Pyhittäjä Natanael
”Munkille hänen keljastaan tulee taivas, ylhäinen Jerusalem ja Jumalan asumus, jos hän pysyy siinä vakaasti torjuen ehdotukset, joita Paholainen tekee saadakseen hänet poistumaan sieltä.” Pyhittäjä Natanael eli Egyptissä 300-luvulla, jolloin munkkeja oli vielä vähän. Hän oli rakentanut itselleen keljan erämaahan ja asettui siihen kilvoitellakseen Jumalalle otollisesti. Paholainen kuitenkin petti hänet ja ehdotti hänelle suuret määrät syitä, miksi hänen pitäisi jättää keljamajansa ja rakentaa uusi lähemmäksi kylää. Näin hän menettelikin. Neljä kuukautta myöhemmin Paholainen ilmestyi hänelle ja sanoi: ”Minä karkotin sinusta ensimmäisestä keljastasi ja karkotan sinut tästäkin.” Järkyttyneenä Natanael havaitsi tulleensa petetyksi. Hän palasi ensimmäiseen majaansa ja päätti asua siinä koskaan siitä poistumatta. Niin hän kilvoitteli keljassaan 37 vuotta voittaen kaikki monenkirjavat ehdotukset, joilla Paholainen yritti houkutella häntä sieltä pois.
Pyhittäjä Pinufrios
Pinufrios oli yksi neljännen vuosisadan egyptiläisistä erämaaisistä. Hän toimi suuren luostarin igumenina Panefysiksessä ja nautti suurta kunnioitusta niin omien munkkiensa kuin seudun väestönkin keskuudessa. Tämä alkoi häiritä häntä, sillä hän pelkäsi inhimillisen kunnioituksen riistävän häneltä tulevat hyvyydet. Niinpä hän poistui salaa luostaristaan ja meni maallikoksi pukeutuneena Ylä-Egyptissä sijaitsevaan Tabennesikseen, jonne pyhä Pakomios oli perustanut suuret luostarinsa. Päinvastoin kuin monet muut, hän ei siis ryhtynyt erakoksi vaan etsi tilaisuutta nöyrtymiseen ihmisten keskellä yhteiselämäluostarissa. Nöyränä pyrkijänä hän seisoi monta päivää luostarin portilla anomassa veljestöön pääsyä.
Luostarissa jo kypsässä iässä oleva Pinufrios määrättiin nuoren munkin apulaiseksi puutarhatöihin. Reippaasti hän teki kaiken, minkä hänen nuori esimiehensä hänelle määräsi, eikä koskaan valittanut mistään. Öisin hän suoritti vielä veljiä auttaakseen epämiellyttäviä ja likaisia töitä, joita muut karttoivat.
Näin Pinufrios vietti kolme vuotta iloiten jokaisesta tilaisuudesta saada nöyrtyä. Eräänä päivänä yksi hänen entisen luostarinsa veli tuli käymään Tabennesiksessa, tunnisti hänet ja paljasti kaikille hänen salaisuutensa. Pettynyt Pinufrios joutui Tabennesiksen munkkien saattamana palaamaan takaisin omaan luostariinsa. Hän yritti pakoa vielä toisenkin kerran ja meni johonkin luostariin Betlehemin lähistöllä Palestiinassa. Mutta sielläkin hänet tunnistettiin ja hän joutui taas palaamaan igumeniksi omaan luostariinsa, missä hän sitten vietti loppuelämänsä. Pyhittäjä Pinufrioksen opetuspuhe luetaan edelleenkin munkiksivihkimystoimituksessa.
