Fellbury Vanity Fairest
R.I.P. 16.4.2019 - 10.4.2020
Nämä ovat Vanin muistosivut
Shetlanninponitamma, vaaleanpunarautias (mushroom-kantaja), 100 cm
Syntynyt 16.4.2019, 12-vuotias
Kuva © SL2008
Myönnetty 30.9.2019 KTK-III
17 + 16 + 16 + 17 = 66p. VVJ-I
7,5 + 40 + 17,5 + 20 + 15 = 100p.
15.10.2019 - Asenneratsastusta: Kirjoittaja: omistaja
Minun eräällä ystävättärelläni on 9-vuotias tytär, joka sattuu olemaan luonteeltaan oikea hurjapäinen nirppanokka. Ihan suoraan sanoen tyttö on vähän ärsyttävä. Syyslomalla tämän kyseisen perheen oli tarkoitus matkustaa moikkaamaan minua ja ponejani uuteen kotimaahamme Englantiin. Tämä 9-vuotias tyttö oli hyvin innoissaan shettiksistä ja oli jo etukäteen ilmoittanut, että hän aikoo ratsastaa jollain ponillani. Tähän ei ilmeisesti minun mielipidettäni edes kaivattu.
Lopulta vierailupäivän koittaessa sää meillä Keswickissa oli suorastaan kurja. Taivas oli harmaa ja vettä oli ripotellut alas tasaiseen tahtiin jo pari päivää. Tämä ei kuitenkaan innokasta nuorta tyttöä pysäyttänyt ja hän vaati päästä ratsaille. Valitsin tytön ratsuksi Vanin, joka on varmaan yksi meidän kilteimmistä ja varmimmista poneista ratsastaa.
Ensikertalaiseksi ratsastajaksi tyttö oli hyvin tomera ja määrätietoinen. Opetettuani hänelle ponin ohjaamisen, eteenpäin kannustuksen ja hidastamisen, hän pyysi minua kaikkitietävästi jo "olemaan hiljaa, ei ratsastus näytä yhtään vaikealta" ja antaa hänen ratsastaa rauhassa. Siirryin hiljaa tytön vanhempien kanssa maneesin laidalle seuraamaan tytön ja Vanin menoa. Saatoin ehkä salaa toivoa, että Vani olisi tänään itsepäisellä tuulella ja näyttäisi tytölle, että ei se ratsastus ole niin helppoa, kuin miltä se näyttää. Vani kuitenkin oli jälleen tyypillinen oma itsensä ja myötäili tytön epämääräisiä apuja kiltisti parhaansa mukaan. Jossain vaiheessa tyttö jopa onnistui nostamaan Vanilla laukan sekä körötteli ravissa puomien yli, joita maneesissa oltiin käytetty valjakkoajokujina. Ratsastuksen jälkeen tytön kasvot hehkuivat kuin Naantalin aurinko. Ilmeisesti joskus oikea asenne on jo puoli voittoa. Ja Vani varmisti edelleen paikkansa tallin luotettavampien ponien joukossa.
Vani oli hetki sitten siirtynyt kisaeläkkeelle, mutta päätimme tamman omistajan kanssa muistella kesän kisoja ja katsoa, mitä Vani tarkkuusesteistä enää muisti. Olin koonnut suurelle kentälle kaksitoista kartioparia, joiden päälle asettelin tennispallot merkitsemään mahdollisia osumia. Laittaessani viimeisiä kartioita paikoilleen JP saapui Vanin kanssa seurakseni.
Aloitimme alkulämmittelyt ravi-käynti-siirtymisillä ja pysähdyksillä. Vani vaikutti olevan hyvin kuulolla, ja se totteli JP:n pieniäkin apuja todella herkästi. Tamma tuntui olevan alusta asti todella vetreänä, ja se kulki sulavasti ilmavilla askelilla eteenpäin. Teimme alkulämmittelyksi vielä pääty-ympyröitä sekä ravissa että laukassa kumpaankin suuntaan ja kiemurauraa, jonka aikana huomasin, että Vanilta luonnistuvat jyrkätkin käännökset nopeasti.
Alkulämmittelyjen jälkeen siirryimme kokoamalleni radalle. Esittelin porttien järjestyksen ensin JP:lle, minkä jälkeen valjakko pääsi kokeilemaan rataa käynnissä. Ohjastajalla oli havaittavissa pientä epävarmuutta porttien järjestyksessä, mutta kun rata hiljalleen tuli tutuksi, pääsimme suorittamaan sitä ravissa. Vani tuntui olevan heti mukana, ja se kulki juuri sinne, minne ohjattiin – ja juuri sillä vauhdilla, millä pyydettiin. Kaikin puolin valjakon meno näytti todella hyvältä, ja Vanista huomasi, että se nautti tekemisestään.
Aloimme ottaa radalle mukaan laukkaosioita, joiden myötä myös palloja alkoi satunnaisesti putoilla kartioiden päältä. Muutin pudotusten mukaan toisia portteja leveämmiksi helpottamaan menoa ja vastaavasti onnistuneita portteja kapeammiksi tuomaan hieman haastetta kaksikolle. JP ja Vani eivät tuntuneet välittävän porttien kapenemisesta, vaan tietyt käännökset ja lähestymiset sujuivat niin hyvin, että portit läpäistiin aivan keskeltä, eikä rengas hipaissutkaan kartion juurta. Vaikeatkin portit alkoivat onnistua, mitä enemmän niitä harjoiteltiin ja tarkistettiin lähestymiskulmat sekä säädettiin vauhtia sopivasti.
Kun valmennus alkoi olla lopussa, pyysin valjakkoa vielä tekemään loppuverryttelyksi ravi-laukkakahdeksikkoa niin, että toinen ympyrä kuljettiin lisätyssä ravissa ja toinen laukassa. Kun Vani alkoi lopulta näyttää väsymisen merkkejä, pyysin valjakkoa hiljalleen siirtymään pitkin ohjin käyntiin ja kävelemään kenttää ympäri. Vani oli toiminut koko valmennuksen ajan kuin ajatus, eikä minulla ollut mitään moitittavaa JP:n ja Vanin työskentelyssä. Annoin valjakon lähteä takaisin kohti tallia ja jäin itse siivoamaan kartioita ja palloja kentältä.