Tänään kävimme mieheni kanssa tarkistamassa asuntomessut Mikkelissä. Mehän olemme tehneet näitä vierailuja jo vaikka kuinka monta vuotta, välillä parisen vuotta on lasten takia jätetty suosiolla väliin ja sitten taas innostuttu jälleen. Toki sijainninkin täytyy olla kohtuullinen ja Mikkeliinhän hurauttaa parissa tunnissa ja koska sain bloggaajapassin messuille, antoi se vielä enemmän innostusta lähteä.
Asuntomessut kauniin Saimaan kupeessa, ei lainkaan hassumpaa ja varmasti usean talon ikkunasta se järvimaisema kimmeltää. Sopii hyvin asuntomessujen tyyliin ja Mikkeli kyllä vaikuttaa aika innokkaalta ja viriililtä kaupungilta, joka on lähtenyt ja on lähdössä jos minkäkinlaiseen projektiin mukaan. Muistan ajan, kun asuntomessujen talot olivat hulppean, suorastaan äveriään isoja ja varusteltu, jos vaikka millä laitteilla. Saunat uimahallien saunojen kokoisia ja tilaa ja avaruutta, ehkä vähän liikaakin pienille perheille. Nyt on selkeästi suunta pienempään ja maltillisempaan asumiseen. Ei turhia käytäviä tai siltoja asunnon toisesta päästä toiseen, vaan suhteellisen tavallisia taloja ja sisustuksia. Asia, mihin kiinnitimme mieheni kanssa huomiota, oli tämä mustan värin huikea esille nostaminen. Melkein joka talo oli ennen valkoinen, niin ulkoa kuin sisältä, mutta nyt sitten maalipurkit olivat vaihtuneet mustaan ja aika ronskilla kädellä. Siksi päätin postata ensin näistä tummista tuulista, liekö sitten enmmän tunnelmaa, mutta minulla, vaikka itsellänikin on mausteina sisustuksessa mustaa, tuli tunne, että saisikos tänne hiukan valoa, että jotakin näkisi. Musta imi, ainakin näin pilvisenä päivänä, aika lailla itseensä kaiken valon ja kuvaaminenkin tuntui suorastaan työläältä.
Musta on musta ja hieno väri, mutta ihmetytti, että koko asunto on sisustettu mustalla sutien. No, ehkä tämä trendi on ottanut vallan, samoin kun kaikilla tuntui olevan samaa kunttaa pihat täynnä. Sopii kyllä mökille ja huvilalle, mutta omakotitalon pihalle. No ei ehkä olisi oma valinta. Täytyy toki sanoa, että helppohoitoinen se kyllä on, joten pitäsiköhän minunkin kunttaa tilata. Jo loppuisi tuo nurmikon leikkaaminen ja saisi marjoja omasta maasta. Vai menisiköhän ne kuitenkin lintujen suihin. Kokosin tähän ensin makuuhuoneita, keittiöitä ja ruokailutiloja ja loppuun vessan, saunan ja olohuoneen, rappusia rantaan unohtamatta. Niin, jos ei ole mustaa, niin on sitten tummempaa harmaata. Osassa asuntoja oli käytetty mustaa maltilla ja vain särmittämään, mutta tummuus on nyt suurinta hottia.
Mitäs tykkäsit? Oliko liikaa mustaa? Joissakin asunnoissa se oli tehokkaasti ja trendikkäästi rytmittämässä sisustusta ja sitten oli niitä asuntoja, jossa se oli vain liikaa ottanut valtaa. Oletko jo käynyt messuilla? Messut ovat vielä auki 13.8 saakka, joten ennättää hyvin, jos kiinnostuit.
Share on: 3 Comments Sisustaminen
Vanhan terassipöydän tuunaaminen saattaa kannattaa silloin, kun sillä on tarpeeksi tunnearvoa. Mies oli nimittäin ostanut kuvassa olevan pöydän vuonna 1991 poikamiesasuntoonsa ja sillä tuntui olevan tärkeä merkitys hänelle. Itse olin jo haaveillut uudesta pöydästä, mutta jos tämän saa kunnostettua halvemmalla, niin sopihan se. Pöytälevyn sai taitettua alas molemmilta sivuilta ja keskelle jäi kapea siivu, joka kätki alleen salalokerot. Siellä pystyi säilyttämään vaikka viini/viinapulloja ja laseja. Hauska ja persoonallinen idea.