Suurmarttyyri Jaakob Persialainen
Kristuksen voittoisa soturi Jaakob syntyi 300-luvun lopulla persialaiseen ylimysperheeseen Bet Lafatissa. Hän oli kuningas Jezdegerd I:n (399–420) läheinen ystävä ja kuningas soi hänelle hovissa monia kunnianosoituksia. Jaakobin vanhemmat ja vaimo olivat kristittyjä, mutta hän itse sokaistui kuninkaan suosiosta ja maailman turhuudesta. Jaakob oli saanut kristillisen kasvatuksen, mutta hän kielsi Kristuksen ja liittyi valtion suosimaan uskontoon. Tästä kuultuaan Jaakobin äiti ja vaimo lähettivät hänelle kirjeen ilmoittaen, ettei heillä ole enää mitään tekemistä hänen kanssaan, koska hän oli vaihtanut Jumalan rakkauden ja tulevan autuuden katoavaiseen maalliseen kunniaan: ”Olemme surreet kovin sinun tähtesi ja vuodattaneet paljon kyyneleitä. Rukoilemme koko sydämestämme, ettei todellinen Jumala hylkäisi sinua vaan ottaisi sinut takaisin tykönsä, sillä Hän on armelias. Herra, jonka sinä olet kieltänyt, ottaa sinut vastaan avosylin ja iloiten.”
Sanat viilsivät Jaakobin sydäntä, ja hän alkoi palata järkiinsä ikään kuin hän olisi selvinnyt pitkästä juopumuksesta. Hän itki katkerasti katuen luopumustaan, ja hänen asenteensa muuttui täydellisesti. Hänessä heräsi halu päästä osalliseksi Kristuksen eläväksitekevästä kuolemasta, ja sen kautta päästä itsekin Isän luo.
Kun Jaakobin käytös alkoi herättää epäilyksiä, hänet otettiin tutkittavaksi. Jaakob ilmoitti heti rohkeasti ja päättäväisesti: ”Kyllä, minä olen Herrani Jeesuksen Kristuksen palvelija.” Kuningas hämmästyi mutta yritti vielä imarrella ja lahjoa Jaakobia. Välillä kuningas joutui raivon valtaan ja uhkasi häntä kidutuksilla, mutta Jaakob sanoi kaiken olevan turhaa: ”Leikkaa ruumiini palasiksi, polta se, tee sille mitä haluat – sieluani et saa käännettyä jumalattomuuteen.” Kuningas määräsi Jaakobin kidutettavaksi, mutta marttyyri tuli entistä rohkeammaksi ja ilmoitti kärsivänsä mieluummin tuhat kuolemaa kuin tekevänsä väärin Kristusta kohtaan.
Erään hallitusmiehen neuvosta Jaakob päätettiin pilkkoa pala palalta. Jaakob riensi teloituspaikalle kasvot ilosta loistaen. Hänen kilvoitustaan seurasi suuri joukko sekä ihmisiä että enkeleitä. Kun kidutusvälineet tuotiin esiin ja Jaakob sidottiin, hän oli hiljaa ja käyttäytyi arvokkaasti. Kun häntä peloteltiin, hän sanoi: ”Älkää minua itkekö, ihmisparat, vaan itkekää itseänne ja lapsianne. Yhden päivän kipua vastaan minä saan periä Herrani Jeesuksen Kristuksen valtakunnan.” Hän rukoili vielä, että Jumala vahvistaisi häntä ja soisi hänellekin marttyyrien kruunun.
