Kevytmodernismi-juttu : Luutii
Kevytmodernismi-juttu
Maaria Ylikangas | March 26th, 2011 - 11:52
***Julkaisen tässä Kritiikin Uutisissa 1/2011 ilmestyneen jutun (viimeisin sähköinen versio, joka minulla on; lopullisessa jutussa saattaa olla jotain korjattuja kielimuotoja, mutta muutokset ovat vähäisiä).***
Hyvän maun runoutta: 2000-luvun kevytmodernismi
Kiteytetty, kaunis, kuvallinen, lyhyt teksti on runo(llinen). Tätä suppeaa runokäsitystä nimitän kevytmodernismiksi. Se hyväksyy sellaisinaan modernistisen estetiikan tuntomerkit: tiiviyden, kuulauden, tekstin asemoinnin, vapaamittaisuuden, puhtaan ja sulkeutuneen kuvan sekä keskeislyyrisen subjektin. Näitä elementtejä se ei kuitenkaan pyri kehittämään, vaan ne ovat sille pelkästään runouden tuottamisen välineitä. Modernismin monista poetiikoista vallitsevaksi on kohonnut neutraali universaali versio, runollisena pidetyn tekstilajin toisto.
Modernismi on luonteva perusta uudelle kevyemmälle runolle, koska sen vapaamittainen puhuja- ja kuvakeskeinen estetiikka on täysin vakiintunutta. Modernismin perinteen suuri ongelma on kuitenkin ollut elitismi, joka on olettanut lukijan näkevän vaivaa päästäkseen runosta perille.
Kevytmodernismi pyrkii helpottamaan runon ja lukijan suhdetta laatimalla yksinkertaista runoutta. Tämän takia se välttää modernismille tyypillistä kielifilosofiaan, ontologiaan ja kirjalliseen alluusioon liittyvää hämäryyttä, ja avoimesti hylkäsi Mirkka Rekolasta 1990-luvun runoilijoihin jatkuneen haastavan perinteen. Se lopetti runon tekniikoiden kehittämisen, ryhtyi karttelemaan vaikeita aiheita ja kääntyi pois yhteiskunnallisuudesta.
Tyylillisesti kevytmodernismi on niukkasanaista ja konstailematonta. Se hyödyntää maltillisesti kielen soinnillisia piirteitä, lähinnä sujuvuuden tähden. Sen tavallisia aiheita ovat matka ja kasvu, tyypillistä kuvastoa arki ja kaupunkimiljööt. Kevytmodernistinen runo on miellyttävää (ääneen)luettavaa. Sen pystyy tunnistamaan runolliseksi yhdellä silmäyksellä.
Runoista puhuminen on kevytmodernismille vastenmielistä. Siksi poetiikkaa käsitteleviä tekstejä on niukalti. Ideologisia lähtökohtia estetiikan määrittelyyn lausuttiin julki vuosituhannen ensimmäisessä MOTMOT-vuosikirjassa. Vuonna 2000 kokoelmansa Jakutian aurinko julkaissut Olli Heikkonen kirjoitti runoudesta suvantona maailman kiivaassa virrassa, rauhoittumisen hetkenä. Tällainen tekstilaji ei ole taidetta, vaan hitauden kulttuurin nurkanvaltaus: slow poetry, kuten lautasellinen slow foodia. Heikkonen pyrkii politisoimaan runouden vetäytymistä sillä, että hitaus on luontojaan vastarinnan ele kärsimättömässä nykykulttuurissa.
Täysmodernistinen, helvijuvosmainen kivipaasi muodostaa kiteet sisäänpäin, ja sen läpäiseminen tietää lukijalle kivipölyä keuhkoihin. Kevytmodernistinen poetiikka pyrkii takamaan lukijalle ja runolle miellyttävän kohtaamisen, hyvät treffit. Hankalat sanat eivät saa aiheuttaa turhaa kitkaa, esimerkiksi Sanna Karlströmin esikoiskirjan Taivaan mittakaava (2004) vaikeimmat sanat ovat “psykoanalyysi”, “arkkitehti” ja “katedraali”. Kaukana on yhdeksänkymmenluvun nuorvoimalaisten filosofisesti virittynyt lyriikka (Helena Sinervo) tai mystikkorunoilijoiden latinismit (Panu Tuomi). Runon pitää olla konkreettinen ja siihen pitää päästä helposti sisään, muotoilevat ihanteekseen esimerkiksi Heikkonen ja Sanna Karlström.
