Namaskaram Sukritham: syyskuuta 2013
Perhe nimeltä Sukritham
Tänään kerron hieman tulevasta kodistamme ja motiiveista lähteä juuri Sukrithamiin.
Suomi on tottunut tällaisiin ja tällaisiin uutisiin Intiasta. Yksi blogimme keskeisiä ajatuksia on näyttää myös toista puolta. Kaiken kurjuuden ja murjonnan keskellä on paljon hyvää ja kaunista. Siitä ei juuri otsikoita näy.
Sukritham Girls’ home on loistava paikka kasvaa. Siellä jokaisesta tytöstä pidetään hyvä huoli. Intialaisessa yhteiskunnassa orpotyttöjen asema on lähtökohtaisesti aivan surkea. Sukrithamin kodissa nämä orvot muuttuvat perheenjäseniksi ja saavat intialaisen köyhän näkökulmasta ylenpalttisesti kaikkea hyvää. Ylenpalttisuus koostuu perusasioista ja vähän yli.
Ruokaa. Joka päivä jokainen syö vatsansa täyteen monta kertaa päivässä. Ruoka on monipuolista, terveellistä ja hyvää. Lihaa ei syödä katsomuksellisista syistä. Mahadev, Sukrithamin perustaja on koulutukseltaan kokki ja pitää huolta, että kaikki ruoka on erinomaista. Kokemuksesta voin sanoa, että kaikki maistuu taivaalliselta!
Koulutusta. Tytöt käyvät koulua. Tarkemmin sanoen kolmea eri koulua, joihin heidät joka aamu viedään ja josta joka iltapäivä haetaan. Iltaisin kaikki istuvat alas tekemään kotitehtäviä. Isot auttavat pieniä, kun omilta läksyiltään ehtivät. Uncle-Mahadev istuu lattialla tyttöjen keskellä, tarkistaa jokaisen läksyt ja auttaa, kun apua tarvitaan.
Harrastuksia. Jokaisella on kulttuuriharrastus. Lauantaisin käydään tanssitunneilla ja soittotunneilla. Tanssi on perinteistä keralalaista tanssia. Sukrithamissa tahdotaan tyttöjen olevan ylpeitä intialaisuudestaan ja tutustuvan kulttuuriperimäänsä. Instrumenteista suosituin tyttöjen keskuudessa taitaa olla viulu. Koska viuluja on kotona vain yksi, jokainen soittaja saa treenata vuorollaan. Laulajiakin löytyy. Tanssia, laulua ja soittoa harjoitellaan joka päivä ennen kouluunlähtöä. Tytöt pääsevät esiintymään monta kertaa vuodessa erilaisiin juhlallisuuksiin. Jotkut heistä on palkittu koulujenvälisissä kilpailuissa erityisestä lahjakkuudesta.
Arjen taitoja. Kaikki kotityöt tehdään yhdessä. Jokainen tekee joka päivä jotakin: auttaa keittiössä, pesee lattioita, pyykkää tms. Pienet oppivat isoilta ja auttavat taitojensa ja ikänsä mukaan. Kenellekään ei tule kohtuutonta työtaakkaa ja kaikki kodin asiat tulee hoidettua. Näin tytöt myös oppivat itsenäisiksi arjenpyörittäjiksi. Usein orpokotien lapset jäävät vaille tällaisia perustaitoja, vaikka pääsisivätkin kouluun. Sukrithamissa ei laitostuta, vaan eletään suurperheen tavoin. Omassa puutarhassa kasvaa vihanneksia ja hedelmäpuita. Tuoretta luomuruokaa kerätään itse omaan keittiöön. Hoidettavana on myös kotieläimiä: koiria, kanoja ja lehmä. Juuri nyt Sukrithamiin on rakenteilla uusi navetta, jotta lapset saisivat juodakseen oman tilan luomumaitoa.