Ensimmäiseksi lyötiin poikki hänen peukalonsa. Jaakob lausui: ”Herra, ota armostasi vastaan tämän puun ensimmäinen oksa.” Kun toinen sormi katkaistiin, hän sanoi: ”Herra, ota vastaan toinen oksa puusta, jonka Sinun kätesi on istuttanut.” Kolmannen sormen pudottua Jaakob lausui: ”Kolmen nuorukaisen kanssa minä laulan ja ylistän Sinua tulisessa pätsissä, Herra, marttyyrien kuoroissa veisaan ylistystä Sinun pyhälle nimellesi.” Viidennen sormen jälkeen hän sanoi: ”Viidellä aistillani minä siunaan Sinua, Herra.” Näin hänen kaikki sormensa katkottiin toinen toisensa jälkeen. Sen jälkeen katkottiin hänen varpaansa. Jalat lyötiin poikki ensin nilkoista ja sitten polvien kohdalta. Sitten hänen kätensä hakattiin pois samalla tavalla. Koko aikana hän ei sanonut pahaa sanaa teloittajistaan vaan kesti kaiken tyynesti aivan kuin hän ei olisi tuntenut kipua. Enkelit ja ihmiset ihmettelivät hänen kärsivällisyyttään. Pyhän Jaakobin reidetkin hakattiin irti, ja lopuksi hänen päänsä lyötiin poikki. Näin hän pääsi nauttimaan niistä ikuisista hyvyyksistä, jotka Kristuksen ystäville on varattu.
Pyhän Jaakobin kärsimys tapahtui Babylonissa perjantaina 27. marraskuuta vuonna 421. Eräät kristityt piiloutuivat odottamaan pimeän tuloa, ja yöllä vartijoiden nukkuessa he keräsivät pyhän ruumiin jäännökset, hiipivät pois ja hautasivat ne kunniallisesti.
Pyhä Sechnall Dunshauglinlainen
Pyhä Sechnall (lat. Secundinus) syntyi vuoden 372 tienoilla. Hänellä oli kahdeksan veljeä, joista seitsemästä tuli piispa Irlantiin. Sechnall lähetettiin vuonna 432 Galliasta Irlantiin auttamaan setäänsä pyhää Patrikia (17.3.). Seuraavana vuonna Sechnallista tuli ensimmäinen piispa Meathin Dunslaughliniin. Hän laati pyhän Patrikin kunniaksi hymnin Audite omnes amantes Deum, joka on ensimmäinen Irlannissa kirjoitettu latinankielinen kirkollinen hymni. Sitä on lausuttu turvaksi vaaran uhatessa. Sechnall kirjoitti muistiin myös kauniin hymnin Sancti venite, Christi corpus sumite, jota kuuli enkelien laulavan Dunslaughlinin kirkossa. Hymni otettiin liturgiseen käyttöön ehtoollisen aikana laulettavaksi. Pyhä Sechnall kuoli vuonna 447.
Pyhä Maximus Riezläinen
Pyhä Maximus syntyi kristittyyn perheeseen Gallian Decomerissa (Chateauredon) 300-luvun lopulla. Hän alkoi elää askeettista kilvoituselämää jo kotonaan. Kun hänen tahtonsa oli harjaantunut kilvoituksissa, hän siirtyi Lerinsin luostariin, jonka pyhä Honoratus oli vähän aiemmin perustanut.
Kun Honoratus vuonna 426 valittiin Arles’n piispaksi, Maximuksesta tuli hänen seuraajansa Lerinsin nuoren luostarin toisena johtajana. Maximuksen esimerkki oli niin innostava, että veljet tottelivat häntä mielellään, ja luostari nousi entistä suurempaan kukoistukseen. Maximus sai ihmeidentekemisen lahjan ja ihmisiä alkoi tulla hänen luokseen yhä enemmän.
Kun väkijoukko tuli pyytämään Maximusta Frejusin piispaksi, hän pakeni ja piiloutui metsän siimekseen. Myöhemmin hänet valittiin Riezin piispaksi, vaikka hän yritti paeta Italiaan. Piispanvihkimyksen suoritti pyhä Hilarion vuonna 434. Maximus oli yksi aikansa tärkeimpiä Gallian kirkon johtajia. Piispanakin hän jatkoi karkean munkinviitan käyttämistä ja noudatti luostarisääntöä. Hän oli mukana kolmessa kirkolliskokouksessa (Riez 439, Orange 441 ja Arles 454). Pyhä Maximus kuoli vuonna 460. Hänen pyhäinjäännöksensä ovat Riezin katedraalissa, joka on omistettu Neitsyt Marialle ja pyhälle Maximukselle.
