helmikuu 2016 - Project Me
helmikuu 2016 Ihmisten rumuudella ei ole mitään rajaa
Mielipiteet, Pohdintaa, Yleinen
12 Oon kirjoittanut tämän saman alueen ympärillä esimerkiksi täällä, mutta tämän asian eri piirteet nousevat jatkuvasti eteeni, joten minun on myös pakonomainen tarve tästä asiasta kirjoittaa. Miksi ihmiset ovat niin rumia? Niin rumia sisäisesti.
Aina vouhkataan lasten koulukiusaamisesta. Kuinka se on kamalaa. Järjettömän raivon vallassa olevat vanhemmat soittelevat opettajille, että miten voi olla mahdollista, että heidän pikku-Erkkiään nyt on tänään katsottu koulun käytävällä pahasti. Että miten tällaista voi sallia. Millaista esimerkkiä opettaja antaa lapsille, kun sallii tällaisen käytöksen. Puhelun jälkeen tämä vanhempi avaa Facebookkinsa ja huomaa etusivullaan, että hänen seuraamansa Ylen ohjelma ”Puoli seitsemän” on jakanut tämän päivän vieraastaan, Bull Mentulasta, kuvan. Tämä vanhempi avaa kommenttiboksin ja kirjoittaa: ”jeesus miten ruma”. Kommentin jälkeen hän sulkee läppärinsä ja menee peittelemään pikku-Erkin ja kertoo hänelle lempeällä äänellä, että kiusaaminen on väärin, eikä kukaan saisi ikinä kiusata.
Katsoin tänään tosiaan Puoli seitsemän-ohjelman, jossa muutaman muun vieraan lisäksi oli haastattelussa Mentula. Hänelle oli saanut esittää kysymyksiä ennen vierailuja. Avasin itsekin kommenttiboksin. Mutta en kommentoidakseni, vaan tullakseni surulliseksi.
Ala jo vähentämään pikkuhiljaa.
Ootko käynyt kongossa katsomassa serkku gorilloita?
Miksi pilata ulkonäkönsä (ja joskus myös terveytensä) kehonrakennuksella?
Jari, oliko lapsuutesi haave olla kives?
Montako kiloa menee ”rahkaa” päivässä?
Mua nolotti. Nolotti niin paljon. Että tallaan samaa maankamaraa tälläisten ihmisten kanssa. Ihmisten kanssa, jotka ihan oikeasti haluavat kysyä mieheltä, joka on huippubisnesmies ja yrittäjä, ammattilaiseksi päässyt kehonrakentaja sekä sanavalmis kilpalajinsa edustaja, että ”hei, onks kiva kun pää näyttää kivekseltä?”. Tämäkö on se asia, joka sinua kiinnostaa tietää? Mua edelleen suoraan sanoen kuvottaa edes kirjoittaa tätä tekstiä, koska halveksin näitä kommentoijia niin paljon. Arvostan suunnattomasti itse tätä työtä, mitä Jari Mentula on tehnyt uransa eteen, enkä voi pieniltäkään osilta päästä aivottomien kommentien laukojien pääkupolin sisään. Enkä kyllä edes haluaisi, jos rehellisiä ollaan.
Satuinpa sitten samalla myöskin avaamaan Iltalehden jutun (järkyttävä virhe), kun kaveri sanoi, että onpa taas otsikko keksitty. ”Sofia Ruusila ei käy salilla suihkussa.” Joo olihan se hauska. Nauroin itsekin, että onpa taas uutiskynnys ylitetty tässä. Halusin lukea, että todellako siinä kerrotaan, miten ja missä Sofia käy suihkussa. No, juttuhan oli ihan mukava oikeastaan. Nainen kertoi jutussa, että häntä tuijotetaan salilla, minkä hän toki ymmärtää. Että kiinnostaisi häntä itseäänkin tietää, miltä näyttää bikini-kroppa ilman kisavärejä ja viimeistelyjä. Hän kertoi myös, että arvostaa itse ihan erilailla timmiä vartaloa, kun tietää, minkälainen homma siinä on takana. Ihan asiallinen juttu. Mutta ei varmastikaan sellainen, että urheilija itse olisi soittanut Iltalehteen, että tehkääs musta nyt juttu, vaan ennemminkin sellainen, että Iltalehti yritti saada jutun juurta jostain. Jälleen kommentoijat saivat minut surkuttelemaan.