Itsellä oli kyllä ristiriitaiset tunteet tästä kyseisestä pöydästä ja pitkään se toimikin meillä ruokapöytänä, kun asuimme edellisessä asunnossa. Hiukan epäkäytännöllinen se kuitenkin oli, koska ihan ensimmäisessä versiossa tässä pöydässä oli reunat. Lasten ruokailun jäljet oli kyllä helppo siivota, kun ne eivät tippuneet lattialle, mutta muutoin ei ollut ihan paras ergonomisesti, vaikka ihan persoonallinen olikin. Molemmat neidit ovat myös vauvoina kylpeneet ammeessa isän kylvettäminä, tämän pöydän päällä.
Kun muutimme isompaan asuntoon, halusimme hiukan isomman pöydänkin, joten tämä pöytä sai toimia sitten terassipöytänä. Se oli alkujaankin ilmeisesti terassipöydäksi suunniteltu ja tiikistä tehtynä, sen olisi luullut kestävän ulkosalla hieman paremmin. Huonolla menestyksellä se meillä parisen vuotta terdellä viihtyi, sillä eihän tämä kuitenkaan kestänyt suomikesää ja sitä kaikkea sateen määrää.
Mies askarteli aikoinaan uuden pöytälevyn tähän päälle, vanhan lahottua ja mallasi melkein samanlaiseksi, kuin alkuperäinenkin levy oli, siis kolmioisaiseksi. Tosin lokerikkoihin ei enää päässyt sisälle, koska nämä lokeroiden luukut menivät niin huonoksi saumoista heti kättelyssä, ei niitä enää kannattanut tehdä. Tämä kesti sen minkä kesti ja nyt se alkoi olla jo aika hilseilevä ja ränsistynyt ja tuunaamista vailla, tai sitten jo roskiin valmis. Tämä oli tietysti ajatuksena miehelle kauhistus ja hän halusi vielä kokeilla korjata sitä.
Kun me tyttären kanssa lensimme Kroatiaan, kävi mies tuunaamaan pöydästä uutta. Osat oli jo irroitettu ja pyysin säästämään noiden lokerikoiden sisukset, jos niistä jotain kivaa keksisi sekä pöytälevyn palaset, sillä niiden päällä oli ollut kiva kuvata blogijuttuja. Jotkin kohdat olivat aika kauniisti vanhentuneet. Enää ei kannattanut tehdä kolmiosaiseksi levyä, joka ei kestä ja vaatii sitten omat viilailunsa.
Mies oli ostanut Bauhausista Afrimix-kovapuulevyn ja oletan sen oleva afrikkalaisten puiden yhdistelmä ja öljysi ja asensi sen jalkojen päälle. Tämä levy pitää irrottaa aina talveksi ja nostaa varastoon. Jäljellä on enää pöytävanhuksen jalkaosa, mutta kituutellaan sitten sillä ja muistellaan millaista pöytäsysteemiä sillä oli joskus ennen muinoin ilo kannatella. Ennen pöydän esittelyä, näytän vielä tuon aurinkopedin parannetun pohjan. Kun aurinkopedin tuunasin, ei meillä ollut silloin aikaa miettiä pyöriä, joten nyt nekin oli sitten vaihdettu ja pohja myös öljytty ja nyt aurinkopedissä on oikein punaiset vauhtipyörät, jotta peti siirtyy kivasti paikasta toiseen. Aurinkopedin tuunaamisesta tein postauksen vähän aikaa sitten ja sitä voi tarkastella täältä.
Pöytälevy ei imenyt itseensä riittävästi tuota ruskeaa öljyä ja tullut niin tummaksi, kuin nuo vanhat tuolit, mutta kahdella kerroksella nyt mennään, vaikka sävy onkin hiukan eri. Mietimme vielä, että kannattaisiko pinta lakata, mutta eipä se edelliselläkään kerralla auttanut. Pinta alkoi hilseillä, kun tarpeeksi oli kosteutta saanut.
Nyt saisi ne kivat ilmat tulla, jotta terdellä saisi syödä uuden pöydän ääressä, mielellään palelematta ja kuivana, kiitos.