Jumalanäidin Ennusmerkki-ikoni
Jumalanäidin Ennusmerkki-ikoni tuli kuuluisaksi Novgorodissa vuonna 1170. Suzdalin ruhtinas Andrei Bogoljubski liittolaisineen piiritti Novgorodia ja kaupungin asukkaat kokoontuivat kirkkoihin rukoilemaan apua Jumalalta. Myös Novgorodin arkkipiispa pyhä Johannes rukoili kolme yötä ja kolme päivää Pyhän Sofian katedraalissa. Kolmantena yönä hän kuuli Vapahtajan ikonista äänen, joka käski häntä hakemaan Iljankadulta Vapahtajan kirkosta Jumalanäidin Ennusmerkki-ikonin ja viemään sen kaupungin muurille. Aamulla esipaimen lähetti ylidiakonin ja pappeja hakemaan ikonia, mutta nämä eivät kaikista yrityksistään huolimatta saaneet sitä liikahtamaan paikaltaan. Silloin pyhä esipaimen itse tuli papiston ja kansan seuraamana ristisaatossa kirkkoon. Langettuaan polvilleen ikonin eteen hän rukoili kyynelsilmin kaupungin pelastumista ja aloitti sitten rukouspalveluksen. Sen aikana pyhä ikoni liikahti äkkiä itsestään. Esipaimen otti sen käsiinsä, suuteli sitä ja vei sen rukouspalvelusta laulaen kaupungin muurille. Kun vihollisten hyökkäys alkoi, nuolia lensi kaupunkiin satamalla. Yksi niistä osui ikoniin kääntäen sen kasvopuolen kaupunkiin päin. Silloin nähtiin, että Jumalanäidin silmistä vuoti kyyneleitä. Samalla hetkellä hyökkääjät joutuivat kauhun valtaan. Pimeys verhosi heidät niin, että he sokaistuivat ja alkoivat surmata toisiaan. Rohkaistuneet novgorodilaiset avasivat kaupungin portit ja ryntäsivät ulos karkottamaan piirittäjät. Novgorodin ihmeellisen pelastumisen johdosta pyhä Johannes määräsi vuosittain vietettäväksi Jumalanäidin Ennusmerkki-ikonin juhlaa, joka sittemmin laajeni koko Venäjän kirkkoon.
Ennusmerkki-ikoni esittää Jumalanäitiä kädet rukousasentoon kohotettuna. Ikonityyppi tunnetaan myös latinalaisperäisellä nimellä orantti, joka tarkoittaa rukoilevaa. Kristus on kuvattu Jumalanäidin rinnalle taivasta ja iankaikkisuutta kuvaavan ympyrän sisään. Ikoniaihe on vanha, sillä sen varhaisimmat esitykset tavataan jo Rooman katakombeista.
Pyhittäjä Teodosios Tarnovolainen
Pyhittäjä Teodosios syntyi Tarnovon lähistöllä nykyisen Bulgarian alueella 1200-luvun lopulla. Hän vihkiytyi nuorena munkiksi Artsarin luostarissa lähellä Vidinia ja kunnostautui nöyryyden hyveessä. Hengellisen isänsä kuoltua hän kierteli eri luostareissa etsimässä uutta isää Kristuksessa sekä suotuisaa paikkaa hiljaisuutta ja rukousta varten. Hän eli jonkin aikaa Slivenin metsissä kilvoittelevien munkkien parissa, kunnes kuuli, että Bulgarian ja Bysantin rajamaille oli saapunut pyhä Gregorios Siinailainen (6.4.), joka oli oppilaineen paennut Athosvuorelta turkkilaisten merirosvojen hyökkäyksiä. Teodosios kiirehti liittymään hänen oppilaittensa joukkoon ja osoitti alusta alkaen erinomaista kuuliaisuutta sekä alkoi harjoittaa sisäistä rukousta.