No kyllä ne ihmiset katsoo muutakin kun ihaillen kun sali/liikuntakeskuksen pukkareilla poseeraa peilille pienissä biksuissa. Sanat ”nolo,myötähäpeä,itserakas” tulivat ennen ihailua mieleen. Mutta ihan kiva(noloa) että ajattelee itse kaikkien katseiden olevan ihailua..
Varmaan helpotta, kun luulee kaikkien ihailevan, koirat ne luista tykkää 🙂 🙂
Noissa kovasti treenatuissa ja kisoihin laihdutetuissa vartaloissa on aina ihmeellisiä klimppejä ja uurteita. ja ruman näköistä kun luut näkyy rinnasta ihon läpi.
Varmaan lihakset näkyy hienosti,jos vain niitä katsoo,mutta kokonaisuus on kammottava. Ja ihan sama juttu miehilläkin. niillä verisuonet ja ihme klimpit vasta näkyykin.
Hirveän näköistä.
Facepalm x100.
Tähän sanon vielä, että tosiaan missään kohtaa haastattelua Sofia ei sanonut, että ihmiset katsovat ihaillen. Ainoastaan, että ihmiset katsovat.
Oon tosi pahoillani kielenkäytöstäni, mutta en osaa tätä asiaa nyt mitenkään kauniimmin sanoa: Mitä helvettiä? Mitä näiden ihmisten päässä liikkuu? Nämä ihmiset ovat suurimmaksi osaksi aina keski-ikäisiä miehiä sekä naisia. Heillä suurimmalla osalla on varmasti lapsia, ellei jo lapsenlapsiakin. Minkälaisen kuvan he antavat ihan vaan jo pelkästään omille lapsilleen tämmöisellä käytöksellä? Että opetetaan kauniit käytöstavat lapsille, että ”jos ei ole hyvää sanottavaa, älä sano mitään”, mutta itse tuolla hirnutaan sylki suusta lentäen. Vastuutonta. Hävetkää.
Vaikka ihminen olisi jollain lailla julkinen, se ei anna kellekkään oikeutta haukkua. Arvostella saa aina, suorituksia, tässä tapauksessa kisakuntoa, fysiikkaa. Mutta että haukutaan, ihan sydämen pohjasta saakka yritetään alistaa, hyi olkoon. Kuka luulee oikeasti olevansa siinä asemassa, että hänen määräysvaltansa alla on käsitys kauneudesta ja rumuudesta. Kuka luulee olevansa siinä asemassa, että saa tulla varta vasten kommentoimaan, kuinka ruma ja ällöttävä joku on. Eikä tule mieleen, että hei, se on sinun mielipiteesi ja joku pitää myös varmasti sinua ihan saakelin rumana, mutta ei sitä tule avoimesti kukaan sinulle kadulla huutamaan. Ihmistä ei rumenna se, mitä muut sinusta sanovat, vaan se, mitä sinun omasta suustasi pääsee. Se määrittelee, oletko sinä ruma sisältä, vaiko et.
12 Milloin olen riittävän hyvä itselleni?
Bikini fitness, Elämäntyyli, Kisasuunnitelmat, Kuntokuvaa, Motivaatio, Pohdintaa, Poseeraus, Team Fit, Wfc, Yleinen
0 Hello. Toivottavasti teillä oli yhtä kiva viikonloppu kuin mulla. En meinaan tehnyt mitään. Nukuin ja söin. Lauantaina tosin kävin kattomassa teatterissa Yksi halusta toinen rakkaudesta-kipaleen. Oli oikein mainio! Suosittelen. Tosi hauska, ja samalla kertoi hyvinkin kipakasti totuuksia elämästä ja ihmissuhteista. Teatterissa käydessä joka kerta mietin, että miksi käyn niin harvoin. Jotenkin siellä on sellaista taianomaista tunnelmaa, mitä kaipaisi useamminkin. Musta on jotenkin todella ihanaa katsoa, kun vanhemmat rouvat ja herrat ovat laittaneet ihan parhaat päällensä ja kaikki on niin arvokasta. Ilmapiiri, ihmiset, kaikki.
