Arleenan S : Jotta me muistaisimme
Arleenan S lauantai 4. elokuuta 2012
Tänään on isäni syntymäpäivä. Isää ei enää ole, mutta juuri tänään veljeni tuli meille. Kumpikaan meistä ei muistanut syntymäpäivää - vai muistiko veli ? Sain häneltä tuliaisiksi kaksi kirjaa. Niistä syntyi otsikko tähän postaukseen. Selailin matrikkeliosuutta ja pysähdyin isäni kuvan kohdalle, siitä sen luin - syntynyt 4.8.
Nyt saamme elää rauhan keskellä, itsenäisyyttä puollustaneet aseet ovat vaienneet kauan sitten.
Vaan sodat eivät ole vaienneet maailmassa. Syyriassa käydään ankaraa sisällissotaa, sen kansalaiset sotivat keskenään, kysymys on vallanhimosta ihmishengistä ja kärsimyksistä piittaamatta. Maamme sodat on käyty itsenäisyyden saavuttamiseksi ja sen säilyttämiseksi. Olemme maksaneet siitä kalliin hinnan. Meidän tulee muistaa esi-isiemme uhraukset, niiden ansiosta meillä on vapaus ja rauha.
Isänmaan vapaus - kallis perintömme kirja sisältää matrikkelit sotiin 1918, 1939 - 1940 ja 1941 -1945 lähteneille kaustislaisille. Selailin kirjaa, katselin kuvia ja luin sotatantereella kirjoitettuja päiväkirjoja, kirjeitä ja kokemuksia. Kertomusta perheestä, josta sotaan lähti kuusi poikaa ja vain kolme palasi. Sankarivainajista, jotka lähtivät aivan liian nuorina eivätkä palaneet. Heistä tuli sankarivainajia 18-20- vuotiaina.
Kirjan julkaisivat Sotainvalidien Veljesliiton Kaustisen osasto ja Kaustisen Sotaveteraanit ry, julkaisuvuosi 1992. Mieleenpainuvin muistoni - sotavuosilta 1939-1945 kirjassa on käytetty Sadutus-menetelmää. Se on kertomuksellinen menetelmä, jossa tarinan ylös kirjaaja (saduttaja) ja tarinan kertoja (sadutettava) saattavat tarinan kirjalliseen muotoon juuri niin kuin sadutettava on sen kertonut eli käytetyn kerronnan sanontojen ja murteiden mukaisesti.
Lainaan tähän kaksi tarinaa. Kaikki tarinat ovat hyvin koskettavia ja mieleenpainuvia.
Ihan naapurin poika ku päästiin ripille, niin sitte ku sota alako niin se meni vapaa-ehtosena. Yhen kerran se kävi lomalla ja ku me oltiin naapuruksia, niin se tuli mun ikkunan taa ja minä menin sitte avaamaan oven. Siinä takan ääressä me sitte istuttiin ja hän sano, että minusta tuntuu, että mää en enää palaa. Ja tuota ni, niin se sitte kaatu aika pian sen jälkeen ku se lähti sinne sotaan. Nii se ei palannu. Niitä oli 9 lasta, tämä oli vanhin ja se ei ollu vielä ku 18. Että kyllä se oli niille kovaa. Ja sitte oli, että ei saa avata sitä arkkua, mutta kyllä ne isä ja äiti sitte meni avaamaan. En sitte tiä mitä siellä näky, mutta kauhia itku alako kuulua ruumishuoneelta. Koko elämän se on ollu niinku mukana ollu, että ku hän tiesi sen, ettei hän palaa. Ja vielä ku vapaa-ehtosena meni. Kertonut Elli Saari, 85vuotta, 22.7.2009, Veteli.
Asuin mummolassa Rautiossa. Mummolla oli kolome poikaa sodassa. Hänen nuorin poikansa kaatui. Se on jääny mieleen, ku piti olla ikkunat peitossa ja oviakaan ei saanu raottaa. Sillon Kalajokea pommitettiin. Kerran minä lähin käymään naapurissa kaverilla kylässä. Sinne tuli kirkkoherra Vihma ja kaikki rupes itkeen, hän toi kuolinsanoman. Minä juoksin kotia ja sanoin mummulle, että oli se kumma paikka ku naapuriin tuli pappi, niin kaikki rupes itkeen. Ja sillon mummuki rupes itkeen. Hän arvas, että kuolinviesti oli tullu.
