Pikkupedot: syyskuuta 2015
Virtsan pH eli happamuus kertoo virtsateiden hyvinvoinnista. Suositeltu virtsan pH on kissalla 6,0-6,4. PH 6,6'sta ylöspäin on riski emäksisessä virtsassa kehittyville struviittikiteille (lähde). Liian happama pH taasen lisää riskiä vaikeammin hoidettaviin kalsiumoksalaattikiviin. Kiteet muodostuvat mineraaleista ja ajan myötä yhdistyvät toisiinsa muodostaen virtsaputkea tukkivia kiviä. Viimeistään tällöin virtsaamisesta tulee kivuliasta ja hankalaa, mutta oireita voi olla jo pelkkien kiteidenkin aikaan. Hoitamattomana virtsaputki tukkeutuu kokonaan mikä johtaa hyvin pian kissan kuolemaan.
Virtsan pH'seen vaikuttaa suuresti ruokavalio. Kasviperäiset aineet nostavat virtsan pH'ta ja riskiä struviittikiteille (lähde) kun taas eläinperäiset aineet auttavat pitämään virtsan happamana. Myös kissan nestetasapaino ja hiekkalaatikkotottumukset vaikuttavat, sillä virtsan seisominen pitkän aikaa rakossa väkevöittää virtsaa. Korkea nesteensaanti auttaa pitämään virtsan laimeana kuten myös runsas pissaaminen.
En ole ennen murehtinut meidän pH-arvoja, sillä kissat ovat aina olleet mahdollisimman liha- ja nestepitoisella ruokavaliolla. Tämän vuoden alusta asti Noran ruokavaliossa on ollut pakon edestä hiilihydraatteja kun kuivaruokaa pitää käyttää sopivan lihan vaikean saatavuuden vuoksi, mutta olen lisännyt aina runsaasti vettä kuivaruuan sekaan ja Nora pissaa hyvin, joten en ole ollut huolissani Norankaan pH'sta.
Alkuvuonna aloin kuitenkin miettimään, että onkohan Haikun pH kunnossa, sillä se pissaa vähemmän kuin Raku ja Nora. Minulla sattui olemaan pH-liuskoja kaapissa, joten päätin tarkistaa asian ja siinä samalla tarkistaa muutkin kisut. Haiku on kuitenkin haastava mitattava, sillä se käy tarpeillaan hiljaa ja silloin kun en huomaa. Muilta onnistuin saamaan näytteen ja Rakulla oli normaali arvo (6,2 tai 6,5), Noralla aavistuksen koholla, muttei pahasti (6,8). Luovuin Haikun näytteenotosta kun sopivaa tilaisuutta ei näyttänyt millään tulevan.
PH-liuskan mittausskaalan on hyvä vastata noin kissan pH-arvoja tulosten tulkitsemisen helpottamiseksi.
Viime viikolla tuli viimein täydellinen tilaisuus näytteenottoon kun pesin kissojen hiekkalaatikon ja tiesin, että siitä oli jo jonkin aikaa kun Haiku oli viimeksi käynyt tarpeillaan. Hyvällä tuurilla se siis menisi heti laatikolle kun kissat saavat laatikon taas käyttöönsä. Nostin Haikun laatikolle ja sainkin heti näytteen. Mittausten aikaan pidän pH-liuskaa aina taskussa, jotta ehdin ajoissa paikalle kun huomaan kissan menevän vessaan tai kuulen hiekan aloituskuopsutusta. Näytteen otan käyttämällä liuskaa pikaisesti pissasuihkun tiellä. Liuskaa ei tarvitse pitää virtsassa kuin 1 sekunnin verran eli pikainen kastaminen riittää.
Haikun virtsan pH oli normaali (6,2 tai 6,5) ja päätin huvikseni mitata muut kisut uudestaan. Rakun pH ei ollut muuttunut miksikään, mutta Noralla oli kohonnut. Nyt pH näytti 7.0 (neutraali) tai 7.2 (emäksinen). Noralla ei ole mitään kiteisiin viittaavaa käytöstä, pissaa tulee sujuvasti ja suht runsaasti, mutta kohonnut pH on kuitenkin kiteiden riskitekijä. Mieluummin puutun tilanteeseen ajoissa kuin vasta sitten kun kivuliaisiin kiteisiin viittaavaa käytöstä alkaa näkymään.