Koska veljestö joutui jatkuvasti elämään turkkilaisten rosvojoukkojen hyökkäysten pelossa, pyhittäjä Teodosios pyysi suojelusta Bulgarian tsaarilta Ivan Aleksanderilta (1331–1371), joka suostui pyyntöön. Pyhän Gregorioksen kuoltua vuonna 1346 munkkiveljet olisivat halunneet Teodosioksen igumenikseen, mutta tämä kieltäytyi ja lähti erään Romylos-nimisen munkin kanssa ensin Sliveniin ja sieltä Athokselle. Löytämättä sielläkään rauhaa turkkilaisilta he suuntasivat kulkunsa ensin Tessalonikaan ja Beroiaan ja sieltä Konstantinopoliin.
Lopulta Teodosios palasi synnyinseudulleen ja perusti hallitsijan vahvalla tuella luostarin Kelifarevon vuorelle Kaakkois-Bulgariaan lähelle nykyistä Burgasia. Luostariin kokoontui pian noin 50 munkkia, jotka noudattivat tarkkaan Gregorios Siinailaisen luostarielämän periaatteita. Hiljaisuudessa ja tiettyä päiväohjelmaa seuraten he keskittyivät sydämen rukoukseen sekä jäljensivät käsikirjoituksia ja käänsivät kirkkoisien kirjoituksia slaaviksi. Tämän teologisen toiminnan ja Teodosioksen henkilökohtaisen pyhyyden ansiosta luostarista tuli ortodoksisuuden majakka harhaoppeja vastaan. Se levitti hesykastista hengellisyyttä Bulgariassa 1300-luvulla, joka oli Bulgarian kirkon kulta-aikaa. Teodosioksen oppilaiden joukosta kasvoi useita kirkon merkkihenkilöitä, esimerkiksi Tarnovon patriarkka pyhä Euthymios sekä Kiovan metropoliitta pyhä Kiprian (16.9.). Monet tulivat Serbiasta, Unkarista ja Valakiasta asti kuulemaan hänen opetuksiaan.
Turkkilaisten uudet hyökkäykset pakottivat pyhän Teodosioksen etsimään luolasta rauhaa rukousta varten. Kolme vuotta myöhemmin hän matkusti sairaudestaan välittämättä Konstantinopoliin keskustelemaan kilvoittelutoverinsa ja elämäkertansa kirjoittajan pyhän patriarkka Kallistos I:n kanssa Bulgarian kirkon ja ekumeenisen patriarkaatin suhteita hiertäneistä kiistoista. Hän nukkui pois Pyhän Mamaksen luostarissa marraskuun 27. päivänä vuonna 1363 ja hänet haudattiin suurin kunnianosoituksin.
Pyhä Jaakob, Rostovin piispa
Pyhä Jaakob meni nuorena munkiksi erääseen Rostovin lähistöllä olevaan luostariin. Vuonna 1385 hänet vihittiin Rostovin piispaksi. Muutaman vuoden kuluttua hän ryhtyi puolustamaan rikoksesta kuolemaan tuomittua ruhtinatarta. Vapahtajan esimerkkiä noudattaen hän kehotti tämän tuomitsijoita: ”Joka on synnitön, heittäköön ensimmäisen kiven.” Piispansa menettelyyn tyytymättöminä rostovilaiset karkottivat hänet kaupungista. Pyhä Jaakob meni Nerojärven rantaan, levitti piispallisen mantiansa aalloille ja siunattuaan itsensä ristinmerkillä purjehti sillä ikään kuin veneellä noin puolentoista kilometrin päähän. Sinne hän rakensi pienen keljan kilvoituspaikakseen. Kaupunkilaiset alkoivat käydä hänen luonaan saamassa hengellistä ohjausta, ja vähitellen paikalle syntyi vanhurskaan Annan hedelmöittymiselle pyhitetty luostari. Rostovilaiset ymmärsivät pian erehdyksensä ja pyysivät Jaakobia palaamaan piispanistuimelle, mutta tämä kieltäytyi jättämästä hiljaista luostariaan. Vuonna 1392 hän nukkui rauhassa kuolonuneen.