Kertonut Ritva-Liisa Laaksonen, 71 vuotta , 15.7.2009, Toholampi. Kirjan ovat toimittaneet Annukka Valo ja Elina Salo, julkaisuvuosi 2010.
Ina4. elokuuta 2012 klo 22.00Oman historian muistaminen on jokaiselle kansalle ja jokaiselle ihmiselle tärkeää. Suomessa vaiettiin kauan. On hyvä, että nyt asioista puhutaan. Tämänhetkiset vaikeudetkin asettuvat mittasuhteisiin, kun pidämme mielessä historiamme.VastaaPoistaVastauksetarleena5. elokuuta 2012 klo 11.19Raskas sota-aika ehkä haluttiin unohtaa, oli mentävä eteenpäin ja kaikki saatettava ikään kuin ennalleen. Oliko se helpoin tie selviytyä, ei varmaankaan. Nyt kun sodassa olleet ovat jo melkein kaikki menneet, asia on haluttu ottaa esille. On hyvä peilata nykyongelmia taustoituksella.PoistaVastaaPitsit sekaisin5. elokuuta 2012 klo 0.07Tämä koskee kaikkia sotaa käyneitä sekä sodan jälkeen syntyneitä sukupolvia. Jokaisen perheessä tai suvussa on vielä ehkä jäljellä joku tai joitakin, jotka kävivät Helvetissä ja selvisivät takaisin. Isä, isoisä, sedät, enot, äidit, isoäidit, tädit jne. Se, kerrottiinko sodasta vai vaiettiinko kokemukset täysin, on paljolti yksilökysymys. Suuri osa vaikeni ja mielen särkymisiä koettiin ovien takana öisin painajaisunissa, niiden kuuntelemisessa, lasisen pullon vierellä, isojen miesten itkiessä.Sota ei koskenut vain sodan käyneitä sukupolvia, sen varjot ulottuivat paljon kauemmaksi, periytyi seuraaviin sukupolviin, vaikka 20-25 vuotta myöhemmin.Koskettava, ajatuksia herättävä kirjoitus, joka on yhtä ajankohtainen kuin silloin, tässä sotaa käyvässä globaalissa maailmassa...:)VastaaPoistaVastauksetarleena5. elokuuta 2012 klo 11.26Luulen, että sotien jälkeen ei kokemuksista kerrottu, vaiettiin. Kun aikaa on kulunut on helpompi katsella takaisin niihin aikoihin ja jopa kertoa niistä.Kirjan tekijä Elina Salo kertoo esipuheessaan toivovansa, että myös nykyiset ja tulevat sukupolvet voisivat oppia tarinoita lukemalla maamme historiasta yhtä paljon, kuin hän oppi sadutuskiertueen aikana.PoistaVastaaRita5. elokuuta 2012 klo 8.31Muista itse nuorena aikuisena erään koskettavan ymmärtämisen hetken. Tunsin erään vanhan naisen, joka asui ikääntyvien tyttäriensä kanssa somassa talossaan. Suhtauduin mielessäni heihin hieman alentuvasti ja pidin heitä huvittavina reppanoina. Kerran tuo vanha nainen vei minut peremmälle, välikammariin. Näin siellä upean valokuvasuurennoksen, jossa kaunis, ryhdikäs ja tyylikkäästi pukeutunut hattupäinen nuori nainen seisoi kahden kauniisti puetun rusettihiuksisen tytön kanssa. Ihailin sitä ääneen. Olisihan minun pitänyt ymmärtää, että juuri heistä oli kysymys. Viivyimme siinä kuvan äärellä tovin, kun hän kertoi oman sotatarinansa. Kuva oli otettu miestä varten lähetettäväksi sinne johonkin…antamaan miehelle voimia, iloa ja toivoa. Mies ei palannut, sota vei miehen, isän. Oli se sellainen herääminen ymmärtämiseen. Itkin (nytkin)kotiin palatessa autossa, häpesinkin, mutta jotain olin oppinut ymmärtämään, pysyvästi.VastaaPoistaVastauksetarleena5. elokuuta 2012 klo 11.33Nuorena ei osattu arvata, miten sota vaikutti ihmisten elämään. Yksin jääneitä äitejä, jotka