Suomalaissolistit ja Esa-Pekka Salosen johtama orkesteri sulattavat upeasti reininkultaa – Kansan Uutiset
Reininkulta avaa Richard Wagnerin Ring-sarjan, jonka loput osat nähdään Kansallisoopperassa seuraavilla näytäntökausilla.
Kieltämättä mietin, millainen tämä suursatsaus olisi ollut Kari Heiskasen tai jonkun muun kokeneemman ohjaajan käsissä.
Richard Wagner luonnehti Nibelungin sormus -sarjan aloittavaa Reininkulta-oopperaansa ”näyttämöjuhlan aatoksi”. Jos Gustaf Mahler halusi vangita sinfonioihinsa ”koko maailman”, vangitsi suurten teemojen Wagner jumalten, kääpiöiden ja jättiläisten hallitsemaan unenomaiseen, myyttiseen Nibelungin sormukseen maailman synnyn ja tuhon.
Ooppera-sarja pohjautuu keskiaikaiseen Nibelungin lauluun, muinaispohjoismaisiin saagoihin ja runoelmiin sekä antiikin klassikoista erityisesti Aishkyloksen Onesteiaan. Sarjan prologissa Reininkullassa esitellään saagan hahmot. Wagnerin mustaksi komediaksi luonnehtiman tarinan tematiikka kutoutuu rakkauden, vallan, vihan ja ahneuden aiheuttamista ristiriidoista, joita reininkullan hallussapito ja siitä taottu taikasormus määrittelee.
Neliosainen Nibelungin sormus kertoo kiihkeästä valtataistelusta antaen kaikki mahdollisuudet mitä moninaisimpiin tulkintoihin lähihistoriasta ja meidän ajastamme valtakamppailuineen ja sotineen. Se on usuttanut ohjaajien kärkikaartin vuosikymmenten mittaan niin kapitalismin kritiikkiin kuin apokalyptisiin tulevaisuuden kauhukuviin ja ylipäätään aikamme assioaatioihin.
Nibelungin sormus houkuttelee myös melkoisiin ylitulkintoihin. Ei kovinkaan vaikeaa arvella, keihin Reininkullan hahmot, vaikkapa Alberich omassa ajassamme voisi viitata. Hän kun takoo Reinin tyttäriltä kähveltämästään reininkullasta taikasormuksen, jonka voimin voi saavuttaa maailman valtiuden.
Perinteinen sovitus
Kansallisoopperan Nibelungin sormus sai hienoisen kolhun, kun jo hyvään vauhtiin sen ohjaajana päässyt Kari Heiskanen sai potkut. Hän olisi tarinan puitteissa pureutunut muun muassa nykyiseen finanssikapitalismiin ja mahdollisesti muihin aikamme vitsauksiin. Tämä oli Kansallisoopperan johtotiimille liikaa. Peli puhallettiin poikki, Heiskanen sai sievoiset kipurahat ja ohjaajaksi rekrytoitiin Kansallisoopperan oma ohjaaja Anna Kelo.
Kieltämättä mietin, millainen tämä suursatsaus olisi ollut Heiskasen tai jonkun muun kokeneemman ohjaajan käsissä.
Kelo ei tulkitse Reininkullan tarinaa aikamme kuvajaisena, vaan pidättäytyy oopperan alkuperäisessä kontekstissa Wagnerin partituuria hieman jähmeästi ja yllätyksettömästi kuvittaen, antiikin ihanteiden, sadun ja musiikin tenhoon luottaen.
Upea valaistus
Ajoittain turhankin staattiseen esitykseen dynamiikkaa ja maagista tunnelmaa tuo Mikki Kuntun häikäisevän hieno valaistus näyttämökuvineen. Ei voi kuin ihmetellä hänen taituruuttaan ja näkemyksellisyyttä. Nykytekniikan avulla Kunttu tuo oopperaan särmää historiallisine viittauksineen ja aikamme kuvajaisin. Olin näkevinäni myös apokalyptisiä tulevaisuuden näkymiä hänen spektaakkeleissaan.
Niin ikään Mikki Kuntun käsiin annettu ankeahko lavastus ja Kelon ohjaus suovat myös hienoja oivalluksia ja kauniita, hurjia, pelottaviakin kohtauksia nykytekniikan ja Wagnerin edellyttämän esityskontekstin risteilyssä.
Erinomaiset solistit
Suomalaissolistit lunastavat komeasti paikkansa Wagner-laulajina. Kaikki he laulavat moitteettoman hyvin.
Jaloääninen baritoni Tommi Hakala ylijumala Wotanina laulaa upeasti eläytyen arroganttiin jumalhahmoonsa. Ylväästi ja etäisen viileästi hän tulkitsee vaativan roolinsa, kunnes antaa tunteilleen vallan.
Reininkullan kirkkain kultaharkko on mitä kauneimmin laulava, lämpimän jaloääninen tenori, näyttämöllisesti suvereeni Tuomas Katajala juonittelevana tulenjumala, verbaalivirtuoosi Logena.
Erinomainen on myös sopraano Reetta Haavisto Freia-jumalan roolissa.
Mezzosopraano Lilli Paasikivi on ehättänyt johtajantyöstään näyttämölle. Hän eläytyy syvällisesti ylijumala Wotanin rakastavan puolison Frickan rooliin. Paasikiven vivahdeherkkä, jylhä ääni on hyvässä kunnossa.
Aluksi minua riemastuttivat Koit Soaseppin ja Jyrki Korhosen esittämien jättiläisten naamojen vääntelyt valtavilla näyttämölle tuoduilla screeneillä, kunnes alkoivat ärsyttää. Ratkaisu oli tökerö ja vei voimaa näyttämön pimeille laidoille sysättyjen jättiläisten uljaalta laulamiselta.
Tenori Dan Karlström on ilmeinen wagner-laulun taituri, joka tuntuisi taipuvan äänellisesti mihin vain Mimen roolin edellyttämään koukeroon. Kerrassaan komeaan tulkintaan hän yltää niljakkaana, vallanhimoisena Niebelungina.
Reinintyttäret Marjukka Tepponen, Mari Palo ja Jeni Packalen keimailevat ja laulavat esityksen alussa viehkosti itse kukin.
Esa-Pekka Salosen johtama orkesteri soittaa upeasti jyrähdellen ja mitä kauneimmin maalaillen Wagnerin yltiödramaattisen musiikin kaikki vivahteet huomioiden. Välillä tekee mieli sulkea silmänsä ja olla piittaamatta näyttämön tapahtumista vain musiikin huumaan heittäytyen.
Suomen kansallisooppera.Richard Wagner: ReininkultaLibretto Richard Wagner – Musiikinjohto Esa-Pekka Salonen – Ohjaus Anna Kelo – Lavastus, valaistus ja videosuunnittelu Mikki Kunttu – Puvut Erika Turunen – Rooleissa Tommi Hakala, Lilli Paasikivi, Tuomas Katajala, Reetta Haavisto, Tuomas Pursio, Markus Nykänen, Jukka Rasilainen, Dan Karlström, Jyrki Korhonen, Koit Soasepp, Sari Nordqvist, Marjukka Tepponen, Mari Palo ja Jeni Packalen. Suomen kansallisoopperan orkesteri.