Miten käy seksuaaliväkivaltatyön sote-uudistuksessa? - Aliot - Turun Sanomat
Miten käy seksuaaliväkivaltatyön sote-uudistuksessa?
Aliot | Turun Sanomat | 30.5.2018 3:00 | 0
Elina Haasjoki, Jenna Trogen
Heli Heinjoki, Satu Hintikka
Mari Uusitalo-Herttua, Kristiina Hannila
Seksuaaliväkivallan uhrin palvelut ovat positiivisessa murroksessa; Helsinkiin on perustettu keväällä 2017 Terveyden ja hyvinvoinnin laitoksen ja HUS:n yhteistyönä Seri-tukikeskus, josta seksuaaliväkivaltaa kokenut voi saada saman katon alta oikeuslääketieteelliset tutkimukset, akuuttihoidon ja ensivaiheen psyykkisen tuen.
Vastaavanlaisia tukikeskuksia perustetaan nyt muun muassa Turkuun ja Tampereelle, ja teeman ympärillä on positiivinen tahtotila.
Keskusten avulla Suomi pystyy vastaamaan paremmin kansainvälisiin velvoitteisiin liittyen naisiin kohdistuvan väkivallan ehkäisyyn. Velvoitteet liittyvät niin sanottuun Istanbulin sopimukseen, joka ratifioitiin vuonna 2015. Uhrin kannalta muutos on merkittävä ja edistää toipumisen alkamista.
Seri-tukikeskukset eivät kuitenkaan voi vastata uhrien pitkäjänteiseen tuen tarpeeseen. Keskukset pystyvät vastaamaan vain akuutteihin tilanteisiin, joissa yhteydenotto tapahtuu kuukauden sisällä väkivaltatilanteesta.
Käytännön työ seksuaaliväkivallan uhrien kanssa osoittaa, että toipuminen kestää pitkään ja usein tuen piiriin hakeudutaan vasta viiveellä. Myös miesuhrit ja muunsukupuoliset putoavat helposti palvelujen ulkopuolelle, ja alle 16-vuotiaille on tarjolla vain vähän kohdennettua apua.
Monilla paikkakunnilla ovat eri järjestötoimijat kehittäneet matalan kynnyksen tukipalveluja jo pitkään: Raiskauskriisikeskus Tukinainen Helsingissä, Rovaniemellä ja Jyväskylässä, Setlementti Tampereen Välitä! -työ, Lounais-Suomen Mielenterveysseuran Koski-hanke Turussa, Loisto Setlementin Tyttöjen Talo pääkaupunkiseudulla sekä OTAVA-hanke Kuopiossa, Rovaniemellä, Espoossa ja Oulussa.
Seksuaaliväkivaltatyö edellyttää erityistä osaamista, koska kokemus haavoittaa uhria syvästi. Asiakkaalle on myös tärkeää tietää, että työntekijä on perehtynyt seksuaaliväkivaltatyöhön; tieto lisää luottamuksen ja toivon tunnetta ja vähentää häpeää. Kolmannella sektorilla ei tarvita lähetettä tai diagnoosia, mikä madaltaa kynnystä avun vastaanottamiseen.
Tukinaisen, Tyttöjen Talon, Välitä-työn ja Kosken ja asiakkaista valtaosa on hakeutunut tuen piiriin kuukausien, vuosien tai vuosikymmenten viiveellä. Uskallus ja motivaatio kokemuksen syvempään käsittelyyn tulee usein vasta sitten, kun uhri kykenee näkemään tapahtuneen vaikutukset omaan elämään. Tuen ajoituksella on siis merkitystä.
Vaikka järjestölähtöinen kriisityö on suhteellisen lyhytkestoista, sen avulla ehkäistään väkivallan moninaisia vaikutuksia tunteisiin, ajattelumalleihin ja arkielämään, ja tapahtunut voi jäsentyä osaksi omaa elämäntarinaa. Järjestöjen toiminta myös mahdollistaa vertaistuen saamisen. Toisten samaa kokeneiden kohtaaminen, tuen antaminen ja toisilta oppiminen voi monille olla kaikkein merkityksellisin osa omaa toipumista.
Kolmannella sektorilla rahoitus on usein pätkittäistä, mutta asiakkaiden tuen tarve on jatkuva. Järjestötoimijat ovat silti jo monilla paikkakunnilla osa virallista hoitoketjua ja kantavat suuren osan väkivaltatyön vastuusta, ja myös osaamista on karttunut paljon.
Tässä vaiheessa soten valmistelua järjestöjen rooli on epäselvä, ja on suuri huoli siitä, että järjestöjen osaaminen jää käyttämättä ja resurssit turvaamatta. On hyvä tiedostaa, että mikäli järjestöjen rahoitukseen tulisi katkos muutosten nivelvaiheessa, se ei tarkoittaisi pelkkää katkosta järjestöjen toiminnassa vaan toiminnan päättymistä. Elävää järjestötoimintaa ei voi laittaa tauolle.
Kun väkivaltakokemukset jäävät käsittelemättä, niiden vaikutukset näkyvät terveyden- ja sosiaalihuollon kustannuksina sairaspoissaoloina, somaattisena ja psyykkisenä sairastavuutena ja monitasoisina arkielämän vaikeuksina.
Uhrien hyvä hoito edellyttää järjestöjen resurssien turvaamista ja saumatonta yhteistyötä julkisen ja kolmannen sektorin välillä. Järjestöjen työpanosta ei ole varaa heittää hukkaan.
Kirjoittajat: Elina Haasjoki ja Jenna Trogen, Lounais-Suomen mielenterveysseura ry/Koski-hanke; Heli Heinjoki, Raiskauskriisikeskus Tukinainen ry; Satu Hintikka, Setlementti Tampere ry/Välitä! -seksuaaliväkivaltatyö: Mari Uusitalo-Herttua ja Kristiina Hannila, Loisto setlementti ry Tyttöjen Talo® / Otava-hanke.
Aliot 7.8.2018
Alio: Elintarvikepulaa ja kulkutautien pelkoa
Aliot 6.8.2018
Puheenvuoro: Seutukaupungit kasvun käyrässä kiinni