Modernismiin perustuva kepeys ei tietenkään ole uusi asia, sitä sovelsi esimerkiksi Tommy Tabermann menestyksekkäästi jo 1970-luvulta alkaen. Kritiikki ja lukijakunta ovat silti aina panneet Tabermannin paikalleen. Uusi 00-luvun estetiikka ei kuitenkaan tahtonut kirjailla lemmensäkeitä liinavaatteisiin. Kiinnostava paradoksi onkin, että kevytmodernismi haluaa miellyttämällä tavoitella lukijoita mutta pysytellä samalla kouliintuneen runomaun piirissä. Elitismikritiikki vaikuttaa tätä vasten pinnalliselta: syvyydestä tingitään mutta ei kultivoituneesta mausta.
Tarkoituksellinen sisäänpäin kääntyneisyys ja hidas syrjästäkatselu vaikuttavat paitsi runontekemisen eetokseen myös sen läpäiseviin muotovalintoihin. Konformistisuus leimaa runouden vastaanottoakin, joka pitää kevytmodernistista runoutta perusrunoutena lainkaan pohtimatta sen lähtökohtia, muotoa tai funktiota. Estetiikan lähtökohdat ovat sanomattomia ja itsestään selviä, runo toteutuu pelkästään välineiden hallinnan kautta. Joni Pyysalo mieltääkin Poetiikkaa -kirjasessa (2007), että runoudella ei ole itseisarvoa. Runon päätyö on seistä omilla jaloillaan (mikä on tavallaan hupaisakin vaatimus aikana, jolloin runon jaloista ei varsinaisesti pidetä lukua). Pyysalon poetiikka edellyttää tekijää, joka ei selittele omia runojaan, ja samalla se sisältää ihanteen runoudesta, joka on itse itsensä edustaja eikä tarvitse analyysia tai taustoittamista.
Jakutian aurinko ja slaavilaiset mielikuvat
Kokoelmien aiheita 00-luvulla luonnehtii yhtenäisyys: kaikki kirjan tekstit tukeutuvat johonkin ilmeiseen teemaan. Olli Heikkosen Jakutian auringossa se on matka Trans-Siperian radalla.1 Teema perustelee usein itsensä hermeettisyys Helsingin Sanomain esikoispalkintoraati kiitti Heikkosta “kaikkien kansojen kutsumisesta runokokoukseen”, näin antaen tunnustusta kirjan globaaliksi nähdystä sisällöstä.
Jakutian auringon matka maisemineen on silkkaa runohaavetta. Jakutia-nimellä tunnettu Sahan tasavalta ei ole Trans-Siperian radan varrella. Tietysti tällainen maantieteellinen dislokaatio voidaan nähdä kaunokirjallisen teoksen etunakin, mutta en pidä sitä tässä yhteydessä järin mairittelevana piirteenä. Venäläisten seljankakeittojen, igorien, sputnikien ja natalioiden mainitseminen kerää runokokoukseen pikemminkin nostalgiset mielikuvat itänaapurista kuin sen moninaiset etniset ja kielelliset vähemmistöt. Postneuvostoliittolaisen lyyrisen epiikan sijaan voidaan puhua romantisoivasta orientalismista, joka määrittää vaikkapa Jakutian auringon huipentavan rakkauskohtauksen muistuttamaan jotain Marc Chagallin taulua leijuvine ihmisineen. Kyse on silkasta estetismistä, jota syntyy, kun kirjoittaja on asettanut tavoitteekseen kirjoittaa kaunista, yhtenäistä ja viimeisteltyä runoa. Siinä on lopulta kaikki, mitä teos sisältää.
