1031. | maoonsetoinen
keskiviikko, 2 marraskuu, 2016, 18.54
Itkeä pimeässä huoneessa
vaikka tahtoo vain kirkua juosta saappaat jalassa ulos väristen riisua pitkähihainen ja odottaa että kylmyys vie kyyneleet istua aulassa ja painaa kynsiä ihoon niin että siihen jää jäljet itkeä loputtomiin ja vihata.
Ymmärrystä vailla tuijottaa ihmistä johon on monta kuukautta yrittänyt opetella luottamaan tajuta että se tahtookin vain satuttaa.
Se tahtoo muille hyvää kävelee ohi kuin mua ei oliskaan se vihaa niin suoraan.
Turhaa mä enää edes kirjoitan niitä vihaisia tekstejä siitä miks mua kohdellaan näin mä oon nyt luovuttanut mun omaohjaaja haluaa vain pahaa mulle vastaava ohjaaja ei usko mua ja on aina samaa mieltä mun omaohjaajan kans ja muita ei oo kenelle tätä puhua siksi tää on kylmä ja pimeä pirunpelto taivas on musta ja pilvet vei tähdet mä oon yksin ja mun voimat on loppu.
En jaksa taistella oikeuksista jotka mulle kuuluu en jaksa enää yrittää mitään joko mut ohitetaan sanotaan että mun ajatukset on sairauden syytä tai sitten sanotaan ettei me noin olla tehty sä oot vaan taas ite kääntänyt asiat tuolla tavalla tai sitten sanotaan joojoo me muutetaan käyttäytymistämme ja yritetään tukea sua mahdollisimman paljon.
Jokainen noista lauseista tarkoittaa kuitenkin pahaa mä tiiän seuraava lause kuulostaa aivan vainoharhaiselta mutta on siitä huolimatta totuus: ne tahtoo et mä oon täällä jotta ne saa satuttaa mua ne haluaa näyttää mulle kipeimällä mahdollisella tavalla etten mä ansaitse mitään mitä toiset saa että mä oon yksinkertaisesti täysin arvoton.
Ja kun sitten pimeässä huoneessa oon ottanut päivän viimeisen opamoxin mutta itku vain yltyy mä tajuan mulla ei oo ketään.
Mä en voi soittaa kenellekään enää kuukausiin kukaan ei oo sanonut ota yhteyttä jos tulee paha olo ne kaikki on kyllästyneitä muhun ja ne vihaa mua enkä kyllä ihmettele yhtään että miksi.
Mutta pelottavinta tässä kaikessa on et kun nää sanoo etten enää saa jäädä tänne keksivät siis jonkun syyn jolla pääsevät musta eroon ja kun tiiän ettei pakkohoitokriteerit tuu täyttymään ja vapaaehtoisesti en osastolle mee mulla ei oo paikkaa mihin mennä.
Mä en jaksais miettiä tälläisia mutta ohjaajat täällä on yhtä nopeita käännöksissään ja päätöksissään kuin äiti ne voi yhtenä aamuna vaan kävellä mun huoneeseen syyttää mua jostain mitä en oo tehnyt sanoa nyt riittää ja et sä lähdet.
Onneks mä sain olla turvassa vaikka en riittävän kauaa niin sain kuitenkin sen ajan tuntee kuinka mullakin oli ihmisarvo kuinka musta välitettiin ja kuinka mua tahdottiin auttaa.
Täällä nää tietää pelinsä säännöt liian tarkkaan mä arvailen seuraavaa siirtoa vaikka mun silmät on sidotut nää on tottuneet sortamaan ihmisiä näillä on valtava voima mieleltään heikkoihin kun nää on vuosia opetelleet määräilemään ihmisiä.
Nää on sairaita nää tahtoo pahaa voi miksen sais vaan palata turvaan?