Oletko löytänyt ihanan selästä avoimen mekon tai halunnut ommella sellaisen, mutta sinua on huolettanut, kuinka se pysyy päällä? Kaikkein kaunein mekko on sellainen, jossa selkä saa näkyä kauniisti, ilman mitään turhia naruja pitelemässä selkäkappaleita yhdessä. Aina sellainen tyyli ei onnistu, varsinkaan silloin, kun haluat tehdä mekolle hiukan liikkumavaraa, eli se ei ole nuoltu pitkin vartaloa. Tietysti alusvaatteet ovat jälleen kerran ratkaisevassa asemassa, mutta sekään ei aina riitä. Pitää olla varma olo, ettei mekko luiskahda pois paikaltaan ja tee oloa kiusalliseksi.
Usein minulla noita loistavia "ahaa"- elämyksiä saattaa tulla, kun silmät sattuvat johonkin pöydillä tai lipastoissa pyöriviin käyttämättömiin juttuihin. Niin kävi nytkin.
Kesälomamatkailua ajatellen oli ihana ommella jotakin todella kevyttä ja ilmavaa mekoksi. Ranta-asunhan tein myös tuonne matkalle ja siitä löytyy postaus täältä. Olin ostanut tämän upean, hehkuvan ja kauniisti kuvioidun silkinpalan ja miettinyt sitä pyöritellen, että mitä siitä tekisin. Ensin halusin siitä paidan, mutta paidassa nuo kauniit kukkakuviot eivät olisi tulleet noin kivasti esille, joten mekko siitä oli tehtävä. Sommittelin eteen rintamuksille kaarokkeen, leikkasin sen kaksinkertaisena, ompelin sen ja rypytin siihen alaosan, jossa oli myös hiukan kaarrettu tuo etuosan yläreuna, muutoin kappale on suora. Takaosa oli suora myöskin, lukuun ottamatta v-aukkoa selässä, joten takakappale kannattaa tehdä kahdesta kappaleesta ja sijoittaa sauma keskelle. Hihat ovat istutetut ja suhteellisen suorat ja kapeat. Silkki on liukuva, suorastaan leijaileva ja ihana materiaali, joten en halunnut pilata tästä keijukaismaisesta keveydestä huokuvaa ja kukkakuvioista tehtyä mekkoa millään tylsällä nauhalla, vaikkakin olisin voinut tehdä sen samasta kankaasta. Jotain muuta ja persoonallista sekä kaunista sen piti olla. Katseeni osui koruihini, joita pyöri iso kasa siinä kauneuspöydällä pukeutumishuoneessa/ompelutehtaassa, jos sieltä löytyisi jotakin, jonka voisin valjastaa tähän hommaan. Löytyihän sieltä, kaunis rannekoru, liian iso minulle, jälleen kerran. Miksiköhän nämä koruketjut ovat aina tehty todella pitkiksi ja isoille ranteille? Pitäisi olla myös pienien ranteiden ja käsien omistajille omansa tai mahdollisuus sitä luontevasti pienentää. Koru on Syster-P mallistosta, joten voin kantaa korua sitten selässä. Silkkimekon jujuna on siis koru, joka sopii tähän mekkoon keveydeltään ja tyyliltään ja yritin ujutella tuon amuletin keskelle selkää, jotta se saisi vielä oman huomionsa. Piilotin lukon selkään niin, että kun aika koittaa, ei mekon mukana tarvitse heittää tuota korua pois, vaan sen voi vaikka lahjoittaa sitten sellaiselle, kenelle se sopii. Mekko oli minulla matkalla Kroatiassa päällä iltana, jolloin tuuli äitiytyi melko hurjaksi, kuten kuvista näkee, niin tukka on tötteröllä ja helmat kainaloissa, noin lyhyt mekko ei sentään ole. Lisäksi otin mekosta etupuolelta kiinni, kun selkää kuvattiin, jotta mekko ei heilu tuulessa muodottomana. Nämä kuvat tytär otti kännykällä illan jo hämärtyessä.
Tämän kuvan voisi nimetä teemalla:" Katson autiota hiekkarantaa", kuten Katri-Helenan laulussa aikoinaan.
