Lupiini: Upshiftaajan uusi elämä
suklaahirviö 1:14 ap.
On jotenkin hienoa lukea, että KAIPAAT työyhteisöä - ja tunnistat tämän itsessäsi! Luin yhdestä blogista aika järjettömän väitteen, nimittäin että vain lapsettomat (!) kaipaisivat työyhteisöä, heillä raukoilla kun ei ole muuta, mitään 'parempaa' siis [=lapsia] Siinä mielessä siis hyvä huomata, että ei todellakaan ollut oikeassa tuo ihminen.. Toisaalta, olen tiennyt sen kyllä aiemminkin. Työyhteisön kaipaamisella tai kaipaamatta jättämisellä on itse asiassa aika vähän tekemistä perhetilanteen kanssa. Perheellinenkin voi - ja SAA - kaivata aikuisseuraa ja työseuraa, ihan samoin joku perheetön taas ei välttämättä sitä tarvitse.
Persoonallisuuskysymyksiähän nämä ovat! Ei voi kuin taas todeta, että olemme yksilöitä, olipa perhettä tai ei.
Muuten on kyllä tosi hienoa, että nyt on olosi energinen ja jaksat kaikkea. Itsekin olen (kai) menossa vähän parempaan suuntaan, ainakin tuntuu kuin elämää jaksaisi hiukan paremmin suunnitella eteenpäin eikä vain velloa hetkestä toiseen. Mutta aika tietty näyttää onko mitään todellista parannusta tapahtunut.
Perunalastu 6:30 ap.
Kiitos hyvästä kirjoituksesta. Itseäni näissä downshiftaus-puheissa vaivaa elitistisyys. Kuinka monella on oikeasti sellainen taloudellinen tilanne, että on mahdollista valita lyhyempi työaika ja pienempi palkka? Moni pitkäaikaistyötön kuitenkin on työtön tahtomattaan eikä muodikkaasti downshiftaa. No, tässä kaikessa näkyy yhteiskuntamme voimakas eriarvoistuminen. Pääkaupunkiseudulla työssäkäyvistä 10 % on toimeentulotuen varassa, he eivät siis tule toimeen palkallaan.
suklaahirviö 3:46 ip.
Samaa mieltä perunalastun kanssa! Ne ovat etuoikeutettuja, jotka VOIVAT 'downshiftata'. Useimmat ihmiset, JOS ovat niin onnekkaita että yleensä omistavat vakityön, eivät takuulla uskalla sitä jättää tai vaatia hitaampaa tahtia! Ovista ja ikkunoista tunkee väkeä, joka ei pyytele armoa ja joka on valmis niihin rattaisiin..
Yksi tuttuni 'downshiftasi', eli vaihtoi mainostoimisto ad:n elämän maalla asumiseen ja sellaiseen käsityöhommeliin. Mutta hän oli ehtinyt sitä ennen tienata RUTKASTI ja peri lisäksi rahaa ja talon, joten ei siinä mitään. Ja hän oli jo viisikymppinen.
Ihmiset jotka on palkan varassa, ei oikein aina voi siitä tingata.. :(
Tavallaan surettaa kun tämä elämä on mennyt näin kovaksi.
st 1:09 ip.
Hienoa lukea että joku muukin kaipaa työelämää. Minulle yhdeksän kuukauden vanhempainvapaa oli pitkä ja tulin todenneeksi ettei puuronkeitosta ja pyykin lajittelusta saa hirvittävästi mitään. Henkinen tyhjyys iski siinä vaiheessa kun iski talvi päälle ja aktiviteetit vähenivät.
Toinen perättäinen vuosi tulee oltua kotona, sillä kakkonen on matkalla vaikka ykkönenkin on vielä kovin pieni. Nyt äitiyslomaan suhtautuu ajatuksella, että kyllä se ajastaan loppuu, vaikka niin moni tuntuu olevan mielellä 'se menee niin nopeasti ohi'.
Mama M 12:15 ip.
MAhtavaa, että arki on lähtenyt uudella mallilla hyvin rullaamaan! Siitä on rohkaisevaa lukea, varsinkin kun itse ajattelen kovin samoin ja toivon tuelvan vaiheen myös toimivan jotenkin samansuuntaisesti. Tosin ilman asuntokauppoja :)
Olen samaa mieltä, mitä perunalastu ja muutkin kommentoijat, että downsiftaus on ristiriitainen juttu. Hieno homma niille, joille se sopii ja joilla on siihen taloudellinen tilaisuus tai jotka ovat valmiita sitten kituuttamaan pitkään hoitovapaalla. Minä en kykene roikkumaan liiaksi miehen kukkarolla, kun olen tottunut omat asiani maksamaan. Viimeisest puoli vuotta osoitti sen, että kaipaan myös tämän puolen itsenäisyyttä.
lupiini 1:21 ip.