Virtsaa pystyy happamoittamaan mm. DL-metioniinilla ja ammoniumkloridilla eli salmiakilla. Ammoniumkloridi saattaa kuitenkin aiheuttaa huonoa oloa. Metioniini taasen on luontainen ja jopa välttämätön aminohappo kissalle. DL-metioniinia saa myös Suomesta, mutta sen saanti on hankaloitunut vuosien varrella (esim. useimmat apteekit eivät osaa/pysty sitä tilata eikä nettikaupoistakaan löydy pätevää tuotetta), joten päätin suoriltaan siirtyä ulkomaalaiseen nettitarjontaan ja tilasin Noralle DL-metioniinia Amazon-verkkokaupasta. Laitoin tilaukseen myös lisää pH-liuoskoja, sillä koska DL-metioniini happamoittaa virtsaa, on tärkeää seurata aktiivisesti, ettei pH laske liian alas. Koska meillä ei ole ns. kiirettä happamoittamisen kanssa eikä pudotettavaa ole paljon, aloitan ensin pienestä annostuksesta ja katson riittääkö se.
"Jaa niin mikä koholla ja mistä tiiät?"
"Sen siitä saa kun pissii yleisön edessä; heti tullaan tyrkkään lappua pepun alle."
"Ai sitäkö se mami teki? Luulin, että se antoi etähalin."
Lähettänyt Piivi klo 12.50 20 kommenttia:
Tunnisteet: arkikuulumisia, asiaa
Nora alkoi vähän yli viikko sitten nirsoilemaan raksujen kanssa ja alkoi syödä kuivaruoka-märkäruoka -aterioista vain märkäruuan. Annoin asian olla, josko kyseessä olisi vain hetkellinen kyllästyminen, mutta koska parissa päivässä raksut eivät alkaneet itsestään taas maistua, kokeilin vaihtaa ateriajärjestystä. Noran normaali ateriajärjestys on aamuisin kuiva- ja märkäruokaa, päiväruuaksi lihaa ja iltapalaksi taas kuivaa ja märkää. Vaihdoin lihan iltapalaksi ja tämä auttoi vähän, sillä märkäruoka on täydennysravintoa eikä täten täytä vatsaa juurikaan. Noran oli pakko syödä raksuja, jotta maha täyttyisi ennen iltapalaa.
Raksumenekki oli silti huomattavasti normaalia alempi, joten päätin kokeilla entistä pehmeämpää keinoa ja tuoda vähän vaihtelua ruokalautaselle. Hyytelömärkäruoka ei tarjoa juurikaan makua kuivaruokaan ja vesikastikkeeseen, joten päätin ostaa Primacat Deluxen tender tuna (tonnikalaa vedessä) -märkäruokaa. Vesimuodon avulla makua tulisi enemmän. Harmikseni kuitenkin läheisessä citymarketissa oli tarjolla vain kanaversiota, mikä ei sovi Noralle. Niinpä eksyin pakastealtaalle katselemaan sieltä kalatarjontaa. Noralle ei juurikaan maistu lohi ja seitistä en ole ihan varma onko Nora sille allerginen, joten pelasin varman päälle ja otin kisuille turskaa. Meillä on herkkuna pakastekuivattu turska, joten turska oli varma valinta niin maultaan kuin sopivuudeltaankin.
Keitin turskan torstaina kisuille iltapalaksi. Haiku ja Rakukin saivat osansa sekä turskasta että liemestä. Maistuvuus oli kaikilla erinomainen. Otin keitinliemen talteen ja laitoin sitä seuraavana aamuna Noralle kuivaruuan ja märkäruuan joukkoon. Kuten olin aavistellutkin, maistuvuus oli liemen ansiosta raksuillekin erinomainen. Liemi oli Noralla käytössä kolmisen päivää ja sen jäätyä pois raksut ovat yhä maistuneet erinomaisesti. Vaihtelu näytti virkistävän.
Liemi talteen kuivaruokaa varten ja loppu turskasta pakastimeen
Kalasekoitus: Thriven Lohi & Silli -kuivaruoka, tonnikalamärkäruoka ja turskaliemi
Rakun nirsoilu on harmillisesti jatkunut. Vähäisellä ruokinnalla olo auttoi osittain: maksa ja kivipiira maistuvat mukinoitta, mutta sydän ja keltuainen tökkii yhä. En haluaisi pitää energistä lihotuskuurilaista vähäisellä ruokinnalla, joten kokeilen poitsullekin pehmeämpää keinoa. Olen sekoitellut sydämen ja keltuaisen joukkoon hitusen pakastekuivatun turskan hiutaleita ja ne ovat nostaneet ruuan maistuvuutta huomattavasti, koko ruoka syödään sen ansiosta. Kovin paljon hiutaletta ei tarvita, pieneksi mausteeksi vain ja vähitellen alan jättämään hiutaleiden määrää vähemmälle, kunnes ruoka maistuu taas yksinäänkin.
