Kirjaneidon tornihuone: David Levithan - Two Boys Kissing
David Levithanin romaanit ovat olleet minulla jo pitkään tutustumislistalla, koska hän on yhden lempikirjani, Will Grayson, Will Grayson, toinen kirjoittaja. (Toinen on John Green.) Kun selailin Goodreadsissa Levithanin kirjoja ja katsoin samalla mitkä hänen teoksistaan löytyvät kirjastosta, päädyin lopulta varaamaan hänen uusimman teoksensa, Two Boys Kissing. Synopsis kuulosti hauskalta ja omaperäiseltä, muttei minulla ollut kirjaa kohtaan sen suurempia odotuksia. Mutta tämä kirja. Tämä kirja. Two Boys Kissing romutti kaikki oletukseni, mutta parhaalla mahdollisella tavalla. Odotin kirjan olevan hyvä, mukava lukukokemus, jota ei sen kummemmin jäisi muistelemaan. Hah, hah, haa. Kuinka väärässä sitä voi olla? Two Boys Kissing oli loistava, loistava kirja joka tulee varmasti kummittelemaan takaraivossa jonkin aikaa. Taidan haluta lukea kaiken, mitä Levithan on ikinä kirjoittanut. (Jos joku on kynäillyt tämän ja osan Will Grayson, Will Graysonista, pidän elämäntehtävänäni lukea häneltä kaiken.)
Vaikka kirja olikin hyvin erilainen, mitä olin odottanut, idean olin sentään onnistunut nappamaan. Two Boys Kissing on monen ihmisen, monen pojan tarina, mutta kaikki kietoutuu Harryn ja Craigin ja yhden suudelman ympärille. 17-vuotiaat Harry ja Craig, parhaat ystävykset ja entiset rakastavaiset, ovat nimittäin päättäneet tehdä maailmanennätyksen kategoriassa pisin suudelma. Suudelman tulee kestää kolmekymmentäkaksi tuntia, kaksitoista minuuttia ja kymmenen sekuntia. Samaan tarinaan kietoutuu myös monta muuta ihmistä ja rakkautta. Peter ja Neil ovat olleet yhdessä vuoden, Avery ja Ryan ovat vasta tavanneet. Cooper on yksin ja aivan rikki. Harryn ja Craigin suudelman jatkuessa ja tuntien kuluessa kerrotaan myös heidän tarinansa. Ja kaiken taustalla kaikuu kokonaisen sukupolven ääni, kaikkien AIDS:iin kuolleiden miesten ääni.
Kirjan perusidea, kuten sanottua, oli minulla selvillä. Siinä missä menin vikaan, oli kirjan tunnelma ja kerrontatapa. Maailman pisin suudelma kuulostaa niin älyvapaalta idealta, että erehdyin pitämään kirjaa paljon kevyempänä kuin se lopulta olikaan. Kevyt Two Boys Kissing ei kuitenkaan ole, 243 sivuun mahtuu sellainen tunteiden ja ajatusten vuoristorata, ettei paremmasta väliä.
Kirjan kauneus pohjautuu suuresti Levithanin tekstiin ja kirjan kerrontatapaan. Kirjassa ei esimerkiksi ole ollenkaan lukuja, vaan osat on erotettu toisistaan välilyönneillä tai tähdillä. Minä, joka tempaudun kirjojen mukaan todella helposti, olin siis mennyttä jo pelkästään tuon takia. Milloin lopettaa lukeminen, kun ei voi lukea "enää vain yhtä lukua"? Jaksotus ei kuitenkaan ole mitään verrattuna Levithanin tekstiin ja kirjan kerrontaan.
Kertojanääni kirjassa on todella epätavallinen. Harryn, Craigin ynnä muiden henkilöiden tarinat kerrotaan kyllä usein hän-kertojalla, mutta pääosa kirjan kantavasta voimasta on kirjoitettu me-muodossa.
"We are rarely unanimous about anything. Some of us loved. Some of us couldn't. Some of us were loved. Some of us weren't. Some of us never understood what the fuss was about. Some of us wanted it so badly that we died trying. Some of us swear we died of heartbreak, not AIDS."
Lukemani painoksen takakansi ei mainitse tätä me-muodossa olevaa kertojanääntä, joka hämmensi minua aluksi. Silti tempauduin välittömästi mukaan tekstin rytmiin ja pikku hiljaa asiat alkoivat selvitä. Me-kertoja on kokonaisen sukupolven ääni, se on kaikkiin AIDS:iin kuolleiden miesten ääni. Tuo kertoja katselee Harryn ja Craigin suudelmaa, se seuraa Peteriä ja Neiliä, Ryania ja Averyä sekä Cooperia. Suuri osa kirjojen henkilöistä ei koskaan tapaa henkilökohtaisesti, kaikki kietoutuu yhteen Harryn ja Craigin suudelmassa ja kertojanäänessä.
