LAMB OF GOD, DEVILDRIVER
Killadelphia-liven tiimoilta Saksaan viidelle keikalle saapunut Lamb Of God sattui onnekseni samaan aikaan Hampuriin kuin meik�l�inenkin. Keikkapaikkana oli viimeist� lippua my�den loppuunmyyty piskuinen Logo. Kyseinen mesta on noin prosenttiyksik�n suurempi kuin kotoinen Semifinal. Perinteisesti Saksassa ollaan huomattavasti kuluttajayst�v�llisempi� ja t�sm�llisempi� keikkojen alkamisaikojen suhteen kuin Suomessa. Illasta toiseen aloittaa l�mmittelij� puoli yhdeks�n, ja siit� sitten t�sm�llisesti 21.15 ja 22.15. T�ll� keikalla ensimm�isen� lauteilla oli The Agony Scene, jonka olisin mieluusti katsastanut ja l�ylytt�nyt, mutta logistisista (lue: baariteknisist�) syist� johtuen missasin. Astuessani pahnoile, lopetti yhtye juuri settins� ja kiitti g�nthereit� reippaasta vastaanotosta.
Reilun vartin roudauksen j�lkeen paikkaan n�hden suhteellisen isolle lavalle nousi Dez Fafaran luotsaama, kaksi albumia julkaissut, metalli-hybridi Devildriver. Vaikka en ole yhtyeen materiaaliin pahemmin tutustunut, niin t�ytyy my�nt��, ettei kertaakaan kolmen vartin aikana k�ynyt mieless�, ett� saisi meikkinaama suksia niittirannekeineen kuuseen koko mestasta. Yhtyeen soundihan perustuu aika paljolti melodisilla riffeill� h�ystetyn death metal �komppiryhm�n ymp�rille. Kaikki soittimet oli viel�p� saatu miksattua eritt�in hyvin kuuluville, sill� useasti tuon tyylinen kuolonmetallia liputtava yhtye saadaan kuulostamaan melkoiselta puurolta liven�. My�s Fafaran energinen vokalisointi kuulosti eritt�in hyv�lt�. Herrallahan on tapana sotkea lauluunsa ajoittaisia black metal �kirkumisia. N�m� eiv�t aina jaksaneet paljoakaan naurattaa, mutta muuten homma kyll� toimi.
Yhtye sai l�mmitelij�n asemaansa n�hden todella omistautuneet vastaanoton, sill� se hius- ja hilsem��r�, joka ilmassa oli, ei synny aivan tyhj�st�. Ainoa kappale, jonka setist� pystyin tunnistamaan, oli I Could Care Less. Se toimi sitten sit�kin paremmin, ja oli ehdottomasti setin kohokohta. Vaikka muussakaan materiaalissa ei juuri moittimisen sijaa ollut. Fafara jaksoi vaatia yleis���n my�s jatkuvaan moshaamiseen, ja sit� saa mit� tilaa. Illan piikikk�in v�lispiikki liittyi my�s kyseiseen toimintaan, sill� Fafara totesi setin l�hestyess� loppua seuraavaa: Now I wanna see a real fucking mosh-pit. Not some fucking hardcore kick-boxing bullshit. I fucking hate that shit!
Lamb Of God, t�t� on odotettu. Tutun taustanauhan saattelemana yhtye kapusi lavalle ja r�v�ytti paikan s�leiksi heti kerrasta. Laid To Rest on l�hes infernaalisen loistava avaus, jolla saadaan kyll� kansa puolelle, mik�li sellaiseen on aihetta. Ja t�ll� yhtyeell� sit� aihetta todella l�ytyy. Surffaajatkin innostuivat lainelle, mutta samalla he joutuivat ottamaan katosta vastaan, etteiv�t olisi puristuneet yleis�n k�sien ja katon v�liin. My�s rokkipoliisien takaseinustalla, siell� oikealla puolella, oli todellinen tungos ja hikinen olla. Tilaa ei olut edes niin paljon, ett� olisi mahtunut sulavasti kaatumaan.
B�ndist� huomaa, ett� se on kiert�nyt Ashes Of The Waken tiimoilta lukemattomia kuukausia. Kitaristit Mark Morton ja Will Adler tuntevat toistensa ajatukset ja soitto sit� my�den saumatonta. My�s rumpali Chris Adler paukuttaa kannujaan ja l�tistelee basareitaan siihen malliin, ett� yksi metallimaailman kovimmista kannuttelijoista saattaa majailla Lamb Of Godin kannujen takana. Mutta se kaikkein energisin henkil� yhtyeess� on ehdottomasti vokalisti Ryan Blythe. Laiha mies on lavalla kuin ekstaasia nauttinut ADHD-oireyhtym�st� k�rsiv� Predator. Kaikesta riehumisesta huolimatta herran vokalisointi on tarpeeksi selke�t�, sek� vihaista. Mies on aikanaan itse todennut, ettei h�n pysty laulamaan rakkaudesta, vaan antaa Howard Jonesin hoitaa ne hommat. Se on kyll� kuultavissa, sill� yhtyeen sanoituksissa ei juuri rakkaudesta h�pist�. Vihaa ja ep�kohtia tarinoista l�ytyy sit�kin enemm�n.
Reilun 70-minuutin setiss� oli kaikki helmet kahdelta edelliselt� albumilta, kuten Now You Got Something To Die For, Hourglass ja Omerta. Mukaan mahtui my�s muutama veisu ajalta jolloin yhtye tunnettiin nimell� Burn The Priest. Timanttia, energiaa, vihaa, hike� ja verta. Siin� on satsi, jonka Lamb Of God saa lavalla aikaiseksi. Suosittelen jokaiselle itse��n kunnioittavaa metallistia hankkimaan Killadelphia-tallenteen ja toteamaan itse yhtyeen kunnon. Tunnelma ja intensiteetti tuolla nauhoitteella on tismalleen sama. Ainoastaan yleis�� Philadelphiassa oli noin kymmenen kertaa enemm�n.
Poistuessani paikalta Black Labelin viimeisten soundien aikana, konkretisoitui keikkapaikalla vallinnut hikinen tunnelma. Aina oven avautuessa, nousi keikkapaikasta valtava vesih�yrypilvi. Siis hikinen tunnelma, sanan varsinaisessa merkityksess�. Whoever appeals to the law against his fellow man is either a fool or a coward. Whoever cannot take care of himself without that law is both. For a wounded man shall say to his assailant, "If I live I will kill you, if I die you are forgiven". Such is the Rule of Honor.