Teatterin jälkeen tilasin ruokaa kiinalaisesta himbeen ja koko potin mättämisen jälkeen olinkin aivan redi nukkumaan. Oon kyllä jotenkin ennenaikaisen vanha sielultani, kun mun mielestä tällainen ilta on ihan paras laatuaan rentoutumiseen. Lasi viiniä, teatteria, jonka jälkeen paljon ruokaa, pari jaksoa Walking Deadia, jossa ihmisiä revitään palasiksi ( 😀 ) kotisohvalla villasukat jalassa ja sitten nukkumaan. Ja unta tosiaan vähintään 12h. Aika tylsä muija!
Mutta joo. Blaablaa! Koitas ny mennä jo asiaan.
Tänään salilla ollessani taas ajattelin liikaa ja treenasin liian vähän. Pitäis laittaa se pohtiminen pauselle välillä, mutta kun se on niin kauhean hankalaa! Kun on niin mukapaljon mietittävää. Kisamietteet ovat viime aikoina taas sekoittaneet ajatuksenjuoksuani ja eilen naureskelinkin ihan ääneen, että oikeastiko meinaan taas lähteä diettailemaan. Että ihanko oikeasti. Nyt kun meinaan jälkeenpäin muistelen, ei muistot dieettikesän viimeisistä hetkistä ole millään muotoa kultaantuneet, vaan ihan jos totta puhutaan, niin ei se ollut kauhean kivaa. Aika tyhmää oikeastaan. Tylsää. Ikävää. Puuduttavaa. Tankkauspäivinä oli huono olo, vaikka niitä odotti aina kuin pieni lapsi karkkipäivää ja muina päivinä otti päähän, kun ei taas ollut tankkauspäivää. Koska dieetti oli ensimmäiseni, en osannut odottaa oikein mitään ja murehdin vain jatkuvasti, jääkö minusta mitään muskelien alkujakaan jäljelle vai kuoriutuuko ihran alta vain pieni kukkakeppinen. No eipä siitä kauheesti muuta sitten jäänytkään!
Ehkä nyt oisin ensimmäistä kertaa viisaampi myös henkisen puolen kanssa, mutta ettäkö lähtisin siihen taas. Uh. Kuulostaa jotenkin kaukaiselta ajatukselta. Vaikkei siihen todellisuudessa kovin pitkä aika ole, lähdin sitten kisaamaan tänä syksynä tai ensi vuoden keväänä. Nehän on jo ihan nurkan takana. Olenko minä muka valmis taas siihen? Olenko valmis fyysisestikään? En tiedä.
Lähden tänä viikonloppuna jälleen Lahteen katsastamaan Team Fitin biksutyttöjen poseerauksia kevään Classicia varten ja saamaan taas oman osani tyttöjen kisahärvellyksestä. Vähän niinkun siivellä saan itsellenikin pienen stressin, haha! Kävinkin tänään treenin jälkeen vähän mallailemassa, minkäsmoisia ne uudet poset nyt pitäisi olla ja miltä niiden pitäisi näyttää. Mikä näyttää hyvältä ja mikä ei. Tämmöinen liikuteltava peili on muuten ihan huippujuttu, kun yksinään harjoittelee. Harvoin sitä itseään näkee suoraan takaapäin missään muualla.
Siinä kun sitä töppösillään yritti vähän itsekin itseään siihen malliin silmäillä, että missäs kuosissa se kunto oikein on, niin tulin siihen tulokseen, että no, ihan paskahan se on!
Sellaiseen viiltävän tarkkaan analyysiin tulin kaiken sen asentojen vaihtelujen jälkeen. En mä ole valmis. En millään tavalla. En tunnu olevan edes kehittynyt. Yritin ajatella järkevästi, että olisinko mahdollista, että en itse näe itseäni objektiivisesti, voisinko jopa olla paremman näköinen kisaaja kuin mitä itse koen olevani? Vai onko totuus vain valjennut vihdoin näiden vuosien jälkeen, että olen oikeasti surkea? Eh. Että ei ole väliä, kuinka kovaa pusken olkapäitä pystypunnerruksessa, tai kuinka henkihievereihin vedän itseni jalkoja kurittaessani, silti en kehity oikeaan suuntaan. Olen valovuoden päästä siitä kondiksesta, josta voisi lähteä hyvillä mielin dieettaamaan ja odottelemaan sitä häikäisevää kisakuntoa.
No, ei se tietenkään täysin näin ole. Kyllä omienkin aivojen jossain sopukassa soi kello, että no haloo, herää nyt, tyttöpieni, hellanlettas. Olethan sinä kehittynyt. Hitaasti ehkä, mutta silti. Olet parempi kuin viimeksi kisatessasi. Rauhoitu. Mutta ei se itselleen armon antaminen ole niin helppoa. Pitäisikö sen edes olla? Saisinko mitään aikaiseksi, jos ajattelisin olevani hyvä? Onko kisaaminen tehnyt minusta näin riittämättömän itselleni?