Pyhittäjä Diodor Jurjemäkeläinen, Karjalan valistaja
Pyhittäjäisä Diodor Jurjemäkeläinen (Jurjegorski) syntyi 1500-luvun lopulla Kargopolin alueella Äänisjoen varrella lähellä Vienanmerta ja sai kasteessa nimen Diomid. Täytettyään viisitoista vuotta hän lähti vanhempiensa siunauksella pyhiinvaellukselle Solovetskin luostariin eikä enää palannut kotiinsa. Hän mieltyi luostarielämään ja teki työtä erilaisissa palvelutehtävissä kolme vuotta täysin kuuliaisesti ja ilman vastaväitteitä ja sai osakseen kaikkien rakkauden. Jumalan pelossa hän seisoi kirkossa kuuntelemassa jumalanpalveluksia ja pyrki koko sielustaan enkelielämään. Täytettyään yhdeksäntoista vuotta hän anoi igumenilta munkkivihkimystä. Tämä täytti hänen toiveensa ja luovutti hänet kokeneen vanhus Joosefin ohjaukseen.
Vanhus Joosef piti erakkoelämää suuressa arvossa. Hänen kertomuksensa erakkojen ihmeellisestä elämästä asumattomissa metsissä herättivät nuoressa kilvoittelijassa palavan halun erakkoelämään. Diodor teki kaikki hänelle määrätyt työt luostarin keittiössä ja leipomossa, mutta ajatteli koko ajan vain sitä, miten pääsisi toteuttamaan toiveensa.
Diodor kilvoitteli Solovetskissa monta vuotta. Hänen vanha isänsä Jerofei tuli hänen ilokseen luostariin, vihkiytyi munkiksi ja eli siellä kuolemaansa asti. Isänsä kuoltua Diodor tunsi entistä suurempaa halua paeta luostarin ihmispaljoutta erämaan hiljaisuuteen. Hän lähti Solovetskin luostarista eräälle saarelle tavatakseen siellä kilvoittelevia erakkoja. Neljänkymmenen päivän ajan hän vaelsi saarella käyttäen ravinnokseen vain yrttejä ja kastetta. Lopulta luostarin munkit, jotka tulivat saarelle keräämään kasveja ja marjoja, löysivät hänet puolikuolleena ja toivat hänet luostariin pelastaen hänet nälkäkuolemalta.
Diodor ei kuitenkaan luopunut salaisesta haaveestaan vaan lähti pian uudelleen saarelle. Aluksi hän asettui asumaan löytämäänsä tyhjään keljaan. Tavattuaan kaksi muuta erakkoa ja keskusteltuaan heidän kanssaan erakkoelämästä hän uuden innon siivittämänä rakensi itselleen pienen majan, jossa hän vietti kaikki yönsä rukouksessa.
Pian Diodor päätti toteuttaa entisen toiveensa kaikkien Solovetskin saarilla elävien erakkojen tapaamisesta. Rukoiltuaan apua Solovetskin ihmeidentekijöiltä Zosimalta (17.4.) ja Savvatilta (27.9.) hän alkoi kiertää metsäisiä erämaita. Herra soi hänen tavata monia kilvoittelijoita, sekä munkkeja että maallikkoja. Diodor pyrki helpottamaan heidän elämäänsä tuomalla luostarista ruokaa ja huolehtimalla kuolleiden hautaamisesta. Lopulta hän asettui asumaan kahden kokeneen erakkovanhuksen Timofein ja Nikiforin läheisyyteen, piti huolta heistä ja lupasi itse pysyä erämaassa kuolemaansa asti.
