Tämän anopinkielen olen saanut kaverin mieheltä pienenä alkuna.
Hän on sen saanut joltain työkaveriltaan. Näitä isoja vanhoja ei tunnu enää missään kaupoissa olevan, kaikki on korvattu pienillä, sievillä ja erikoisilla.
Aikanaan mulla on ollut kiinanruusuja mutta jotain niille on aina tapahtunut. Tämän sain ystävältäni. Merkityksellisen sen tekee aika jolloin kasvin sain, hän oli tekemässä vaikeaa eroa ja jo hyvissä ajoin alkoi jakamaan tavaraa eteenpäin että on sitten helpompaa lähteä kun sen aika tulee. Hänellä oleva emopuu on tosi iso ja vanha. Samanlainen oli mummolassani ja aina ihailin sen kukkia lapsena.
Tämä ituraunioinen on samasta paikasta kuin kiinanruusu. Sain sen pienen pienenä taimena, ja se vielä putosi matkalla lumihankeen mutta ihme kyllä se selvisi. Nyt se on innostunut kasvamaan, ja odotan hartaasti että saan lisätä sitä itusilmuista. Kasvi on harvinainen, sitä ei juuri missään ole myynnissä.
"Nykyajan anopinkieliä". Ostin kun halvalla sai...viimekesän kesäkukkia.
Toivottavasti nyt jaksaisi vielä muutaman kuukauden niin pääsisi kesäkukaksi tänäkin kesänä.
Lähettänyt Maija/Taajamafarmari klo 13.55
Aliel 18. helmikuuta 2017 klo 22.27
Muistelisin, että joskus kauan kauan kauan sitten Jaana ois saanut sulta anopinkielenpistokkaita. Se antoi yhden mulle ja vaikka viime vuosina melkein tapoin sen liian pimeässä paikassa (näköjään anopinkielellekin voi olla liian pimeä paikka), niin viime hetkellä tajusin, miksi se on pitkään voinut huonosti, siirsin ikkunan viereen ja nyt se on toipumassa ja pysyy toivonmukaan ilonani vielä pitkään pitkään. Kahdesti se on jopa kukkinut vuosien saatossa! Onkohan tuo sun nykyinen anopinkieli niin vanha, että voi olla tuon mun oman emokasvi?
Ja tuo "nykyajan anopinkieli" on anopinkeihäs, ehkä tiesitkin. Joskus vuosi pari sitten näin Pirkka-lehdessä isosta sellaisesta kuvan ja vihdoin muutama viikko sitten satuin Halpa-Hallissa näkemään yhden ja otin heti mukaan. Kestää tosin vuosia ja vuosia vissiin kasvaa isoksi.
Maija/Taajamafarmari 19. helmikuuta 2017 klo 0.18
Nyt kyllä pistit pahan. En edes muista että olisin joskus antanut jollekkin anopinkielen pistokkaita! :D Mutta kaikki voi olla mahdollista. Mutta luulen ettei tästä kyllä ole pistokaita koskaan meillä otettu. Olen sitä kyllä suunnitellut.
Sansevieria 'Boncel' nimellä nimittävät tätä anopinkieltä facebookin Huonekasviryhmässä. On vissiin mulla ollut vähän liian kuivana koska lehtien päissä näkyy kuivumista. Näitä on niin hankalaa kastella kun pitäisi kastella vähän mutta kuitenkin jos kastelee liian vähän niin sekään ei ole hyvä. Ei oo helppoa.
Aliel 19. helmikuuta 2017 klo 2.57
Olisin kyllä aika varma, että ne anopinkielen pienokaiset ois sulta sillon ollut. Tai sit muistan ihan väärin. :D Joskus vuosien 2001-2005 välillä. Jaanalla oli muistaakseni sellainen keltareunainen poikanen ja antoi mulle sen tavisvihreän.
Ja katos, oli ihan kyllä sen keihään näköinen, mutta näköjään sit kuitenkin eri anoppilaji, kun se keihäs on cylindrica-loppuinen. Mun haave ois anoppikokoelma. :D Nyt on kolmea eri lajia.
Maija/Taajamafarmari 21. helmikuuta 2017 klo 2.48
Veikkaan että olen tämän kasvin saanut vuoden 2006 jälkeen. Mutta onhan mulla anopinkieliä ollut aikaisemminkin joten kaikki tosiaan on mahdollista.
Itseasiassa se on erinäköinen kun tarkemmin katsoo. Keihäs kasvaa suoraan ylöspäin, nämä haaroittuvat keskeltä sivulle.
Outi Krimou/Outi's life 19. helmikuuta 2017 klo 1.03
Ihanan paljon sinulla on viherkasveja. Minun pitää olla niidenkin kanssa varovainen, koska voivat allergisoida.
Pikaista paranemista sinulle, toivottavasti et sairastu pahemmin.