menettivät miehensä sodassa, kohdeltiin usein alentuvasti kuin toisen luokan kansalaisena syyttä ja taustoja pohtimatta. Kun asiasta on nyt avauduttu ja kokemuksista kertoa, ilmapiiri ja suhtautuminen on muuttunut. Monta asiaa on nyt vasta ymmärretty ja aivan liian myöhään.Sinulla oli hyvä kokemus, se avasi silmät, auttoi ymmärtämään.Itkin minäkin kirjaa lukiessani.PoistaVastaaFamu falsetissa5. elokuuta 2012 klo 9.42Tuon muistelukirjan haluaisin lukea. Olen itsekin sota-ajan elänyt. Pitääpä katsoa löytyykö se kirjastosta.VastaaPoistaVastauksetarleena5. elokuuta 2012 klo 11.34En ole varma onko kirjaa kirjastoissa ellei, voit tiedustella vaikka sähköpostilla Kaustisen kunnanvirastosta. Siellä ainakin tietävät mistä sitä saa luettavaksi.PoistaVastaaaimarii6. elokuuta 2012 klo 21.35Minäkin olen selaillut vastaavanlaista matrikkelikirjaa. Sen lehdillä oli niin paljon surua.VastaaPoistaVastauksetarleena9. elokuuta 2012 klo 14.13Muistoksi ja muistojen herättämisekksi kirjat ovat ok. Sota-aikaa sivunneet eivät unohda tuota aikaa, mutta nuoremmille sukupolville se ei enää avaudu ja kosketa. Hyvä siis, että kirjaan on merkitty tuota aikaa.PoistaVastaakaanon7. elokuuta 2012 klo 15.25Olisipa tosi mielenkiintoista saada lukea tuo kirja. Isän tyttönä ja kuopuksena mieleeni on jäänyt ne harvat kerrat, jolloin isä sodasta puhui.VastaaPoistaVastauksetarleena9. elokuuta 2012 klo 14.14Minulle nuo kirjat ovat kuin side isään, jota ei enää ole.PoistaVastaaLeena Lumi9. elokuuta 2012 klo 11.30Arleena, meidän lapsemme eivät ehkä enää muista vaalia tätä perintöä. Me olemme saaneet kuulla sodasta sekä isovanhemmiltamme että omilta venhemmiltani. Minulla kaikki oli kuin kaksinkeraisena, koska äiti on kotoisin pakkoluovutetusta Karjalasta ja hän muistaa vielä molemmat lähdöt. Isäni taas oli lievästi sodassa vamamutunut, mutta teki silti pitkän elämäntyön. Lopulta vanha polven sotavamma kuitenkin saavutti hänet vuonna 2000. Vihollisen ote oli pitkä.Siirtokarjalaisia kohtdeltiin erittäin alentuvasti etenkin länsirannikolla. Äiti perhe asettui Keski-Suomeen, mikä oli heidän onnensa. Monet ennakkoluuloiset eivät tajunneet, mitä oli jättää kotinsa. Olen ollut venäläisten vieraana äitini lapsuuden kodissa ja äitini on vieraillut siellä jo 20 kertaa. Siellä ne vieläkin kasvavat mamman istuttamat omenapuut ja hiekkarantaan menee pihalta polku...VastaaPoistaVastauksetarleena9. elokuuta 2012 klo 14.22Kirjat herättivät muistoistani tarinoita, joita äitini kertoi. Myös siirtolaistarinoita ja juuri mainitsemastasi kaltoinkohtelusta. Sitä oli täälläpäin. Kotonani oli majoitettuna siirtolaisperhe vinttihuoneistoon (minua ei silloin ollut vielä), josta äiti on kertonut. Äitini oli hyväsydäminen ihminen ja kohteli hädässä ja puutteessa olevia hyvin. Aina ei muualla näin ollut.Kuulostaa kauniilta, että äitisi on voinut vierailla kotiseudullaan ja samoin sinä. Voin kuvitella sen tunnemyrskyn, joka mielessä on liikkunut. Vaan aika pehmentää ikävän, silottaa katkeruuden. Meillä on mennyt hyvin, vaan sitä ei ehkä voi sanoa rajan takana asuvista.PoistaVastaaLisää kommenttiLataa lisää...