Heittäisinkö hanskat tiskiin vai mitä tekisin? | Arkeni estetiikkaa
Heittäisinkö hanskat tiskiin vai mitä tekisin?
26.4.2018 13.02 26.4.2018 13.04 ajatuksia Arkeniestetiikkaa Arkeniestetiikkaa
Eilinen päivä oli melkoinen fiasko suoraan sanottuna. Silloin tällöin elämässä tulee takapakkeja, huonoja päiviä tai muuten vaan tunaroitua. Harvemmin kaikki osuvat kuitenkaan yhdelle päivälle ja vieläpä tässä mittakaavassa. Normaalisti olisin varmaan pillittänyt tai vastaavasti ollut erittäin hermona tilanteelle. Tällä kertaa en kuitenkaan ollut. En osaa sanoa, mikä siihen vaikutti, että pystyin olemaan erittäin tyynenä ja otin vastaan kaiken, siis IHAN kaiken todella kevyin mielin. Loppupäivästä suoraan sanottuna vain nauratti. En osannut olla ärtynyt. Sinällään tämä on huvittavaa, sillä oikeasti jonain päivänä saatan menettää hermoni siitä, että mieheni on unohtanut pyyhkiä kahvinpurut pöydältä. Sehän on todellinen murheenkryyni ja vakava laiminlyönti kodin siisteyttä ajatellen. Joopa joo. Sitten taas eilisen kaltaiset päivät ja se miten reagoin siihen, oli niin eri maasta. En välittänyt tippaakaan, vaan otin kaiken vastaan aika iisisti.
Teitä ehkä kiinnostaa kuulla, minkälainen eilinen päivä sitten oli? Mitään peruuttamatonta ei onneksi sattunut. Sanotaanko näin, että päivä oli täynnä epäonnea toisensa perään. Piti oikein kalenterista varmistella, ettei vain olisi perjantai 13. päivä. Ei ollut ei. Ihan tavallinen tiistai muiden joukossa. Tai siis ei se nyt kovin tavallinen minulle ollut...
Aamu alkoi hieman kiireisemmissä merkeissä. Olin nimittäin asettanut herätyskellon ajatuksissani soimaan tuntia myöhemmäksi. Jotenkin vaistomaisesti heräsin kuitenkin hieman aiemmin katsoakseni kelloa ja meinasin saada sydärin. Mun olisi pitänyt olla puolen tunnin päästä työpaikalla. Ei siinä, vaikka olisi vain itse pitänyt laittautua, mutta kun minun vastuullani on myös herättää, pukea ja viedä lapset päiväkotiin. Sekin vie oman aikansa, kuten perheelliset varmasti tietävät. Meidän tytöt ovat vieläpä niin aamu-unisia (lue yökukkujia), että heidän herättämisensä ei ole mikään helpoin juttu.
Ajattelin, että nopeasti vähän suoristan yön jäljiltä pystyssä olevaa tukkaa. Minulla on siis luonnonkiharat ja todella epämääräiset sellaiset. Aamuisin hiukseni muistuttavat aika lähelle afroa, eli ei puhettakaan että sillä kuontalolla mihinkään lähdettäisiin. Hiusten suoristamiseen ei onneksi mene kuin muutama minuutti. Eilen aamulla ei mennyt sitäkään vähää, nimittäin eihän se ***** suoristusrauta toiminnut. Muistin, että meidän nuorimmainen oli onnistunut edellisenä päivänä pudottamaan sen lattialle, enkä ollut sitä sen jälkeen tarvinnut. Yritin aikani koputella (hakata) suoristusrautaa, mutta ei lähtenyt toimimaan ei. Harmitus ei olisi niin suuri, jollei kyseessä olisi ollut todella kallis suoristusrauta, jonka olin saanut äidiltäni lahjaksi. Lisäksi minut tuntevat tietävät, että olen täysin pulassa ilman sitä. No ei auttanut kuin vetää hiukset tiukalle ponnarille ja yrittää epätoivoisesti silotella niitä lakan avulla. Heti työpäivän jälkeen oli kylläkin pakko käydä ostamassa uusi.