Kirjan kantavana teemana on kuitenkin homoseksuaalisuus. Kaksi poikaa aikoo rikkoa ennätyksen maailman pisimmästä suudelmasta ja edellinen sukupolvi seuraa kuinka uusi sukupolvi kamppailee samojen ongelmien kanssa kuin hekin aikanaan. Craigin vanhemmat eivät tiedä tämän homoudesta, Cooperin saavat tietää, eikä se pääty hyvin, Neilin vanhemmat taas eivät huomioi koko asiaa. Peterin vanhemmat puolestaan kohtelevat Neiliä kuin toista poikaansa ja Harryn vanhemmat ovat mukana ennätyssuudelman suunnittelussa.
Two Boys Kissing olikin paikoin todella kipeää luettavaa ja (kenellekään ei varmaan tule yllätyksenä, minä kun olen tunteellinen lukija) itkin monen monta kertaa. Joskus itkin sille, mitä entinen sukupolvi oli saanut kokea, itkin sille, mitä henkilöt kävivät läpi ja itkin tekstin kauneudelle. Halusin antaa lohduttavan halauksen kaikille ja lyödä Cooperin isää. Lujaa. Lopun lähestyessä luin peläten ja kädet täristen. Pelkäsin Harryn ja Craigin epäonnistuvan viime hetkillä ja pelkäsin Cooperin puolesta. Lopussa surun kyyneleet muuttuivat onneksi helpotuksen ja liikutuksen kyyneliksi. Silti en voi sanoa olevani erityisen iloisella mielellä.
Erityisesti minua kosketti Harryn ja Craigin osuus kirjasta. He seurustelivat vuosi sitten, mutta jäivät silti ystäviksi kaiken jälkeen. Heidän ystävyytensä oli ja on vahva, eikä särkynyt samalla kun Craigin sydän. Ja juuri se ystävyys mahdollistaa suudelman.
"They weren’t using the kiss to keep their love alive, but were using their friendship to keep the kiss alive."
Two Boys Kissing jätti minut surulliseksi ja onnelliseksi samaan aikaan. Luettuani kirjan loppuun (yöllä...) minun olikin lääkittävä itseäni vielä City of Heavenly Firen hauskoilla söpöilykohtauksilla. Nukkumaan pääsin lopulta sielu rauhoittuneena, mutta kirja on silti kummitellut mielen perukoilla koko päivän. Olen lueskellut pätkiä tunteellisessa mielentilassa ja tutkaillut josko kirjaa löytyisi Tampereen kirjakaupoista. (Nope.) Aion lukea kaiken, mitä David Levithan on kirjoittanut ja tämänkin vielä uudelleen sitten joskus.
Two Boys Kissing oli surullinen, kaunis ja herkkä ja rakastin sitä. En tiedä onnistuinko vangitsemaan tähän bloggaukseen puoliakaan niistä tunteista ja niistä ajatuksista joita kirja herätti. Sanon siis vain: Lukekaa tämä.
Lähettänyt Kirjaneito klo 18.22.00
Tunnisteet: ♣♣♣♣♣, Egmont UK, englanti, kirjastolaina, Levithan David, nuortenkirjallisuus
Aavis 20. heinäkuuta 2014 klo 1.47
Ajattelin ensiksi, että ei (lähinnä koska mitä muuta Levithan on kuin John Green -fanityttöjen silloin tällöin muistama varjo), mutta arviosi uhkaa herättää yllättävän suurta kiinnostusta... harmi vain että tätä on niin kehnosti saatavilla!
Ihailtavan kiihkeä teksti. ;)
Kirjaneito 20. heinäkuuta 2014 klo 11.22
Hah, kiitos :D Suosittelen ehdottomasti kaivamaan tämän jostain jos suinkin mahdollista, hieno kirja!
Anonyymi 20. heinäkuuta 2014 klo 11.59
Eikö tätä kirjaa siis ole suomennoksena? Ainakaan vielä? Kuulostaa mahtavalta kirjalta, ja tekisi hirveästi mieli lukea, mutta en jaksaisi englanniksi... Voih..
Kirjaneito 20. heinäkuuta 2014 klo 13.35
Ainakaan minun tietääkseni kirjaa ei ole suomennettu, enkä tiedä aiotaanko. Toivottavasti kyllä, tämä on loistava kirja. Jos yhtään kiinnostaa ja innostus riittää englanniksi lukemiseen, suosittelen lämpimästi. :)