Matt Haig: Radleyn perhe - Lukukeskus
Radleyt ovat päällepäin varsin normaali perhe. Heillä on kaunis omakotitalo, tila-auto ja kaksi teini-ikäistä lasta Clara ja Rowen. Peter-isällä on hyvä työpaikka lääkärinä. He asuvat rauhallisessa pikkukylässä ja tulevat hyvin toimeen naapureidensa kanssa.
Onnellisien kulissien takana piilee kuitenkin suuri salaisuus, jota edes perheen lapset eivät tiedä. Todellisuudessa he ovat vampyyreja; Peter on ollut sellainen syntymästään asti ja äiti Helen on ”käännynnäinen” eli hän on joskus ollut ihminen. He pidättäytyvät verenjuonnista ja yrittävät elää kuten normaalit ihmiset, käyttäen 60 suojakertoimen aurinkorasvaa ja käyden normaalisti töissä ja koulussa.
Suhteellisen ennalta arvattavan tapahtumaketjun jälkeen totuus käy ilmi myös lapsille, ja keskiluokkainen unelma alkaa säröillä. Yhtäkkiä perheellä on ruumis hävitettävänä, poliisit perässä ja Peterin rokkarihenkinen, moraalista piittaamaton veli Will tulee pyörimään heidän nurkkiinsa rähjäisen asuntoautonsa kanssa. Veljen kautta muitakin salaisuuksia alkaa tulla pintaan. Kestävätkö kulissit?
Idealtaan herkullinen kirja ei toteutukseltaan täysin vastaa odotuksia. Tarinana se on viihdyttävä ja helppolukuinen ja rivien välissä päästään käsittelemään vakavampiakin aiheita vampyyriperheen arjen ohessa. Jotain jää kuitenkin puuttumaan.
Ehkä se johtuu hahmoista, jotka tuntuvat jostain syystä kovin kaukaisilta tai siitä että aiheen käsittely tuntuu hyvin varovaiselta ja sliipatulta. Aivan kuin kirjailija olisi vain keksinyt hyvän idean, mutta ei olisi oikein tiennyt miten lähteä asiaa käsittelemään.
Ironista kyllä, kirja on parhaimmillaan ennen kuin mitään konkreettista on ehtinyt tapahtua, kuvatessaan perheen hienovaraista selviytymistaistelua jokapäiväisessä elämässä. Moniin alkukohtauksiin mahtuu myös spontaania, mustaa huumoria ja kliseillä leikittelyä. Erityisesti hyvin valitut lausunnot ”pidättäytyjän käsikirjasta” ja tiettyjen klassikkokirjailijoiden ja rokkareiden yhdistäminen vampyyriperinteeseen saa välillä hymyn huulille.
Loppua kohti kirja alkaa kuitenkin menettää omaleimaista huumoriaan ja ottaa itsensä turhan vakavasti erityisesti lopullisen ratkaisun kanssa.
2 1/2/5