Kuva Sillanpäästä hänen myöhäisvuosiltaan.
Salanimi E. Syväri
Frans Emil Sillanpää (16. syyskuuta 1888 Hämeenkyrö – 3. kesäkuuta 1964 Helsinki) on ainoa suomalainen kirjailija, jolle on myönnetty Nobelin kirjallisuuspalkinto. Palkinnon hän sai vuonna 1939 ”syvällisestä ymmärtämyksestään maansa maalaisväestöä kohtaan ja siitä ihastuttavan taiteellisesta tavasta, jolla hän kuvasi heidän elämäntapaansa ja heidän luontosuhdettaan”.[1]
3 Kirjailijanuralle
5 1930-luku: Kirjailijanura korkeimmillaan
7.1 Joulusaarnat
7.2 Muistelmat
7.3 Myllykolun museo
Lapsuus ja kouluvuodet[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]
Sillanpään vanhemmat olivat alun perin Kauvatsalta kotoisin ollut mäkitupalainen Frans Henrik ”Pransu” Koskinen (1851–1921) ja hämeenkyröläinen palvelija Loviisa Vilhelmina ”Miina” Mäkelä (1848–1927), jotka menivät naimisiin vuonna 1882. Sillanpään lapsuusvuosina perhe asui Hämeenkyrön Kierikkalan kylässä Myllykolu-nimisessä mökissä.
Kirjailijanuralle[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]
Sillanpään kirjailijanura sai alkunsa kun hän alkoi lähettää E. Syväri -nimimerkillä kirjoittamiaan novelleja julkaistavaksi Uusi Suometar -lehteen. Näistä ensimmäinen Kodin helmasta julkaistiin 1915 ja novellit saivat myönteisen vastaanoton. WSOY:n toimitusjohtaja Jalmari Jäntti kiinnostui Sillanpään kirjoituksista. Sillanpää itse olisi halunnut debytoida novellikokoelmalla, mutta kustantaja sai kuulla Sillanpään työstävän romaania, ja vaati aloitettavan sillä. Monien vaikeuksien kautta käsikirjoitus valmistui, ja se julkaistiin 1916 nimellä Elämä ja aurinko. Novellikokoelma, Ihmislapsia elämän saatossa, julkaistiin seuraavana vuonna.
1920-luku: Talousvaikeudet haittaavat kirjailijan työtä[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]
Sillanpää julkaisi 1920-luvulla lähinnä novellikokoelmia sekä vuonna 1923 ilmestyneen pienoisromaanin Hiltu ja Ragnar, jota hän itse myöhemmin piti parhaana teoksenaan.[4] Samaan aikaan Sillanpään taloudelliset ongelmat lisääntyivät ja hän velkaantui jatkuvasti lisää. Hän ei myöskään pystynyt tuottamaan kustantajan haluamia uusia romaaneja. Sillanpään kustantaja WSOY tarjosi hänelle lopulta ratkaisuksi vakinaista työtä kustannustoimittajana. Sillanpää olikin vuosina 1925–1927 WSOY:n palveluksessa ja hän asui tämän ajan perheineen Porvoossa. Vuonna 1927 he palasivat takaisin Hämeenkyröön ja Sillanpää onnistui jonkin aikaa hankkimaan riittävästi rahaa kirjallisilla töillään. Syksyllä 1928 paikallinen sähköyhtiö katkaisi maksamattomien laskujen takia sähköt Saavutuksesta ja Sillanpään perhe joutui muuttamaan pimeästä talosta Tampereelle, jossa he asuivat sitten vuoden verran ennen Helsinkiin muuttoa.