Maija/Taajamafarmari 21. helmikuuta 2017 klo 2.50
Eikä tässä suinkaan ole kaikki. :) Viherkasvit kerää helposti tosi paljon pölyä joten jos sille on herkkä niin kannattaa kyllä säännöllisesti kasvit käyttää suihkussa. Itselläni allergiat ovat ruuassa niin ei sitä tule ajatelleeksi mitä kaikkea pitää ottaa huomioon jos allergioita on muilla elämän osa-alueilla.
Kumpa nyt paranisin, tai edes sairastuisin kunnolla! Se on ikävä kierre kun vastustuskyky menee alas niin saa kaikki maailman kulkutaudit vaivoikseen.
Airi 19. helmikuuta 2017 klo 1.23
Ihanaa, kun kasveilla on tarina tai ne ovat muisto jostakin. Mutta kääntöpuolena sitten ehkä juuri tuo "pelko", että just ne tärkeimmät hiipuvat.
Maija/Taajamafarmari 21. helmikuuta 2017 klo 2.53
Niimpä. Siksi niistä tosiaan pitäisi tehdä varmuuskopio. Viisainta on jakaa niitä kopiota eteenpäin jolloin sen voi saada jostain takaisin jos omansa menettää.
Olin ikionnellinen että jaoin valkoista pikkusydäntä kavereilleni kun sitten menetin sen oman pehkoni kun pihassa kaivettiin kaivinkoneella enkä tajunnut kaivaa kasveja turvaan tarpeeksi kaukaa.
Lumikallion Outi 19. helmikuuta 2017 klo 2.13
Sulla on siellä kunnon viherkasvi valikoima, upeita! Voitko kuvitella, että meilläkin on joskus ollut hervottoman kokoinen kiinanruusu ja olisko se toinen ollut limoviikuna, ne eivät tykänneet muutosta. Kuukahtivat kumpikin yllättäen, hoitajassa ei ainakaan ollut mitään vikaa..:D
Voihan flunssat, mulla on myös edelleen ihan puolikuntoinen olo, jotain kun tekee niin tuskanhikeä pukkaa. Kuullaan! :)
Maija/Taajamafarmari 21. helmikuuta 2017 klo 2.55
Kasvit ovat joskus varsin tuulettakäyviä. Siksi niistä mummojen rakkaista viherkasveista kannattaisi ottaa pieniä poikasia, isot harvoin kestävät nopeaa muutosta uusiin olosuhteisiin. Näin on menetetty monen monta vanhaa ja perinteistä kasvia.
Oliskohan tämä nyt neljäs flunssa mulla tän talven aikana?! Pikkuhiljaa saisi jo riittää!!!
Between 19. helmikuuta 2017 klo 2.38
Sinulla onkin runsaasti erilaisia viherkasveja. Kyllä niiden on hoitoakin täytynyt saada, sillä kaikki näyttävät hyvin elinvoimaisilta.
Minulla on samanlainen posliinikukka, joka on kyllä kasvanut, mutta ei kukkinut. Ensi kesänä yritän muistaa viedä sen ulos, josko siitä olisi apua. Posliinikukka tarvitsee kuulemma paljon valoa. Enempää valoa en meidän huushollissa voi sille tarjota.
Harmillista, että kukillekin on luotu omat trendikautensa. Olen metsästänyt käärmekaktusta, jollaisesta Versoja Vaahteramäeltä -blogin Riina jokin aika sitten postasi. Ei löydy, ei mistään. Ei taida olla trendikasvi juuri nyt.
Maija/Taajamafarmari 21. helmikuuta 2017 klo 3.01
Toisinaan ne saavat, toisinaan eivät...Tosin olen ehkä nyt parin viimevuoden aikana vähän kunnostautunut, aikaisemmin kastelin niitä ehkä kerran kahdessa kuukaudessa... Kummallisen paljon paremmin ne voivat kun hiukan enemmän hoitaa.
Kasvit kannattaa viedä ulos, mutta kannattaa kyllä mielummin laittaa ne puolivarjoiseen paikkaan ja alkuunsa varjostaa niitä vaikka harsolla. Minäkin varjostin, mutta otin harson ihan liian aikaisin pois ja tosiaan palmuvehkat paloivat lähes pilalle.
Minä tunnen kaktuksia aika huonosti. Nyt kun viherkasvit ovat hyvin trendikkäitä niin kaupoissa ei kuitenkaan tunnu niitä olevan yhtään sen enempää kuin muulloinkaan. Nyt jokapaikka notkuu maijoja (jotka mun on mahdotonta pitää hengissä, hienoja ne toki ovat), peikonlehtiä, palmuja ja muita isoja ja näyttäviä kasveja. Ne eivät kuitenkaan ole välttämättä ollenkaan niitä joita on helppoa kasvattaa.