Sinua voi kiinnostaa myös silkistä ompelemani paita, jonka postauksen voit lukea täältä.
Kerrohan, oliko tästä vinkistä apua? Millaisia konsteja sinä olet kehitellyt vastaaviin asuihin?
Share on: 4 Comments Featured
Matkalle lähtiessäni tyttären kanssa oli hiukan ongelmia pakkaamisen suhteen. Olen aiemminkin täällä kertonut millaisten ongelmien kanssa tulee painittua, kun lähden matkalle ja nyt meitä oli kaksi samassa veneessä, nimittäin tytär on perinyt minulta tämän innostuksen kosmetiikkaan ja matkalle sitä tulee pakattua mukaan ehkä liikaakin.
Nyt oli toisin, sillä jo ennen kuin lähdimme kotoa, laukkuni painoi 19 kiloa ja 20 kiloa oli lentokoneessa laukun painorajoituksena. Pakko oli siis aamulla kiskoa laukusta pois jonkin verran turhaa kosmetiikkaa, jotta laukkuun myös mahtuisi jotakin, kun tulemme takaisin. Kilon verran painoa tippui, joten matkalle pääsimme ajatuksena, että kyllähän sitä kosmetiikkaa käytetään siellä määränpäässä, joten varmasti laukku ei liikaa paina sitten paluulennollakaan. Tyttären laukku oli onneksi pienempi jo kooltaan, joten hänellä ei ollut menomatkalla ongelmia. Kyllä hänelläkin niitä tuubeja ja purnukoita ja meikkejä mukana oli yllin kyllin.
Vaikka aurinkoa rakastan, niin ihan koko aikaa en jaksa tai halua siinä lavitsalla köllötellä tai rannalla polskutella, joten usein tulee myös käytyä retkillä tai kävelyllä, kun ei ole enää niin kuuma. Silloin tartun mielelläni kevyempään aurinkosuojaan ja nyt tämä mukana ollut Guinotin aurinkotuote Age Sun Defense tuli testattua viimeisimmällä Kroatian reisulla. Tämä on enemmän aikuisen naisen iholle suunnattu päivävoidemainen kosteuttava aurinkosuoja spf 20. Tuote suojaa nimittäin valovanhemiselta, aktivoi melatoniinin tuotantoa melanosyyttisoluissa ja tehostaa rusketusta sekä pidentää rusketuksen kestoa suojaten ihoa auringon haitallisilta vaikutuksilta. Lisäksi tämä parantaa ihon kuntoa ja niinpä tätä voi käyttää vaikka meikkivoiteen alle laitettuna myös suomen suvessa ja myöhemminkin syksyllä. Meikkivoiteen lisäsin minäkin aina kevyesti tuohon päälle, mikäli halusin olla hiukan enenmmän laitettuna ja tämän aurinkotuotteen päälle tein usein myös iltaisin meikin. Couperosa kun ei anna lomallakaan rauhaa punoitukseltaan.
Kun on oleskellut päivän auringossa, on hyvä sipaista iholle soluja voimakkaasti korjaavaa ja uudistavaa hoitovoidetta ja tämä tuote lupailee myös rusketuksen kestoakin pidentää. Kosteuttaa hyvin ja kumoaa auringon aiheuttamia haittoja iholla. Minä suojasin kyllä kasvoni myös hatulla, auringossa ollessani, jotta en lisäisi tuota couperosaa. Ihan hyvin selvisin, mutta vasta kesän jälkeen yleensä nämä ikävät totuudet siitä pompahtaa esille, kun ne viimeisetkin rusketukset häipyvät. Couperosa kun ei tykkää auringosta, vaikka iho hiukan päivettyneenä saattaa näyttää paremmalta, kun punoitus sekoittuu rusketukseen.