1930-luku: Kirjailijanura korkeimmillaan[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]
Nobel-palkinto ja sotavuosien henkinen kriisi[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]
Taata Sillanpää[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]
Joulusaarnat[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]
Sillanpään joulupakinat jakautuvat ennen sotavuosia tehtyihin ja sodan jälkeen tehtyihin pakinoihin. Varhaisemmassa vaiheessa syntyi tekstimuotoisia pakinoita eri lehtiin. Sodanjälkeiset joulusaarnat ovat radiolle tehtyjä, mutta pohjautuivat varhaisempiin pakinoihin. Usein joulupakinat koottiin avustajien voimin eri teksteistä ikään kuin palapelinä. Sillanpäällä oli erinomainen taito luoda teksteillään joulutunnelmaa, joka pohjautui entisajan joulujen muistelemiseen. Hän on myös vahvasti vaikuttanut siihen, minkälainen on suomalaisten mielestä ihannejoulu.[16]
Sillanpää julkaisi 1950-luvulla vielä kolme muistelmateosta: Poika eli elämäänsä 1953, Kerron ja kuvailen 1955 ja Päivä korkeimmillaan 1956. Nämä teokset perustuivat kuitenkin valtaosin Sillanpään ennen sotia kirjoittamaan materiaaliin.[4] Poika eli elämäänsä -teos saavutti valtavan menestyksen ja siitä otettiin viisi painosta, ja Taatasta tuli kysytty vieras kirjakauppoihin ja kirjallisuusmatineoihin ympäri Suomea. Rafael Koskimies toimitti valikoiman Sillanpään novelleja nimellä Erään elämän satoa vuonna 1954, ja Aarne Laurila julkaisi vuonna 1960 teoksen Ajatelmia ja luonnehdintoja, johon hän oli poiminut mietelauseita Taatan tuotannosta.[17] Suomen kielen tutkija Pertti Virtaranta nauhoitti Sillanpään puhetta kolmesti, ensin Hämeenkyrössä vuonna 1948, toisen kerran Harjavallassa kotiseutuyhdistys Harjulan Killan järjestämän kirjallisuusmatinean yhteydessä vuonna 1955 ja vielä kirjailijan kotona Helsingin Herttoniemessä vuonna 1960.[18] Taatan 75-vuotispäivä syyskuussa 1963, jolloin hän otti onnittelijoita vastaan kotonaan, oli hänen viimeinen julkinen esiintymisensä.[19] Lokakuussa 1963 Yhdysvaltain silloinen Helsingin-suurlähettiläs Carl Rowan toi edellisen vuoden Nobelin kirjallisuuspalkinnon saajan, Suomessa vierailulla olleen John Steinbeckin Herttoniemeen tervehtimään Sillanpäätä.[20]
Myllykolun museo[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]
Hämeenkyrön museo- ja kotiseutuyhdistys osti Sillanpään lapsuudenkodin Myllykolun vuonna 1958 ja aloitti välittömästi sen kunnostamisen museoksi. Myllykolu avattiin yleisölle vuonna 1962 ja Taata ehti vielä itsekin käydä pyhiinvaellusmatkoilla tuotantonsa alkulähteillä. Pakollisena ohjelmanumerona kirjailijan saapuessa kotiseudulleen olikin siitä lähtien pysähtyminen Myllykoluun osoittavan tienviitan kohdalla, jossa Taata kysyi, mitä viitassa luki. Saatuaan vastaukseksi ”F. E. Sillanpään lapsuudenkoti” hän huudahti hämmästynyttä teeskennellen: ”Minä taidankin olla täällä jonkinmoinen merkkíhenkilö!” Televisio kuvasi Taatan viimeiseksi jääneen käynnin Myllykolussa syyskesällä 1963, mutta hänen kirjoituksensa museon vieraskirjaan oli enää vain yhtä viivamaista lausetta, josta kukaan ei saanut selvää. Museon hoitaja joutui teippaamaan vieraskirjan sivut tältä kohdalta kiinni.[21]
Toukokuun lopussa 1964 Sillanpää sai lievän keuhkokuumeen ja hänet vietiin hoidettavaksi sairaalaan, jossa hän näytti aluksi toipuvan.[22] Sillanpää kuoli Mehiläisen sairaalassa Helsingissä 75-vuotiaana kesäkuun alussa 1964.[23] Ruumiinsiunauksen Helsingin tuomiokirkossa toimitti piispa Eelis Gulin ja muistopuheen piti professori Rafael Koskimies, jonka Sillanpää oli määrännyt tähän tehtävään jo vuosia aiemmin.[24] Sillanpää haudattiin Hämeenkyrön vanhalle hautausmaalle.[25]
Sillanpään teosten pohjalta tehtyjä elokuvia[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]
Liukkonen, Petri: Frans Emil Sillanpää (1888–1964) Authors' Calendar. Viitattu 28.3.2016.
↑ Sisättö, Vesa & Halme, Jukka: Kotimaisia pakinoitsijoita, s. 128–129. Helsinki: BTJ Finland, 2013. ISBN 978-952-692-979-1.
Kansallisbiografia: 700
NLP: A12805841
Noudettu kohteesta ”https://fi.wikipedia.org/w/index.php?title=Frans_Emil_Sillanpää&oldid=18423381”
Sivua on viimeksi muutettu 20. syyskuuta 2019 kello 19.30.