Diodorin esimerkki sai seuraajia, mutta Solovetskin luostarin munkit alkoivat nurista ja valittaa, että Diodor kantaa luostarin omaisuutta erämaahan, houkuttelee sinne luostarin munkkeja eikä itse tee työtä luostarin hyväksi vaan aiheuttaa sille vahinkoa. Veljien valitukset kuultuaan igumeni vihastui Diodorille. Hän lähetti luostarin työmiehiä hajottamaan erakkojen keljat ja tuomaan heidät luostariin kuin rikolliset ainakin. Diodor suurimpana syyllisenä pantiin kahleisiin ja suljettiin luostarin sairastaloon, jossa hän vietti viisi ja puoli kuukautta tarkasti vartioituna pääsemättä sen enempää kirkkoon kuin veljestön pariinkaan. Vapauduttuaan Jumalan armosta kahleista hän jätti luostarin lopullisesti ja pakeni erämaahan. Kuusi kuukautta hän rukoili, että Jumala auttaisi häntä löytämään hyvän ja turvallisen paikan vaikenemiskilvoitusta varten. Lopulta hän purjehti meren yli mantereelle ja sieltä Äänisjokea pitkin ylös Kenajoelle, jonka varrelle hän asettui jatkamaan tavanomaisia kilvoituksiaan ja kohottamaan Herralle rukoustensa tuoksuvaa suitsutusta. Mutta koettelemukset kohtasivat häntä täälläkin. Ennen pitkää paikalliset metsästäjät löysivät hänen keljansa, pahoinpitelivät erakon ja karkottivat hänet pois.
Diodor siirtyi nyt länteen päin Vodlajärven suuntaan, josta hän löysi luonnonkauniin paikan nimeltä Jurjegora (Jurjemäki eli Georgioksen mäki). Paikka sopi hyvin erakkoelämään, ja hengessään riemuiten Diodor kiitti Jumalaa. Hän pystytti ristin, rakensi keljan ja antautui innokkaasti entisiin kilvoituksiinsa. Seitsemän vuotta hän eli täysin yksin. Sitten hänen luokseen tuli eräs munkki Prohor, joka hämmästyi nähdessään erakon yliluonnollisen elämän ja jäi asumaan hänen kanssaan.
Kerran Diodorokselle ilmestyi valonhohteinen mies, joka kehotti häntä rakentamaan paikalle kolme kirkkoa, yhden Pyhälle Kolminaisuudelle, yhden Jumalanäidille ja yhden Zosima ja Savvati Solovetskilaisille. Erakko ei kuitenkaan ajatellut luostarin perustamista eikä siksi kiinnittänyt ilmestykseen suurtakaan huomiota. Pian ilmestys toistui, ja Diodor alkoi murehtia, miten hän voisi rakentaa kokonaisen luostarin kolmine kirkkoineen, kun hänellä ei ollut kopeekkaakaan. Silloin valonhohteinen mies ilmestyi kolmannen kerran ja sanoi: ”Miksi olet levoton? Jumalalle on kaikki mahdollista.” (Mark. 10:27) Edelleen enkeli neuvoi Diodoria matkustamaan Moskovaan Pyhän Kolminaisuuden lavraan, jonka taloudenhoitaja auttaisi häntä.
Samana yönä pyhittäjä Diodor päätti lähteä Moskovaan. Perillä hän rukoili Radonežin ihmeidentekijöiden Sergein ja Nikonin pyhäinjäännösten äärellä ja kiirehti tapaamaan taloudenhoitajaa, joka esitteli Diodorin nunna Marfalle, tsaari Mikaelin äidille. Tämä kertoi Diodorista edelleen tsaarille, ja ennen pitkää erakko sai ylenpalttisia lahjoituksia niin tsaarilta ja tämän perheeltä kuin lavrasta ja Moskovan rikkailta kauppiailtakin.
