veeraruohomaki – Valo ja Vimma
Kirjoittaja: veeraruohomaki
Blogipullopostia
10.11.2017 11.11.2017 | veeraruohomaki
Minulta kysytään usein, mitä sanataide on. Se on tarinoita – ylipäätään ihmisenä olemista ja olemisen ilmaisemista – mielikuvitusta ja empatiaa. Kykyä mennä toisen nahkoihin, katsoa ja kokea tätä ja myös näkymätöntä maailmaa. Eilen se oli Runopulloposteja 100-vuotiaalle Suomelle.
Sain kolme Lemun koulun luokkaa opettajineen Lemun kirjaston näyttelytilaan meren ja tuulen kohinaan kirjoittamaan ja kuvittamaan pulloposteja. Maskun kirjastotoimen ja hyvinvointipalvelujen kanssa oli taas ilo tehdä yhteistyönä ohjelmaa Runoviikko-festivaalin puitteissa. Olen viime vuosien aikana seurannut monen lahjakkaan maskulaisen sanataiteilijan kasvua ja työskentelyä, ja eilen sain kunniatehtävän lähettää muutaman pullopostin matkaan. Varsinkin sellaisen, johon oli kirjoitettu mukaan jokin huoli tai murhe. Näin miten keveää oli antaa ne pois. Rantakalliolla liikutuksen suloisen suolainen aalto saatteli ne merelle.
Kirjoittaminen on aina asioiden pois antamista. Kukapa haluaisi raahata mukanaan suruja, antaa niiden vetää itseään alas. Peter Mickwitz kiteytti Helsingin Sanomien haastattelussa asian niin hienosti, että kirjoitin sen muistikirjaani: ”Minulla ei ole mitään valtaa siihen, miten minua luetaan. Sekin on keveyttä, en enää hallitse. Valoisaa se on siksi, että kyse on antamisesta. Annan enkä saa mitään takaisin.”
Edeltävänä päivänä samassa tilassa sanataide oli meditaatiota, joka vei ihastuttavalle runomatkalle. Haastattelin runoilijaa ja Runomeditaation äitiä Satu Haapalaa. Hän oli lisäksi valinnut luettavakseni muutaman runon koostamastaan sadan suomalaisen lyriikan kokonaisuudesta. Turun kirjamessuilla palaute oli ihanaa, samoin nyt. On ihmeellistä, miten runoista löytää aina jotakin uutta, ja miten ne koskettavatkaan mieltä jokaisella kohtaamisella.
Näyttelyni Sinivalkoinen on koettavissa täällä Maskussa 24.11. asti. Sinivalkoisen runot ovat pulloposteja näyttelyvieraille, ja näyttely on toteutettu pääasiassa syanotypian ja installaation keinoin. Syanotypiassa valkoinen syntyy auringonvalossa valottamalla varjokuvaksi preussinsineen, ja sinistä olen tutkinut myös esimerkiksi indigovärjäämällä. Olen työstänyt luuposliinisavea, sulkia ja höyheniä, poronnahkaa, luuta ja ruusuja. Näyttelyn äänimaailma on myös indigoa. Rauhoittavaa energiaa, jota on syvänsinisessä, kirkkaassa tähtitaivaassa ja öisessä merenkohinassa.
Sinivalkoinen-näyttelyjuliste
Syys- ja lokakuu ja vielä tämä marraskuukin ovat olleet kiirusta ja tekemistä täynnä. Tehdäkseni käsillä olen neulonut muutaman huivin, ja kerran ehdin indigopadan äärelle. Jatketaan siis sinivalkoista-teemaa; näiden kuvien myötä lähetän oman postini matkaan sinulle lukija, kuka ikinä oletkaan.
13.3.2017 | veeraruohomaki
Minulle valkoinen on äärettömyys, kaikkien värien ydin. Valokuvaajana luon kuvia kohdistamalla valoa. Värit ovat valoa, ja kun spektrin värit yhdistetään, lopputulos on valkoinen. Tänään kävin pystyttämässä näyttelyn, jonka jokainen teos on itselleni erityisen tärkeä.
16.1.2017 16.1.2017 | veeraruohomaki
Vuosi on alkanut sanataidetyöpajoilla, jotka käynnistyivät rinnan lumentulon kanssa. Molemmat ovat tuoneet mukanaan valoa ja innostusta. Lasten luovuus ja mielikuvitus on aina yhtä energisoivan hykerryttävää ja sykähdyttävää. Hyvä olo on vallannut mieltä myös viimeistä vilttiä kutoessa, mattolointa tukille kiertäessä ja erilaisia materiaaleja ja väriyhdistelmiä tutkiessa.
Taiteilijan iltavuoro
2.11.2016 | veeraruohomaki
Kummalla olikaan eilen avajaiset – mulla vai kissamuusalla?
4.10.2016 4.10.2016 | veeraruohomaki
Raikas aamu pakkasen puolella, kaunista on kaikkialla. Kotona huomasin, että pohdin paljon pintoja – liittyen tulevaan näyttelyynkin.