Miten kävi meidän laukkujen suhteen paluumatkalla? Ihan oikeassa olimme, sillä kyllä siellä tuli lotrattua voiteita sillä tavalla, että vain hiukan pullojen pohjille jäi ja niitä emme pakanneet enää mukaan. Olimmehan käyneet myös ostoksilla, joten laukkuun piti saada tilaa. Otan myös yleensä rantapyyhkeekeeksi mukaan hiukan kulahtaneita pyyhkeitä, joten ne voi surutta sitten jättää hotelliin. Kyllä meillä hukan jännitystä riitti siinä paluulennolle lähtiessä, mutta ilmeisesti pakkaukset meni nappiin, kun kukaan ei moittinut painoa. Tuotteet saatu blogin kautta testiin
Kroatia on kyllä kaunis maa, jonka maisemia jaksaa ihailla. Upeat vuoret, joiden rinteessä kulkevat kapeat tiet ja meri siinä toisella puolella. Meri niin puhdas, että harvoin niin puhdasta vettä näkeekään. Välimerellinen ilmasto eli meille kuuma, mutta tuulen ja meren ansiosta ei lainkaan tukahduttava, vaikka meidän matkan aikana lämpötilat huiteli siellä 30 paremmalla puolella.
Tuuli nimeltä Bora, hiukan viilensi lämpötiloja ja sai aikaiseksi ikäviäkin asioita, kuten vauhditti metsäpaloja, joita matkamme aikana näimme parikin kertaa ihan läheltä. Bora puhalsi noin 33 m/ s ja se alkoi jo olla vaarallisen kova, hirmumyrskyä lähellä, joten ihan pikkujuttu se ei ollut. Spilitin kaupungin kupeessa oli iso palo, joka myös suomenkin uutisissa mainittiin ja meille jo viestiteltiin, että tilannetta tarkkaillaan, koska tiet lentokentälle oli suljettu palon vuoksi ja meidän paluulento oli lähellä. Monenlaisia uutisia kuulimme, kuten sen, että ostoskeskus Splitissä oli evakuoitu ja alueella oli ulkonaliikkumiskielto. Tilanne saatiin kuitenkin hallintaan ja pääsimme lähtemään turvallisesti kotiin. Matkamme kentälle kulki kyllä eri reittiä, joten moottoritien varrella ilmeisesti oli vielä kyteviä kohtia ja tiet saattoivat olla vielä suljettuna sen takia.
Vuosi sitten matkustaessamme Kroatiaan, teimme muutamia retkiä, kuten Bracin saarelle ja Dubrovnikiin. Mikäli sinua kiinnostaa, niin postaukset löytyvät täältä ja täältä. Matka ei saa kuitenkaan olla pelkkää suorittamista, joten jätimme suosiolla vesiputouksille matkaamisen tuolloin väliin. Matkapäivät ovat täällä todella pitkiä noin 10-11 tuntia, sillä matkaaminen kohteisiin vie aina 2-3 tuntia vähintään. Näiden retkien sisälle on tietysti ämpätty kaikenlaisia vierailuja, jotta turistilla on mahdollisuus myös ostaa paikallisten asukkaiden tuotteita. Tämä on tietysti hieno juttu paikallisia ajatellen, sillä heidän toimeentulonsa pyörii lähinnä tämän matkailun parissa. Keväästä syksyyn paiskitaan töitä turisteja palvellen ja talvet tehdään sitten vaikkapa viiniä, oliiviöljyjä ja kaikenlaisia hilloja sekä muita tuotteita omista alueen viljelmistä ja näitä sitten myydään turisteille sesonkiaikana.
Nyt meillä oli tyttären kanssa mahdollisuus käydä päiväretkellä Krkan vesiputouksilla, mistä olen usein kuvia nähnyt ja haaveillut pääseväni paikan päälle niitä ihastelemaan.
Päivä alkoi jo klo 7.20 ja näin lomamatkalaisille se oli tietysti todella aikainen lähtö ja se hiukan hirvitti meitä, mutta bussissa pystyi hieman torkkumaan sillä välin, kun noukimme hotelleista vieraita mukaan retkelle. Meidän hotellin sijainti ei ollut tämän retken suhteen se paras, sillä olimme ensimmäiset bussiin nousijat ja meidät tuotiin viimeisinä takaisin. Eli tulipahan istuttua bussissa koko rahan edestä.