Moskovasta Diodor matkusti Novgorodiin tapaamaan metropoliittaa, joka antoi hänelle siunauksen ja lisää lahjoituksia luostarin perustamista varten. Iloissaan ja matkansa menestyksestä ihmeissään Diodor palasi kaivattuun erämaahansa ja alkoi suunnitella kirkon rakentamista. Vastauksena hänen rukoukseensa taivaasta laskeutui suuri risti osoittamaan kirkon paikan. Uuteen luostariin alkoi tulla veljiä, joista pyhittäjä huolehti kuin isä lapsistaan. Hän opetti heitä näkemään vaivaa, kilvoittelemaan ja karttamaan turhanpuhumista, jonka kautta sielunvihollinen usein viettelee munkkeja.
Tuohon aikaan luostarilla ei vielä ollut omaa viljelysmaata, ja munkit joutuivat usein näkemään nälkää. He napisivat Diodoria vastaan sanoen, että tämä oli suotta rakentanut heti kolme kirkkoa niin ettei elantoon jäänyt mitään. Pyhittäjä alkoi rukoilla, ettei Herra hylkäisi heitä Häneen turvaavia. Silloin hänelle ilmestyi jälleen valonhohteinen mies, joka kehotti häntä pysymään rohkeana, kiittämään Jumalaa ja pyytämään kalaa läheisestä järvestä. Diodorin kysyessä miehen nimeä tämä vastasi olevansa Oševenin luostarin igumeni Aleksanteri (20.4.). Kun veljet alkoivat kalastaa, he saivat niin paljon saalista, että saattoivat myydä sitä ja ostaa saamillaan rahoilla leipää ja muita elintarvikkeita.
Pian pyhittäjää kohtasivat taas uudet koettelemukset. Luostariin muualta tullut munkki Feodosi alkoi kadehtia häntä. Kerran metsässä hän kävi Diodorin kimppuun, löi tätä säälittä ja kuristi kurkusta. Lopulta hän piilotti tajuttoman kilvoittelijan kaatuneen puunrungon alle, koska luuli häntä kuolleeksi. Jumalan armo suojeli kuitenkin Diodoria. Hän tuli tajuihinsa ja raahautui keljaansa. Hänet nähdessään Feodosi jähmettyi pelosta, pyysi anteeksi ja anoi Diodoria olemaan kertomatta tapahtuneesta veljestölle. Sävyisä Diodor ei edes vihastunut vaan sanoi vain: ”Jumala antaa anteeksi, lapseni, sillä se ei ollut sinun vaan Paholaisen keksintöä.”
Feodosi ei kuitenkaan parantanut tapojaan, vaan alkoi yllyttää kuuliaisuusveljiä Diodoria vastaan. Lopulta hän pakeni luostarista mukanaan seitsemäntoista veljeä, luostarin kassa ja omaisuutta niin paljon kuin veljet jaksoivat kantaa. Diodor ei murehtinut menetettyjä rahoja vaan kiitti Jumalaa tästäkin koettelemuksesta.
Elämänsä ehtoopuolella autuas Diodor joutui vielä lähtemään luostarin asioissa Kargopolin kaupunkiin. Ennen lähtöään hän kutsui luokseen läheisimmät oppilaansa, ennusti lähestyvän kuolemansa ja määräsi itselleen seuraajan. Kargopolissa hän sairastui ja nautittuaan pyhän ehtoollisen hän antoi sielunsa rauhassa Herran käsiin marraskuun 27. päivänä vuonna 1633. Hänet haudattiin Kargopoliin, mutta kahden kuukauden kuluttua hänen ensimmäinen oppilaansa Prohor siirsi hänen maatumattomat reliikkinsä Jurjemäen luostariin, jossa niiden kautta on tapahtunut paljon ihmeitä.
Venäjän kirkko viettää pyhittäjä Diodorin muistoa 20.11, mutta elämäkertakokoelmissa hänen elämäkertansa on aina sijoitettu marraskuun 27. päivän kohdalle.