Hieman lisäjännitystä aamuun toi tieto päiväkodinhoitajien mielenosoituksesta. Meille ilmoitettiin edellisenä päivänä, että huomenna päiväkodinhoitajilla olisi klo 12 ulosmarssi ja mielenosoitus. Meiltä kysyttiin, että olisiko meillä mitään mahdollisuutta hakea lapsia kahdentoista aikaan hoidosta. No valitettavasti ei nyt oikein noin lyhyellä varoitusajalla työssä käyvänä ole mahdollisuutta vain jäädä pois. Vielä aiemmin edeltävällä viikolla kun kysyin, että koskeeko lakko meidän lasten päiväkotia, niin sanottiin, että ei. Päiväkotiin onneksi jäi muutamia hoitajia, mutta lapset olivat sitten samassa ryhmässä kaikki, joita ei vanhemmat päässeet hakemaan. Onneksi päivä oli mennyt ihan hyvin ilman sen kummempaa härdelliä ja lapsia olikin jäänyt yllättävän vähän hoitoon.
Ja tarina jatkuu... Minulla oli edellisenä päivänä alkanut tuntua aika kovaa paineen tunnetta vasemmalla puolella otsaa. Paineen tunne laajeni iltaa kohti myös vasemman silmän taakse ja aloin jo huolestua. Alaspäin ei voinut kumartua juuri ollenkaan kivun vuoksi. Epäilin vahvasti otsaontelontulehdusta ja googlettelin siihen liittyviä kokemuksia. Ei ehkä olisi pitänyt, sillä aloin vain panikoimaan, että mitä jos se jouduttaisiin punkteeraamaan. Ajatus siitä, että neula työnnettäisiin otsaani ei houkutellut tippaakaan. Siitä huolimatta varasin ajan päivystyksestä iltapäivälle. Ehdin siis hoitaa töissä lähes koko päivän hommat, ennen kuin lähdin lääkäriin. Sairaanhoitaja vähän epäili, että tuskin on mikään otsaontelontulehdus. Minua turhautti, sillä joku selityshän tuolle pitäisi olla. Lääkäri tuli myös paikalle ja he tutkivat onteloni pienellä kaikututkimuslaitteella. Lääkäri kertoi, ettei se ole kuitenkaan täysin luotettava ja laittoi lähetteen röntgeniin. No kävin kiltisti röntgenissä ja iltapäivällä lääkäri jo soittelikin tuloksista. Otsaontelotulehdushan se oli. Sain antibioottikuurin ja oireet alkoivat lähes heti helpottaa kuurin aloitettuani. Ihanaa.
Iltapäivällä sitten kotiin päästessäni meidän ekaluokkalainen tuli koulusta itku kurkussa. Hän oli hävittänyt puhelimen kouluun. He olivat opettajan kanssa sitä etsineet tuloksetta. Ensinnäkään en ole antanut viedä puhelinta kouluun. Sen kerran kun hän luvatta ottaa kännykkänsä mukaan, niin sille tiellehän se sitten jäi. Ei auta kuin toivoa, että se löytyisi vielä myöhemmin. Kyllä hieman kismitti. All in all tässä taisi olla kaikki päivän vastoinkäymiset. Onneksi pääsin illalla vielä lähes parin tunnin lenkille hyvän ystävän kanssa vaihtamaan ajatuksia. Teki oikeasti todella hyvää. En voi sanoa, että sain purettua hermoja lenkillä, sillä en edes ollut hermona. Näitä päiviä en silti missään nimessä toivo lisää, tuskin kukaan muukaan toivoisi.
*Kuvat Jesse Kainulainen
Käykö teille ikinä niin, että päivä on täynnä vastoinkäymisiä? Miksi ne kaikki sattuvatkin aina yhdelle päivälle? Siinäpä pohdittavaa.
YLLÄTTÄVÄ APU SIITEPÖLYALLERGIAAN