Suklis, joo, semmonen puhe, että lapsettomat korvaa lapsettomuuttaan jollain, esim eläimillä/työnteolla/sisustamisella on raivostuttavan holhoavaa! Suklis, hyvä kuulla että fiilikset on nousujohteiset. Kevät tekee sitä monille, mulle kans (joillekinhan tosin kevät toimii päinvastaisena, lisääntyvä valo ahdistaa jne).
Perunalastu, niinpä, downshiftauksesta puhuminen on etuoikeutettujen puhetta. Koulutetun ja elämässään kovin valtaisia vaikeuksia kohtaamattomien nuorten ihmisten puhetta, joihin siis itsekin ryhmänä kuulun. Ollaan joskus ystävän kanssa mietitty sitä, että kuinka eri tavalla "duunaritaustaiset" ystävät suhtautuu työntekoon ja viihtymiseen. Että työ on vain työtä, eikä sen tarvitse olla supermielekäs oman persoonallisuuden yksi ilmaisukanava. Tuota olen itsekin pyöritellyt, en nimittäin miellä itseäni uraihmiseksi sanan varsinaisessa merkityksessä, tykkäisin että ihannetilanteessa työ jää työpaikalle enkä missään nimessä haluaisi niin massiivista vastuuta, että minusta jotkut tosi isot linjat olisivat kiinni.
Ja siis tosiaan, downshiftausta varten pitäisi olla rutkasti säästöjä, perintöä tai sitten tinkiä reilusti elintasosta. Tunnen ihmisiä jotka pystyy tuohon viimeksi mainittuun ja rispektaan heitä tosi paljon. Itseltä ei vaan lapsiperheenä(kään) onnistu, en esimerkiksi halua muuttaa kovin kauas Helsingin keskustasta koska kanta-asuminen on mun onnellisuuden tae, ihan todella. Monesta voi tinkiä (esim matkustamisesta juuri nyt, uusista vaatteista, juhlimisesta) mutta asumisen laadusta ei, se on niin iso osa elämää.
St, jep, tuttua. Jotenkin jäin koko ajan miettimään, että enkö vain tajua tämän hoitovapaan jujua, että onko multa jäänyt omaksumatta joku oleellinen tieto siitä, miten tullaan tyytyväiseksi kotioloissa? Erityisesti talvella, huoh.
Mama, jeh, meillä on nyt näemmä aika samanlainen tilanne :) Suuri tuloero parisuhteessa epätasa-arvoistaa suhdetta ihan väistämättä. Se, jos pitää pyytää talousrahaa tai perustella joku oma hyvänfiiliksen hankintansa (vaikka koru tai uusi paita), tuntuu omista rahoista vastanneelle nöyryyttävältä.
Verona 9:06 ip.
Sanonpahan vaan, kuinka loistavaa on, että olet oivaltanut mitä haluat! Moni etsii itseään todella pitkään, mutta että tässä vaiheessa elämää tietää mitä haluaa ja uskaltaa toimia sen mukaisesti vaikka joidenkin piirien mukaan se ei ole tyypillistä, on ihailtavaa.
Itse olen sellaisessa tilanteessa, että tämä työura on "eletty loppuun" ja nyt kun tämä raskaana olo toivottavasti konkretisoituu äitiyslomaksi ja sitä myöden kotiäitiydeksi, joudun oikeasti miettimään mitä seuraavaksi aion tehdä. Jos meidän suunnitelmat toteutuvat, tulisin olemaan monta vuotta putkeen kotona tehtailemassa vauvoja, mutta sen jälkeen ei ole mitään hajua mitä seuraavaksi tapahtuu! No, toivottavasti tässä on aikaa miettiä :)
Heippa Verona ja paljon onnea ihanista uutisista :) :)
Mulla on yksi vastaäitiytynyt ystävä, joka ehti nuoreksi ihmiseksi tehdä todella näyttävän ja pitkän uran ja ehti työssään uupuakin pahasti. Hän oikein säteilee onnea kotiäitinä ollessaan ja aikoo jatkaa kotona oloa pitkään. Yritin taannoin selittää hänelle omaa kotiäitiahdistustani (kun pyydettiin) enkä varmaan ihan täysin saanut avattua fiiliksiäni, niin eri kohdassa kuitenkin olemme. Oma ura kun on vielä aika lyhyt.