Lähettänyt Piivi klo 21.35 9 kommenttia:
Tunnisteet: arkikuulumisia, kuivaruoka, märkäruoka, nirsoilu
Nora rakastaa olla sylissä ja tyttö tahtookin syliin useita kertoja päivässä. Sylikissuus tulee kuitenkin lähinnä esille vain tietokoneen äärellä, muulloin syli ei ole niin houkutteleva kanniskelua lukuunottamatta. Nora on varsin nirso sylin kanssa, sillä jotta prinsessa tulisi syliin, minun pitää olla tietyssä asennossa: jalat pöydällä. Jos olen normaalissa istuma-asennossa ja Nora haluaisi syliin, Nora joko pörrää tietokoneen näytön edessä tuskastuneena tai sitten valittaa naukuen lattialla.
Minua ei haittaa vaikeahko syli-/datailuasento, se on oikeastaan jopa ihan toivottua vaihtelua tavalliselle istumiselle ja kun lämmin kehräävä pehmoturkki tulee syliin pusuttelemaan ja nukkumaan, unohtuu se vähäinenkin asennon epämukavuus.
Noran lempinukkuma-asennot ovat kerällä oleminen ja pään jalkojen väliin painaminen. Välillä tyttö nukkuu myös pitkin pituuttaan, mutta yleensä valahtaa siitä pian kerälle silittelyn yhteydessä.
"Silitä masua."
Näin ilmojen kylmetessä Rakukin on alkanut viihtymään sylissä enemmän. Toisin kuin Noralle, Rakulle kelpaa tavallinen istuma-asentokin.
Lähettänyt Piivi klo 16.57 23 kommenttia:
Törmäsin facebookin kissaryhmässä karvapallon ohella myös toiseen leluvinkkiin, nimittäin pullonkorkkiin. Olin tämänkin suhteen hieman skeptinen, mutta halusin kokeilla sitä joka tapauksessa. Ehkei olisi pitänyt yllättyä niin paljon tämänkin toimivuudesta, varsinainen hitti! Pallointoilijat Haiku ja Ragnar ovat leikkineet korkilla ihan innoissaan. Onneksi asumme alimmassa kerroksessa, sillä korkki on suhteellisen äänekäs eritoten yöleikkeihin. Ääni saattaakin olla osasyy hauskuuteen.
Lähettänyt Piivi klo 21.11 18 kommenttia:
Tunnisteet: lelut, video
Istuskelin tavalliseen tapaani koneen äärellä puuhailemassa omiani kun yhtäkkiä musiikin yli kuului kauempaa hento naukaisu. Käännyin katsomaan poitsua ja näky oli sydämensulattava. Raku istui huoneen oven lähettyvillä aivan kuin ei kehtaisi tulla häiritsemään lähemmäs ja sanoi välillä hiljaisella äänellä "au". Yleensä leikkiinpyytäjä on Nora ja sen ääni on vaativa. Rakun kuulosti enemmänkin ujolta ja anteeksipyytävältä.
"Anteeksi kun häiritsen, mutta jos siitä ei ole liikaa vaivaa... Leikki olisi kiva."
"Ymmärrän kyllä, jos olet kiireinen."
"Voin leikkiä yksinkin..."
"Tää on kiva."
Pehmopoika ♥ Yhteisleikin aikana tytöt intoutuivat omaan leikkiinsä.
Pärisevä moottoripyörä pilasi maah(/H)ain keskittyneen vaanimisen. Nora on tottunut uhri ja tietää mitä tapahtuu heti kun se menee oviaukolle.
Nora ehti turvaan ajoissa, maahai jäi ilman saalista.