Jakutian aurinko on tärkeä teos 00-luvun runouden kannalta, koska se on avannut kokonaisen esteettisen uoman. Tyylikkäänä ja sujuvana kirjana se on monille nykyrunon tekijöille komposition ja hallitun poetiikan esikuva. Se on myös aloittanut voimakkaan aihevetoisen tendenssin 00-luvun runoudessa. Teema jäsentää teosta ja jokaisen runon voi palauttaa siihen.
Modernistista runoutta on sen vallankumouksesta asti rasittanut Suomessa kaksi seikkaa. Ensinnäkin se syrjäytti täydellisesti koko aiemman runouden, siis mitallisen lyriikan. Silti mitallinen runous merkitsee edelleen suurelle yleisölle tosirunoutta. Toiseksi modernismi on kaventanut oman estetiikkansa lähinnä mielikuvien luomiseksi, kuten on nähtävissä Jakutian auringon venäläisyyttä rakentavasta sanastosta.
Suomalaiseen modernismiin eivät runokäsitysten moninaisuudet koskaan pesiytyneet. Se kehittyi nopeasti läpeensä kirjalliseksi muodoksi, jonka tärkeimpinä tutkimuskohteina esittäytyivät kuva ja kirjallisuus itsessään, esimerkiksi alluusion kautta. Metriset lyyrikkomme kautta linjan upottivat kirjallisetkin teemat pääsääntöisesti kielellisesti muheviin sointi- ja rytmiasetelmiin, mutta tätä kielen vaurautta modernismi käytteli huomattavasti säästeliäämmin.
Modernismi pystyi vakiinnuttamaan kokonaan uuden lukemisen tavan, josta jokainen lukiolainen on saanut jo vuosikymmeniä rautaisannoksen runoanalyysiksi nimitettyä pähkäilyn lajia, joka olettaa runolle valmiiksi tietyt muodot. Esimerkiksi uuskritiikin perinteen mukainen metaforan käsite sisältää jo esiymmärryksen siitä, millaista runouden pitää olla. Jotkut jatkavat lähilukuopintojaan vielä yliopistojen kirjallisuusaineissa. Lopulta oppineet operoivat valmiilla työkalupakilla, joka tuntee runon – muodollisesti. Kun taiteenlaji ei enää pysty vaikuttamaan omiin analyysivälineisiinsä, vaan sen funktio on ennen kaikkea toteuttaa niitä, voidaan puhua klassismiksi juuttuneesta muodosta.
Kevytmodernismin paikka nykyrunouden kentässä
Tällä hetkellä runouden vastaanottoa hallitsee jako runouteen ja kokeelliseen runouteen. Jälkimmäisen piirteitä ja käsitteistöä on analysoitu runsaasti, mikä johtuu myös sen tekijöiden aktiivisuudesta. Kokeellinen runous heijastuu ”ei runollisena” vastakohtana johonkin runouteen, jonka luonne jää määrittelemättä.
Kahtiajaon myötä on kasvanut uusi polvi runoilijoita, jotka eivät ole tottuneet saamaan analyyttista, saati sitten kielteistä kritiikkiä. Vain kokeellinen runous joutuu vastaamaan ideologisesta pohjastaan ja poetiikkansa onnistumisesta, perusrunous otetaan vastaan sellaisenaan. Kritiikki ei liitä kevytmodernistisia teoksia konkreettisiin yhteyksiin, vaan pelkästään epämääräisen yleispätevään runollisuuteen. Kritiikkejä lukemalla päätyy kliseiseen vastakohta-asetteluun: runous nähdään isojen kustantamojen tuottamana ammattimaisena laatuna ja kokeellinen runous harrastajien pienkustantamoiden hallitsemattomana kirjavirtana. Kustannusalan rakennemuutos näkyy herkkäliikkeisessä runoudessa. Kustannusrakenteen muutos ja esteettiset linjanvedot on kuitenkin nähtävä toisistaan erillisinä seikkoina.