Spilit ulkopuolella sijaitseva Krkan kansallispuisto on valmistunut 1985 ja alue on sen verran laaja, että tähän pitäisi varata pari päivää ja oma auto, jotta koko alue tulisi nähtyä. Niinpä meidän retkemme keskittyi vain kahden kilometrin pituiseen patikointiin joen rantaa pitkin ja näihin sisältyi muutamia putouksia. Reitti oli kivasti puilla katettu polku, näin saattoi vapaasti kävellä kompastelematta ja nähdä eteensä, mitä nyt sitten turistilauman takaa pystyi näkemään. Turisteja täältä löytyy, vaikka oli sunnuntai, jolloin meitä on vähemmän liikkeellä, mutta ihan riittävä tungos polulla oli. Polku oli myös helpotus käärmekammoisille, sillä siellä matelee useampia käärmelajeja, muistaakseni kuutta erilaista, joten niihinkään ei nyt ihan helposti kompastu näkemättä. Meille kyllä vakuuteltiin, että ne pelkäävät meitä, mutta kyllä niitä ajoitellen on nähty mm. puiden oksilla. Kansallispuistossa on myös lukematon määrä erilaisia kasveja ja eläimiä mm. kauniita isoja perhosia näimmekin, mutta onneksi karhut, ilvekset ja muut villisiat pysyivät piilossa.
Vesi oli todella kirkasta ja puhdasta ja onnistuin saamaan kuvankin vilkkaasti uivista kaloista, matkan varrelta. Ne syöksyivät sillan lähelle odottamaan aivan selvästi ruokaa turisteilta ja joku niitä ruokkikin. Hassua, sillä suomalaisena olen aina tottunut siihen, ettei tämmöisissä paikoissa koskaan saa ruokkia mitään eläimiä, mutta täällä ei kai sitten niitä sääntöjä niin noudateta. Suomessa joku metsänvartija olisi varmasti syöksynyt paikalle sormi pystyssä kieltämään moisen. Toisaalta kaikenlaisten ruokien syöttäminen eläimille voi olla tietysti vaarallista.
Kyllä näissä maisemissa viihtyi ja lopussa, mihin vesiputoukset päättyivät oli mahdollisuus pulahtaa uimaankin. Monilla oli omat eväät mukana ja meilläkin olisi ollut mahdollisuus istahtaa piknikille tuonne polun varrelle tai sitten tähän putouksille. Ihmisiä oli vain liikaa, joten oli viisaampaa käydä viereisessä ravintolassa lounaalla. Siellä sai, ihme kyllä, lounastaa rauhassa.
Mikäs sen ihanampi kuvauspaikka hääparille, kun ottaa täällä hääkuvat. Näimme vessajonossa naisen pukupusseineen ja hetken kuluttua hän käveli sulhasensa kanssa hääpuvussaan kohti putouksia, kuvaajan juostessa perässä kuvaamassa hetki hetkeltä suurta onnen päivää. Ihanan romattista, mutta kuinkahan monta kertaa kuvat piti ottaa uudestaan turistien poukkoillessa kuvissa.
Retkemme jatkui lähellä olevaan pieneen kylään, jossa yritys nimeltään Stella Croatica, valmistaa ja myy mm. paikallista oliiviöljyä, joka on saanut kunniamaininnan maailman parhaana oliiviöljynä sekä muita manteleista, taateleista, pähkinöistä valmistettuja elintarvikkeita. Yrityksen vieressä on vanhoja kivitaloja, joista näkee kuinka ihmiset aikoinaan elivät täällä vuoren kupeessa ja pääsimme kurkistamaan myös näiden talojen sisälle. Askeettista ja sanoisinko minimalistista, no sehän sopii myös nykyaikaan.
Nykyisin on tapana hiukan modernisoida näitä kivitaloja nykyaikaisemmilla varustuksilla; kunnon keittiöt ja kodinkoneet ja ulkona ehkä myös uima-allas. Näitä taloja sitten vuokrataan turisteille, jotka voivat asustella ja lomailla täällä vuorilla rauhassa ja kuitenkin keskustan hälinä on vain 15 minuutin ajomatkan päässä, jos sinne mielii. Myös polttariporukoille tämä on ollut suosittu vaihtoehto.
Päivä oli pitkä ja kello kolkutteli jo puolta seitsemää illalla, kun saavuimme viimein takaisin hotellille. Kannatti lähteä retkelle, sillä näillä retkillä aina saa enemmän tietoa, kuin itsenäisesti matkatessa. Jopa tytär tykkäsi, vaikka olikin alussa hiukan nihkeästi retkelle lähdössä.
Share on: 6 Comments Uudemmat tekstit