Lähettänyt Piivi klo 20.48 16 kommenttia:
Lähettänyt Piivi klo 19.49 18 kommenttia:
Noin kuukausi sitten Raku alkoi jättämään monesti syömättä niitä ruuanpaloja, mihin päivän sinkkilisä (tabletin pala) oli joko piilotettuna tai painettuna kiinni kylkeen. Aluksi pidin tätä sattumana, Raku kun välillä jättää osan iltapalasta syömättä, mutta myöhemmin aloin epäilemään sinkkitabletin maistuvuutta. Välillä sinkkitabletti päätyi suuhunkin asti, mutta saanti oli kuitenkin hyvin epätasaista. Epätasaisen saannin aikaan Rakun karvanlähtö lisääntyi huomattavasti. Nyt kun olen alkanut suosiolla antamaan sinkkitabletin palan suoraan suuhun ruokailun jälkeen ja saannista on tullut taas tasaista, karvanlähtökin rauhoittui. Voi toki olla sattumaakin ja kyseessä ollut tavallinen karvanlähtö näin syksyn kynnyksellä. Tytöillä tosin ei ole vielä ollut karvanlähtöä.
Karvanlähtöaikana Rakulla lähti tosi paljon karvaa päivittäin, mutta ihme kyllä karvaoksennuksia ei tullut kertaakaan. Harjailin poitsua päivittäin vähintään sormin. Välillä harjasin myös karstalla, välillä otin karstan kaveriksi furminatorin halpisversion. Erään kerran kun harjasin, pyörittelin irronneista karvoista pallon ja muistin siinä samalla, että joku oli sanonut facebookin kissaryhmässä hänen kissansa leikkivän omalla karvapallollaan. Heitin huvikseni Rakun karvapallon Rakulle ja yllätyin vähän kun poitsu alkoi sillä innoissaan leikkimään. Myöhemmin myös Haiku tuli katsomaan tilannetta ja sekin innostui leikkiin. Nora pysytteli kauempana, mutta kun heitin sille pallon tutkittavaksi, sekin leikki hetken.
Ei tule kalliiksi kissojen viihdyttäminen. :D
Peitosta saa kivan esteen
Raku, heitetäänkö?
"Jeee!"
"Se meni noin kauas..."
"Leikin sit kalan kans."
"Kala on kiva."
"Kalan kanssa saa hyvät painit."
"Ärrrrr"
Raku, ota koppi!
"Äh."
"Nyt saan sen! Melkein."
Norakin kokeili
"Minun pallo nyt."
"Makoisaa palloa."
"Älä tule pilaamaan minun leikkejä!"
"Mitä kuvaat siinä?"
"Eih! Pallo!"
Toinen ilmainen (tai kai se pitäisi sanoa "ilmainen", mutta siis semmoinen mikä ei alunperin ole kissanleluksi tarkoitettu) hittilelu oli faniranneke/sisäänpääsyranneke. Tästä rannekkeesta Nora kiinnostui jo silloin kun se oli vielä kädessäni ja kun ranneke alkoi olla kulunut eikä sitä enää viitsinyt pitää kädessä, oli selvää, että se tulisi kissojen leluksi. Kaikki kolme ovat rakastaneet ranneketta.
"Toinen lelu, toiset kujeet"
Haiku ei ole vielä päässyt yli pallon menetyksestä
"Tääkin on tosi kiva, Haiku!"
Lähettänyt Piivi klo 13.47 20 kommenttia:
Tunnisteet: arkikuulumisia, lelut, lisäravinteet
Pari henkilöä on kysynyt minulta olenko ottanut Haikun harjoituskissaksi kun otin sen ennen ensimmäistä rotukissaani. Harjoituskissaksi sen vuoksi, että jos jokin menisi pieleen niin maatiaisen kanssa se ei haittaisi niin paljon kuin rotukissan. En ymmärrä tällaista logiikkaa ollenkaan. Tarkoitetaanko tällä sitä, että maatiaisen kanssa ei ole tavallaan vastuussa kenellekään, jos kissa lopetetaan tai annetaan/myydään pois (rotukissoissa kasvattaja yleensä haluaa kuulla silloin tällöin kasvattiensa kuulumisia kun taasen maatiaiskissoissa yhteydenpito loppuu yleensä kissanhaun jälkeen) ja/vai onko kyse siitä, että ilmaiseksi tai lähes ilmaiseksi saadun eläimen kanssa ei haittaa niin paljon, jos jokin menee vikaan? Ainahan sen voi laittaa pois ja ottaa halutessaan uuden.