Aikuisten huomiota. Aikuiset ovat saatavilla koko ajan ja aikuisia kiinnostaa. Kun itkettää, pääsee syliin. Kun on riemuissaan, saa riemun jakaa. Kun tekee tyhmyyksiä, saa puhuttelun, ei selkäsaunaa. Läksyjenteosta huolehditaan, kunnon syömisestä huolehditaan, terveydestä ja puhtaudesta huolehditaan, hyvästä käytöksestä huolehditaan, hengellisestä kasvatuksesta huolehditaan, koulu- ja harrastuskyydeistä huolehditaan, nukkuma-ajoista huolehditaan… Lista on loputon ja aika ihana. Jopa suomalaisen luokanopettajan kriittisin silmin tarkasteltuna näitä lapsia kasvatetaan hyvin.
Hyväksyntää. Paitsi huomiota, aikuiset antavat lapsille hyväksyntää. Jokainen on erilainen. Kaikkien pitää tulla toimeen keskenään, mutta jokainen on yksilö ja saa olla arvokas sellaisenaan. Edellisellä vierailullamme tuskastuin tyttöön, joka roikkui minussa fyysisesti kaiken sen ajan, jonka vietimme samoissa tiloissa. Huomionhakuisuus oli r-a-s-i-t-t-a-v-a-a. Juttelin Mahadevin kanssa, jolle tyttö toi erikseen näytettäväksi suunnilleen jokaisen kirjaimenkin läksyjen teon aikana. ”Hän tarvitsee nyt huomiota. Hyvä, että hän ymmärtää itse hakea sen”, tuleva pomoni totesi hymyillen. Toinen, porukan nuorin ja viimeisimpänä perheeseen liittynyt tyttö oli hyvin hiljainen ja viihtyi enimmäkseen omissa oloissaan. Tarkkailin häntä paljon ja vietimme yhdessä aikaa lähinnä tuijotellen taivasta ja puita. Kun kysyin tytön käytöksestä, vastasi Mother, Sukrithamin äiti, minulle: ”There is nothing wrong with her. She is just in slow motion.”
Miksi siis lähdemme sinne? Näihin lapsiinhan panostetaan jo! Ja Intia on pullollaan porukkaa, joiden perustarpeita ei tyydytetä. Voisin mennä johonkin ja opettaa jonkun lukemaan. Tai ostaa ja tehdä ruokaa ihmisille, joilla ei ole, mitä suuhunsa laittaa. Kuitenkin valitsin (sillä minä tämän paikan valitsin ja Lauri suostui mukaan. Enniltä ei kysytty) Sukrithamin, jossa elää tarpeensa tyydyttäneitä, onnellisia lapsia.
Siksi, että minulla on iso usko näihin lapsiin. Allekirjoitan Sukrithamin toiminnan täydestä sydämestäni. Uskon, että näillä tytöillä on valoisa tulevaisuus edessään. Uskon, että Sukrithamin tytöistä tulee yksilöitä, jotka jakavat uudenlaista intialaisen naisen mallia Sukrithamin ulkopuolelle. Sukrithamin tytöt uskovat itse itseensä ja omiin mahdollisuuksiinsa. Heille on opetettu, että kaikki on mahdollista, kun on valmis näkemään vaivaa. He tietävät, että naiset voivat tehdä mitä tahansa.
Juuri tällaisten tyttöjen äänen vahvistaminen maailmassa on minulle tärkeää. Pitkällä tähtäimellä näen näiden lasten olevan rakentamassa sosiaalisesti tasa-arvoisempaa Intiaa. Jaksan uskoa, että näihin, omalla elämänasenteellaan maailmaa muuttaviin tyttöihin kannattaa panostaa.
Minä lähden Sukrithamiin oppimaan. Oppimaan Mahadevin hymystä ja kärsivällisyydestä sekä äidin loppumattomasta lempeydestä ja leimaamattomuudesta. Eniten lähden oppimaan tytöiltä. Vaikka näennäisesti menen paikalle opettajana, on tärkein tehtäväni kysyä, mitä tytöt tahtovat itsestään ja maailmastaan sanoa: etsiä, löytää ja jakaa niitä ääniä ja tarinoita, jotka yksi kerrallaan ylittävät tällaiset ja tällaiset kohtalot.
Lähettänyt Annamarika klo 12.27 Ei kommentteja: