Harley Cokeliss: Dream Demon 30 vuotta
Kaliforniassa syntynyt ja Chicagossa varttunut, mutta Englannissa elokuvakoulunsa käynyt ja suurelta osin myös uraansa tehnyt Harley Cokeliss (s.1945) oli paikalla Portossa useammassakin ominaisuudessa. Miehen vankkaa kulttimainetta nauttivan Dream Demon (1988) -elokuvan ensi-illasta tulee kuluneeksi tasan 30 vuotta ja sen jo kadonneeksi luullusta filmimasterista Cokeliss on työstänyt Fantasportossa nähdyn director’s cutin. Lisäksi ohjaaja toimi festivaalin Fantasia-pääsarjan tuomaristossa, sekä kävi noutamassa elämäntyöpalkinnon pitkän ja ansioituneen uran johdosta elokuva-alalla.
Olen valmistautunut Cokelissin kohtaamiseen puhelimeni muistissa olevalla hyvälaatuisella skannilla niin ikään kulttimainetta nauttivan Taistelurekan (Battletruck, 1982) kotimaisen vhs-julkaisun kannesta. Fantasporton meet & greet -tilaisuudessa Rivoli-teatterin yläkerrassa tilaisuuteni koittaa ja esiteltyäni itseni Cokelissille kerron haluavani näyttää hänelle jotain. Ohjaaja ihastelee kansikuvaa, pyytää jopa lähettämään sen sähköpostilla itsellensä ja kertoo kuvituksen näyttävän teemaltaan tutulta, mutta elokuvan suomenkielinen nimi ei soita kelloja. Keskusteluyhteys on joka tapauksessa avattu ja Cokeliss osoittautuu vuolassanaiseksi tarinoijaksi ja Fantasporto-viikon aikana miehen elokuva-aiheisia anekdootteja tulee kuultua melkoinen määrä. Varsinkin kun asumme festivaalin yhteistyökumppanina toimivan majoitusliikkeen tiloissa saman katon alla, kiinnostavaa tarinaa tulee usein jo varhaiseen aikaan aamiaistiloissa kahvin äärellä.
Roger Cormanin avittamana syntynyttä Taistelurekkaa pidetään aika yleisesti Asfalttisoturi (Mad Max 2, 1981) -kopiona. Cokelissin kertomus siitä, kuinka Asfalttisoturin ohjaaja George Miller on myöntänyt nähneensä Taistelurekan käsikirjoituksen ennen omien kuvaustensa aloittamista asettaa asiat ehkä hieman toiseen valoon. Cokeliss selittää asian enempää hötkyilemättä "ideoita sinkoili eetterissä puolin ja toisin" -ilmiöllä. Asfalttisoturi ja Taistelurekka kuvattiin täsmälleen samaan aikaan, ensin mainittu Australiassa ja jälkimmäinen Uudessa-Seelannissa. Muita Cokeliss-ohjauksia kultaisella 1980-luvulla olivat esimerkiksi John Carpenterin käsikirjoittama teknotrilleri Black Moon Rising (1986), pääosassaan Tommy Lee Jones sekä Burt Reynoldsille räätälöity Malone (1987). Alun kolmattakymmentä nimikettä käsittävä filmografia on monipuolinen sisältäen esimerkiksi science fictionia, dokumentteja ja lastenelokuvia. Viimeksi mainitut ovat tuoneet Cokelissin Suomeenkin; ensin vuonna 2003 nappaamaan ykköspalkinnon Oulun kansainvälisellä lasten- ja nuortenelokuvien festivaalilla ohjauksella May saa suojelusenkelin (An Angel for May, 2002), sekä vuonna 2009, jolloin mies kutsuttiin samaisen elokuvatapahtuman tuomaristoon. Portossa kuulinkin varsin paljon ylistystä Suomen luontoa sekä erityisesti Lappia kohtaan.
Fantasporto kiinnitti persoonalliseen ohjaajaan huomiota ensimmäisen kerran jo vuonna 1982, kun festivaalin tuomaristo palkitsi Cokelissin lapsille ja nuorille suunnatun sci-fi -elokuvan Glitterball (1977) erikoispalkinnolla. Alkuvuodesta 1989 olikin sitten Dream Demonin vuoro. Cokeliss kertoo Dream Demonin juhlanäytöksen jälkeisessä Q&A -tilaisuudessa, ettei edes tiennyt elokuvansa olleen mukana festivaaleilla 80-luvun lopussa. Siihen ovat syynä sekavat talouskuviot tuotantoyhtiön ja muiden elokuvaprojektiin liittyneiden firmojen kanssa, ja Dream Demon hävisikin varsin totaalisesti kartalta 90-luvun alkuun tultaessa. Edellä mainittujen lafkojen konkurssit edistivät asiaa. Vhs-julkaisujen laita ei ollut paljon paremmin. Hyvänä esimerkkinä lakijuttu elokuvan amerikkalaiset kotivideo-oikeudet omistaneen Warner Brothersin ja Dream Demoniin sijoittaneen Vestron Videon välillä. Oikeutta käytiin Cokelissin mukaan 10-15 vuotta, jona aikana ei mitään todellista edistystä elokuvan saatavuuden suhteen tapahtunut.
Kun Britannian filmi-instituutti BFI pyysi Cokelissilta digitoitua, restauroitua versiota Dream Demonista ei lähtökohta ollut paras mahdollinen; Cokelissilla oli oma printtikappaleensa, mutta alkuperäinen negatiivi oli kateissa. Sinnikkyyttä vaatinut ja hupaisia piirteitä sisältänyt jäljitys tuotti tulosta, kun Cokeliss pääsi elokuvansa jäljille Luxenburgissa toimivan perintätoimiston kautta! Monimutkaisen puhelinsoittorumban jälkeen Cokeliss sai tietää BFI:n sittenkin hallitsevan elokuvan oikeuksia tätä nykyä. Hän sai myös vihiä kolmesta isosta jäljellä olevasta filmilaboratoriosta, joista saattaisi löytyä jotain. Uskomattomien käänteiden jälkeen Cokeliss sai kuulla yhden laboratorion varastosta löytyvän 35 filmikanisterillista Dream Demonia. Ne sisälsivät peräti elokuvan väli- eli interpositiivin, joka on paras mahdollinen lähde alkaa restauroimaan elokuvaa.
Dream Demonin restauroitu versio näytti Rivolin kankaalla teknisesti pahuksen hyvältä 80-lukulaiseksi pienen budjetin kauhuelokuvaksi. Cokeliss on vaihtanut elokuvan lopun omien sanojensa mukaan "alkuperäisen suunnitelman mukaiseksi" ja tehnyt maltillisen pieniä editointeja pariin muuhunkin kohtaukseen. Kaikki olennainen on edelleen paikoillaan; verentahrima morsian, erinomaisesti näyttelevän ja maineikkaaseen näyttelijäsukuun kuuluvan Jemma Redgraven todellisuuteen sekoittuvat painajaiset sekä Timothy Spallin karmiva paparazzi, jonka olemus toimii vanhan liiton lateksiperinteeseen nojaavan maskeerauksen taidonnäytteenä. Näin överissä roolissa tätä arvostettua luonnenäyttelijää on harvemmin nähty. Cokeliss kertoi filmiryhmänsä onnistuneen tunnelman luomisessa niin tehokkaasti, että Redgrave oli kuvauksia tehtäessä aidosti kauhuissaan. Se ei luonnollisesti ollut, eikä saakaan olla, tarkoitus, mutta ehkä osa ilmapiiristä välittyy myös katsojalle.
Dream Demon on niin täynnä omanlaistaan viehätystä, että sen heikkoudet on helppo antaa anteeksi. Kathleen Wilhoite onnistuu ylittämään brittikartanosta juuriaan etsivän amerikkalaisen Jennyn roolissa pari kertaa ärsytyskynnyksen, eikä kliseiseksi kirjoitettu hahmo auta yhtään asiaa. Jennynä takaumissa noin 12-vuotiaana pikkutyttönä nähtävä Annabelle Lanyon on sen sijaan ällistyttävä. Etenkin kun ottaa huomioon että hän on kuvauksien aikaan ollut jo reilusti yli parikymppinen. Be-Bop Deluxe -yhtyeensä kanssa 1970-luvulla kohtuullista suosiotakin saavuttaneen Bill Nelsonin soundtrack lähentelee täydellistä. Ambientista jylhempiin kirkkourkusoundeihin sisältävältä ääniraidalta nostan ainakin Dream Demonin viimeisten minuuttien sävelet lopputekstibiisien kaanoniin. Cokeliss lupaili Dream Demonin ohjaajan versiosta dvd/blu-ray -julkaisua runsaalla ekstramateriaalilla lähiaikoina, ja onpa BFI valinnut elokuvan filmiprintin syväjäädytettäväksi omaan core-kokoelmaansa jälkipolvia varten. Filmiprojektorin löytäminen 200 vuoden päästä voi tosin olla haastavaa.