Reeta 19. helmikuuta 2017 klo 7.03
Kiva kasvipostaus. Mulla on vanhimmat mukana roikkuneet viherkasvit kymmeniä vuosia vanhoja. Aina ne talvella kyl voi huonosti, elvytän niitä sit keväisin ja kesällä. Tilanpuute ikkunoilla vaan tahtoo vaivata. Mulle rakkaimmat on kaks kiinanruusua, keltainen ja pinkki. Pinkin alun sain äidiltä kun lähdin pois kotoa, keltaisen toi isäni anopilleni tullessaan meidän hääjuhlaan kohta 10v sitten. Siitä on mulla alku, joka on jo aika massiivinen itsekin. Orkideoja en meinaa saada laitettua mitenkään mieleisesti ruukkuihin. Ne roikkuu ja ruukut kallistuu ja pitää laittaa painoja toiselle laidalle ja vaikee saada niitä "toimiviksi". Upotettaviakin pitää ruukkujen olla et saa kasteltua. Vaikeeta! Keväisin kyllä himottaa aina uudet kukanalut. En juuri ostele ikinä kukkia, mut saan kavereilta.
Maija/Taajamafarmari 21. helmikuuta 2017 klo 3.07
Mulla oli elämässä aika jolloin en jaksanut hoitaa kasveja. Hyvä kun sain eläimet hoidettua. Nyt se vähän harmittaa, esimerkiksi kannoin mukana herttaköynnöstä jonka isä oli ostanut mulle ihka ensimmäiseen asuntooni.
Kiinanruusut on hienoja kasveja hyvinvoidessaan. Harmi vaan kun niille annetaan niin paljon kasvunsäädettä että vaan harvoista saa pitkäikäisiä kumppaneita, sinä voit onnitella itseäsi että olet onnistunut.
Orkideat eivät jotenkin oikein ole minun kukkiani. Olen antanut niitä eteenpäin sen jälkeen kun kukinta on loppunut jos joku minulle on sellaisen tuonut. Ehkä voisin joskus kokeilla niiden hoitoa ihan tosissani, monella kaverilla on upeita orkideakokoelmia.
Niissä on vaan jotain mikä ei oikein minua puhuttele.
Kukat ovat tavallaan liian näyttäviä. Ja lehdet itsessään aika rumia. Mutta koskaan ei saisi sanoa että ei koskaan!
Reeta 22. helmikuuta 2017 klo 0.11
Enpä tiennyt tuota kasvinsäädejuttua kiinanruusujen suhteen. Omat on varmaan aika vanhaa perua, ainakin se äidiltäni saama. Pitää joskus kysyä mistä hän on oman kasvinsa saanut. Orkideat on jotenkin hienoja mutta ylihehkutettuja. Toisaalta minusta niitä on helppo hoitaa, kun ei tarvitse jatkuvasti lorotella vettä. Ehkä ne on liian villejä omaan makuun kun rönsyävät joka suuntaan, vaikka eihän kasveja voi "kahlita". (tai niille pitäisi olla epifyyteille sopivammat kasvupaikat...) Kukintaan jopa kyllästyy kun kuukausitolkulla on kukkinut! Liian isoksi kasvavat kasvit tuntuu ongelmallisilta itsellä kun tilaa ei koskaan ole riittävästi... Mutta näin keväällä voisi kyllä kavereilta taas pyytää parit pistokkaat 8)
Maija/Taajamafarmari 25. helmikuuta 2017 klo 7.42
Kasvissäädettä annetaan taimistoilla kasvihuoneolosuhteissa siksi, että taimista tulisi tanakampia ja ne kukkisivat nopeammin. Sen kyllä huomaa kun kasvunsäädön vaikutus loppuu, sitten ne alkavat kasvaa ihan samalla tavalla kuin kiinanruusut normaalistikkin kasvavat.
Hyvä pointti muuten tuo kukintaan kyllästyminen. Liian näyttävät kukat liian pitkään. :) Kuulostaa kyllä ominaisuudelta joka olisi tavoiteltavaa. Vähän samaa on pionien kanssa. Periaatteessa tykkään niistä, mutta jos niitä olisi puutarhassa liikaa niin ei sekään olisi hyvä. Parempi kun on vaan pari jotka kukkivat äkkiä.
Nelli L 21. helmikuuta 2017 klo 13.39
Mulla ei vaan kasvit pysy elossa. Onnistuin tappamaan kesällä hankkimani mehikasvinkin :/ Juuri joulun alla sanoi meille paipai...
Maija/Taajamafarmari 25. helmikuuta 2017 klo 7.43
No se ei kyllä ole mikään harvinainen juttu että mehikasvi kuolee! Niitä on hankalaa pitää sisällä hengissä kun helposti tulee kasteltua liikaa. Ja on niille liian kuuma, ja liian vähän valoa. Monet kasvit kärsivät juuri kuumuudesta ja pimeydestä enemmän kuin valon puutteesta.