Kevytmodernismin esteettiset lähtökohdat ovat syntyneet runouden lopullisen marginalisoitumisen ja katoamisen huolesta, mutta aktiivisuuden sijaan runotyyli on valinnut passiivisuuden. Se toimii tiukasti säännellyn muodon piirissä ja retroilee aiheitaan myöten. Missään nimessä se ei hapuile, raivoa tai halkea naurusta. Kevytmodernismi ei hahmottele omaehtoista tekotapaa tai näkemystä, vaan pitäytyy tunnetussa poetiikassa. Konformismi johtaa vääjäämättä ilmaisun köyhtymiseen, jonka runoarvostelukieli tuntee sanalla ”tiiviys”. Lukija on kevytmodernismille nautiskelija, jolle riittää nätti ja hallittu kirja. Runon tekemistä ja vastaanottoa leimaa itsetyytyväisyys – eikä täysin aiheetta, sillä kevytmodernismi onnistuu runollisen kaipuun täyttämisessä hyvin omilla mittapuillaan. Mittapuut vaan säästyvät arvostelulta.
Modernismille ovat ominaisia vaatimukset monimuotoisuudesta ja uudistumisesta: taiteen täytyy pystyä perustelemaan itsensä uusissa konteksteissa uusin keinoin. Nykyrunouden näyttämö on muuttunut uudella vuosituhannella, eikä meillä ei ole vain universaalia runoutta ja kokeellista runoutta, vaan lukuisia runouksia. Kritiikin kyky asettaa teokset paikalleen on merkityksellinen taiteen kannalta. Vaikka kevytmodernismista on tullut runouden perustoimintaa, ei modernistinen perinne kuitenkaan jatku vain sen piirissä. Vallitsevan estetiikan lähtökohtien ja piirteiden pohtiminen on yhtä oleellista kuin vieraampien, modernismin avantgardetyylien perinteestä ponnistavien estetiikkojen. Jos maailma muuttuu mutta tyyli vaan hyytyy, on aika kohdata perustavia kysymyksiä: miksi ihmeessä kirjoitetaan runoutta ja kenelle sitä kirjoitetaan.
1Blaise Cendrarsin Transsiperialaista proosaa -teoksen (1913, suom. J.K.Ihalainen 1996) välillä vallitsee kiinnostava yhteys, jonka ajan kritiikki olisi voinut myös huomata. Molempia teoksia rakentaa matka halki imaginaarisen Siperian.
« Eräs roolipeli eli yhteisöllinen kirjoittaminen
Ammatillisen ammattimainen osaaminen tai ammevapaus »
26/03/2011 at 14:51
Onpa kiva kun on mahdollisuus sanoa tekijälle itselleen välittömästi lukemisen jälkeen:
– Onpa upea kirjoitus!
Taidokkuudessaan ja puhuttelevaisuudessaan tämä kirjoitus on taideteoksen tasolla.
Samaa mieltä jälleen pikkuliisun kanssa on Illuusian oltava! Hienoin kiistakirjoitushan on suorastaan taidetta!
27/03/2011 at 05:08
Varsin osuva analyysi yhdestä runouden lajista – allekirjoitan täysin näkemykset itsetyytyväisyydestä ja retroilusta sekä käsitteellisen analyysin puutteesta.
Muistan hämärästi (toivottavasti tämä nyt ei ole Maarian tekstin kirvoittamaa jälkiviisastelua) Heikkosen Jakutian ensilukemisen kun se ilmestyi: aha, nättiä ja kivaa, mutta samalla vähän myötähäpeä sen yliviritetystä nättiydestä ja puhtoisesta ja ongelmattomasta retromaailmasta. Sen lajin lyriikkaa, jossa ei ole oikeita ihmisiä vaan jotain tyyppejä ja hassunhauskoja lajityyppiedustajia joita runoilija riistää omaan nostalgisointiinsa mielin määrin (Edward Said sanoi tästä orinetalismin lajista sanan jos toisenkin…). Hämmennys oli myös suuri, kun se sitten nousi jonkinlaiseksi sukupolviteokseksi ja palkittiin jne.
Myöhemmät luennat ovat kyllä tasoittaneet asennetta. Jakutia on mielestäni hieno kokoelma, pienin varauksin, mutta ei nyt mikään käänteentekevä ihme.