Vaikka maatiaisen ostohinta on yleensä pieni tai jopa olematon siitä, mitä rotukissoista pyydetään, ovat ne silti täysin samanarvoisia lemmikkeinä. Kissa kuin kissa tulisi ottaa sen koko elämän kestävällä tositarkoituksella eikä ostohinnan pitäisi enää vaikuttaa mihinkään sen jälkeen kun lemmikki on saapunut taloon. Sekä maatiaiskissalla että rotukissalla on samat ravintotarpeet ja hoitovaatimukset. Molemmat tarvitset eläinperäistä, lihaisaa ruokaa; eläinlääkäriä, jos sairastuvat; leikitystä sekä muuta virikettä päivittäin pysyäkseen onnellisena sekä turvallisen elinympäristön. Valitettavasti nämä eivät ole itsestäänselvyyksiä kaikille ja eriarvoisuus on näkyvissä välillä myös saman talouden kissojen välillä. Esimerkiksi joissakin talouksissa perheen maatiaiskissa syö halvinta mahdollista ruokaa sekä ulkoilee yksinään vapaana kun taasen rotukissa syö kallista eläinkaupan ruokaa eikä ulkoile yksinään.
Rakastan maatiaisia ja halusin maatiaisen itselleni jo ihan senkin vuoksi, että haluan tehdä osani maatiaisten arvostuksen parantamisessa ja negatiivisten stereotypioiden poistamisessa. Yksi tehokas tapa on näyttää konkreettista esimerkkiä. Minulle oli tarkoitus tulla ensimmäiseksi kissaksi rotukissa ja suunnitelmissa oli ottaa sille kaveriksi maatiainen, mutta elämäntilanteeni vuoksi päädyinkin ottamaan ensin maatiaisen, sillä ajattelin sen pärjäävän paremmin ainoana kissana jokusen vuoden (ei pärjännyt). Ennen ensimmäisen kissani tuloa olin lukenut jo vuosia kissan oikeanlaisesta hoidosta ja ruokinnasta, joten hoidon laadun puolesta sillä ei ollut mitään väliä oliko ensimmäinen kissa rotukissa vai maatiainen.
Olen myös välillä saanut palautetta internetin ulkopuolella, ettei Haikua juurikaan näy blogissa verrattuna curleihin. Tämä johtuu ihan siitä, ettei Haiku suuremmin tykkää poseerata kameralle ja vaikka Haikullekin saa nauraa usein, se ottaa kuitenkin elämän hieman vakavammin kuin curlit, joten curleista saa sitenkin helpommin materiaalia kuin Haikusta. Haiku on mukana blogissa kuitenkin mahdollisimman paljon.
Vaikkei Haikua näy täällä yhtä paljon kuin curleja, se ei tarkoita, että Haiku olisi minulle vähemmän rakas tai että Haiku jäisi curlien varjoon. Päinvastoin, minun ja Haikun välillä on hyvin syvä side, joka tulee parhaiten näkyviin juurikin blogin ulkopuolella. Keskustelen Haikun kanssa paljon päivittäin ja Haiku tahtoo olla lähelläni. Ollessani suihkussa se on monesti oven takana odottamassa ja naukaisee onnessaan kun tulen pois sieltä. Omat hajut pitää heti puskea takaisin. Haiku on mustasukkainen luonteeltaan: jos silitän toista kissaa, Haiku saattaa tulla lähelle joko vihjailevasti tai kertoen myös äänellään, että häntäkin pitää huomioida. Vieraiden läsnä ollessa Haiku tulee monesti lähelleni makoilemaan tai on vähintään samassa huoneessa kanssamme eritoten jos olemme keittiössä. Haiku on tarkka siitä, että huomioin sitä vähintään yhtä paljon kuin muita. Haiku ei ole sylikissa, mutta viime vuoden alusta lähtien se on tullut välillä syliini oma-aloitteisesti. Aluksi siihen tarvittiin vilttiä alle, mutta aika pian Haiku uskaltautui kokeilemaan ilmankin ja sen jälkeen sylihetket alkoivat yleistyä entisestään kun sylihetkiä rajoittavaa vilttiä ei enää tarvittu. Haiku on yhäkin tarkka sen suhteen miten paljon saan liikkua ilman, että Haikua alkaa ahdistamaan ja se hyppää pois sylistä. Sylihetket on iso luottamuksen osoitus Haikulta, sillä se ei selvästi ole siinä elementissään, mutta tahtoo tehdä niin joka tapauksessa.
Tänään tulee kuluneeksi 4 vuotta siitä kun Haiku tepasteli elämääni. Olin myyty heti kuvattoman myynti-ilmoituksen nähdessäni ja myyty olen edelleen, Haiku on enemmän kuin täyttänyt ne ominaisuudet mistä kissassa haaveilin.
Ihanaa vuosipäivää rakas Haiku! ♥
Lähettänyt Piivi klo 1.30 30 kommenttia:
Tunnisteet: asiaa, kissan hankinta, vuosipäivä