Mietiskelin kotimatkalla vielä tätä riittämättömyyden olotilaani. Olenko riittämätön itselleni muutoin, vaiko vain kisaaminen tiimoilta? Olisinko tyytyväinen itseeni näin, jos aikomukseni ei olisi enää kisata? Totesin, että vastaus tähän on kyllä. Pidän kyllä itsestäni, niin henkisesti kuin fyysisestikin. Tykkään asua nahoissani. Itsetuntoni kanssa ei ole koskaan ollut suurempia ongelmia. Mutta kisaaminen näkövinkkelistä oloni on riittämätön ja surkea. En koe, että tällä kropalla tulisin saavuttamaan vielä pitkään aikaan niitä sijoituksia, joita himoitsen. Tulenko ikinä? Saanko ikinä kroppaani sellaista symmetriaa, joka riittäisi? Tähän en osaa vastata. En osaa vastata edes siihen, että saanko tällä kropallani ikinä aikaiseksi sellaista kisakuntoa, mitä hamuan. Onko tavoitteeni aivan epärealistisia, mietin tänään. Että olenko kokenut ennen olevani sopivampi tähän lajiin, kuin mitä todellisuudessa olenkaan. Onko tämä realismia, vaiko kisaamisen aiheuttamaa sokeutta?
Tiedän, ettei näihin loputtomiin kysymyksiini ole oikeita vastauksia, vaikka vastauksia onkin tuhatpäinen lauma. Kukapa sen tietää, minkälaiseen kuntoon saisin itseni lavalle tällä hetkellä. Mutta siitä olen melko varma, että en olisi tyytyväinen.
Tyytyväisyydestä puhuttaessa herää lähinnä kysymys, että niin, tulenko muka ikinä olemaan tyytyväinen. Tulenko joskus hilaamaan ahterini lavalle kisakireäksi ja katsomaan jälkeenpäin, että ”WAU! Olinpa kunnossa! Täydellistä!” Tuskin. Tuskin ikinä.
Onko ylipäänsä kukaan kilpailija koskaan tyytyväinen? Tai voiko olla hyvä kilpailija, jos on tyytyväinen? Jos kysyy suurimmalta osalta fitness- tai keholajien kärkipään kilpailijoilta kisakunnostaan, suurin osa vastaa ensimmäisenä puutteet. Riittämättömyys tuntuu olevan kisaajien ammattitauti. Eikä välttämättä edes pelkästään kisaajien, vaan kehonsa muokkaajien ylipäänsä. Enkä edes ole varma enää tätä kirjoittaessani, onko riittämättömyyden tunteet kovin huono juttu, koska kyllähän se tyytyväisyys tappaa kehityksen, kuten tupataan sanoa.
Pitää kuitenkin osata erottaa riittämättömyys yleisesti elämässä ja ulkonäössään riittämättömyyteen kisakuntoonsa/fysiikkaansa. Se, miltä kilpailija näyttää lavalla ei tee ihmisestä itsestään huonompaa tai parempaa. Tämän kun vielä itse muistaisi, niin olisi hienoa. Minä kun välillä tuppaan olemaan ehkä hieman liiankin ankara itselleni. Toisaalta ajatellen, se kuitenkin on sellainen asia, josta olen ylpeäkin. Ankaruus. Vaadin itseltäni paljon, oli kyseessä mikä tahansa asia. En halua alittaa rimaa, minkä olen itselleni asettanut. Ankaruus omaa peilikuvaani kohtaan on asia, joka saa minut tekemään töitä koko ajan kovempaa ja paremmin. Ehkä se vie minua eteenpäin. Tai ehkä se tulee jarruttamaan minua, kun en pysty luottamaan siihen, mitä olen nyt, vaan etsin jatkuvasti parempia reisiä ja parempia olkapäitä.
Yritän kuitenkin valjastaa tämän riittämättömyyden tunteeni kovaan työntekoon, joka toivottavasti antaa minulle aihetta olla jatkossa tyytyväisempi kisaminääni. Ja jos ei anna, niin ainakin olen yrittänyt niin maan perkuleesti.
Tyytyväistä viikonalkua!