07082019/art-2000006196718.html) nostettiin esiin opettajien uupumus, inkluusion ongelmat, koulujen eriytyminen, ammatillisen koulutuksen leikkaukset, opiskelijoiden kokema kuormitus ja koulumatkojen vaarallisuus.
Suomalaisesta koulusta on muodikasta kirjoittaa niin kuin se olisi rikki tai joutuisi jatkuvasti kohtaamaan erilaisia uhkia.
Jos koulusta kirjoitetaan, ääneen pääsevät usein toissijaiset toimijat: kenttätyöstä vieraantuneet asiantuntijat, uupuneet alanvaihtajat ja pettyneet vanhemmat. Koulun todellisilta asiantuntijoilta, eli oppilailta, opettajilta ja rehtoreilta, ei useinkaan pyydetä kommentteja. Jatkuva huoli- ja uhkapuhe kuormittaa.
Koulujen monipuolisesta opetuksesta ja erinomaisista opettajista kannattaisi sen sijaan kirjoittaa enemmän. Lapset ja nuoret oppivat koulussa oppisisältöjen lisäksi myös itsetuntemusta, vuorovaikutus- ja ryhmätyötaitoja, erilaisia tapoja oppia ja oman työn suunnittelua ja arviointia.
Opettaja on paitsi oman oppiaineensa ja kasvatuksen asiantuntija myös luotettava ja turvallinen aikuinen, joka on päivittäin läsnä lapsen tai nuoren elämässä. Koulujen arki ei ole uhkien vaan merkityksellisten oppimis- ja vuorovaikutuskohtaamisten täyttämää.
Lapset ja nuoret tuntevat oman arkensa. Olen opettanut helsinkiläisiä yläkoululaisia yli kymmenen vuotta eli kohdannut satoja oppilaita. Heidän koulukokemuksensa ovat pääsääntöisesti myönteisiä. Alakoulujen opettajat saavat kehuja, ja teini-ikäiset palaavat moikkaamaan yläkouluvuosien jo alettua.
Sama käy ammattikoulu- ja lukioikäisille: entiset oppilaat haluavat yhä pyytää yläkoulun opettajilta neuvoja, kertoa itsestään ja ikävästä vanhaan kouluun.
Usein he ilmaisevat myös, miten paljon he arvostivat opettajaa ja tämän tunteja.
Myös opettajien kannattaisi puhua omasta työstään arvostavammin. Jos nostamme esiin aina pelkkiä epäkohtia, olemme osallisina siinä, että koulu nähdään epäkuntoisena ongelmakimppuna ja opettajuus ei-toivottuna alavalintana. Näin opettajan ammatin arvostus laskee.
Suomalaisissa kouluissa tehdään merkityksellistä työtä. Opettajat näkevät, huomioivat ja tuntevat luokissaan opiskelevat lapset ja nuoret. He välittävät, kannustavat, kehuvat ja auttavat omien vahvuuksien ja taitojen tunnistamisessa. Opettajat saavat päivittäin nähdä pieniä onnistumisia ja tietojen kehitystä. Oppilaan ja opettajan toimiva vuorovaikutus on suomalaisen koulun ydin. Se ei saa hautautua huolipuheen alle.
Saara Varmola