Juho Nieminen - Korkeille kiville (Original fb)
Korkeille kiville (Original fb)
Olin suunnilleen seitsenvuotias kun minulla oli kova halu päästä korkeille kiville. Koulumatkan varrella oli niin iso kivi, että päätin mennä sen päälle. Vasta koulun jälkeen kumminikin, etten myöhästyisi. Olin jo mittaillut sen kaikin puolin ja sen sivut olivat melkein pystysuorassa. Siellä kumminkin oli rakosia, joista kasvoi kaikenlaisia juuria ja köynnöksiä alaspäin riippuen. Se oli niin suuri kivi että sen laella miltei näkyi siintävän oma metsä. Tuskin voisi miltään suunnalta nähdä vaikka keskellä joku piilottelisi istuen.
Kuinka sattuikaan että juuri sinä päivänä opettaja kertoi meille veljeksistä jotka kiipesivät suurelle kivelle härkiä pakoon. Sen tarinan turvin minä suostuttelin kaverini mukaan kiveä valloittamaan. Mitä jos meillä olisi kannoillamme karhu tai edes vihainen koira? Silloin täytyisi tietää miltä suunnalta kivi olisi äkkiryntäyksellä kiivettävissä. Piti olla jalansijat hallussa ja tietää mikä juuri kestäisi nykäisyn.
Totta kai pojat tiesivät mistä kivestä oli puhe. Olivat itsekin sitä monet kerrat mittailleet. Minä kuitenkin kiipesin edeltä koska olin puhunut itseni joukon johtajaksi. Roikuin molemmin käsin puolivälissä kun naps! Liaani petti äkisti ja olin samassa selälläni vesilätäkössä, vaatteeni yltä päältä mudassa.
Ponnistin ylös ja esitin ettei sattunut. Muut kuitenkin tulkitsivat vastoinkäymisen merkitsevän varmaa tappiota. Jos ei tuosta päässyt niin ei pääsisi muualtakaan. Ilma oli kylmä ja märät vaatteet saivat käteni tärisemään. Hampaani kalisivat kuin olisin se luuranko jonka kuvittelimme kiven laella lepäilevän kultarahojensa keskellä. Täytyi juosta kotiin kuulemaan äidiltä torut. Sentään äiti laittoi myös kuumaa mehua.
Kyllä me sen kiven vielä vuosia myöhemmin valloitimme, mutta siitä kerron vasta myöhemmin. Metsäkiveä ennen me harjoittelimme monilla pienemmillä lohkareilla. Kiipeilimme myös rännejä pitkin katoille. Siitä harjoituksesta oli apua sitten kun saimme peräämme äijä Korhosen hullun rakin, eikä auttanut muu kuin ylittää esteet. Olimme kasvaneet parissa vuodessa niin että miltei yhdellä ponnistuksella saimme kiinni metsänkiven harjasta. Auttoihan se että ponnistimme henkemme edestä kaikilla voimilla.
Lapsuuden muistikuva kiville kiipeilemisestä iskeytyi tajuntaan, kun luin Kevätpörriäistä vuodelta 1957.