Itse asiassa nyt on jännitystä kotikatsomossa, miten Mervi Kantokorpi käsittelee tämän asian ja selittää itsensä kuiville. Täällä mun vintillä Kantokorven pisteet eivät ole koskaan olleet kovin korkealla, höpö yhden estetiikan täti-ihminen eikä kauhean uskottava lukija. Lukijan muisti kun on joskus yllättävän pitkä ja muistaa piinallisen vääränlaisia asioita: kun Teos julkaisi ensimmäisen kirjansa (Tomi Kontion kokoelma), Kantokorpi teki siitä sivun jutun ja ylisti tämän totaalisen flopin maasta taivaisiin. Hyvin ikävä Herlin-Hesari-Kantokorpi-vyyhti, joka mielestäni silloin haisi tosi pahalta ja siihen loppui viimeiset luottamuksen rippeet Kantokorpeen lukijana ja tulkitsijana.
Ja vielä sanoisin Maarialle, että olet todella terävä analyyseissäsi – itse asiassa samoin koko luutii-tiimi. Ilamn tätä sivua maailma olisi paljon ohuempi ja litteämpi.
No Jakutian aurinko ja Taivaan mittakaava saisivat minutkin, tavallisen lukijan, puhkeamaan suureen ja laajaan ylistyslauluun, jos olisin kriitikko, mutta kun en ole.
Sanon vaan, että nuo molemmat mainitut kirjat ovat minulle edelleen käsittämättömän hyvää tekevä mielihyvän lähde, joihin silloin tällöin palaan ja saan muuta ajattelemista kuin omat harmaat ajatukseni,.
Mutta totta se, että harvoin on jotain niin hyvää, ettei siinä olisi jotain arvostelun aihetta (jos on tarkka näkö). Mikään ei taida olla liian täydellistä (onneksi). Mutta sellainen, joka saa lukijan innostumaan, on minusta jo onnistunut. Täydellisyyteen pyrkiminen on tietysti hyvä asia tekijälle itselleen. Mutta se on vain suunta. Jos pääsee edes lähelle sitä, mihin on pyrkinyt, voi olla tyytyväinen, hyppiä ilmaan innoissaan. (Sitä tekee tietysti vain harrastelija.)
Taberman sensijaan ei ole kirjoillaan herättänyt koskaan mielenkiintoani. Ainoa hänen kirjoistaan joka jotenkin vaikutti, oli se, jonka hän kirjoitti ollessaan kansanedustaja ja haikaili menetettyä menneisyyttään tv-ohjelmassa Uutisvuoto, jossa kuuluu naurunhörähdyksiä ja näkee itsetyytyväisiä ilmeitä. Suurin tunne, jonka tämä runoilija-kansanedustajan – kunnia hänen muistolleen – kirja minussa aiheutti, oli ärsyyntyminen. Siihen sekaantui varmaan vähän vihaakin, joka kohdistui lähinnä äänestäjiin. (Kuulun niihin, joiden mielestä kansanedustajuudesta on muodostunut enemmän status kuin varsinainen asioiden hoito, ja että heitä on turhan paljon.)
Tekstin tarkka näkeminen on tietysti hyvä asia. On kuitenkin selvä, että kaikki tarkkanäkijät eivät näe samalla tavalla. Mutta erilaiset näkemykset ovat rikkautta. Niihin pitää suhtautua kunnioittaen. Kun mitä tahansa asiaa tarkastellaan eri puolelta, synteesi on täydellisempi, jos on useampi kuin yksi näkijä.
Uskon siihen, että aidosti tärkeät & hyvät kirjat kestävät erilaisia lukemisia. Jos ne siihen silppuuntuvat, niin voipi olla, ettei mennyt hyvä pilalle. Se on osasyy siihen, että halusin ottaa esimerkeiksi teokset, joilla on vankka asema 2000-luvun nuoressa kaanonissa, ja jotka ovat monien ihmisten elävässä muistissa.
Tämä jatkuu täällä: http://www.luutii.ma-pe.net/?p=318
(Anteeksi, mutta täikampani jäi runokuontaloonne!)