Matkalla Havaijin Ironmaniin : Mies, joka tapasi ensi kertaa suomalaisen
Aamulenkille (kävelyä) lähtiessämme teimme alokasmaisen virheen, emmekä ottaneet kameraa mukaan. Viereisen golfkentän läheltä merenrannasta löytyi todella hieno reitti, josta näkyi, kun merellä delfiiniparvi esitteli uintiosaamistaan. Lupaan ottaa kameran mukaan ensi kerralla, toivottavasti delfarit tulee uudestaan.
Päivän päätavoitteena oli ajaa Hawille, ei nyt kuitenkaan täältä Konasta asti, vaan autolla menimme Kawaihain kylään asti. Ulla ja Nina jäi Kauna'oan rannalle ja minä hyppäsin pyörän selkään. Matka Hawille pitää sisällään reitin kovimman nousun, matkaa tuli edestakaisin 56 km. Jos nyt sanon, ettei nousut ole niin pahoja kuin Lanzarotella, älkää luulko, että lähden henkseleitä paukutellen kisaan. Tuuli oli sellainen, että tuli ikävä kevyempää vaihdetta ja pyörittämisestä ei oikein tahtonut tulla mitään. Tulomatkakaan ei ollut ihan laskettelua, kun tuuli tuli sivusta, mutta vauhti nousi välillä kuitenkin yli 50km/h aika helposti. Varsinaisesta vuoristonoususta ei kuitenkaan ole kysymys.
Kawaihain kylässä juttelin yhden iäkkäämmän Ironmanin kanssa ja hän sanoi, että olen ensimmäinen suomalainen, jonka hän tapaa. Oli kuulemma joskus nähnyt islantilaisen. Mies oli Utahista, aika "mölli", ei tunne edes suomalaisia. Pyöräilyn jälkeen sain harjoitella surffailua, kun eräs mies tarjosi lautaansa lainaksi Hapuna Beachillä. Hänen isovanhempansa oli kuulemma tulleet Ruotsista Amerikkaan 120 vuotta sitten. Hän oli sukunimeltään Carlson. Kerroin hänelle samannimisestä itäsuomalaisestä kauppaketjusta, liekö sukulaisia. Ei tainnut tulla meikäläisestä surffaria, kun ei aalto oikein kannattanut.
Iltäpäivällä törmäsimme marketissa Kariin, joka oli myös ostoksilla. Kari organisoi meidät kauppaketjun vakioasiakkaiksi ja saimme kauppaketjun kortin, jolla saa alennusta lähes kaikista ostoksista. Pirtelöllä vierähti pari tuntia, kun Kari kertoi Hawaijin erikoisuuksista ja me Suomen uutisia. Hän kertoi mm, että laki kieltää menemästä 2m lähemmäksi kilpikonnia ja pihalla viilettävät pitkähäntäiset ovat vaarattomia Mangnusteja. Ai niin, täällä en pahemmin ole kaivannut saunaa, vaikka Suomessa se kuuluu joka iltaseiseen traditioon. Hotellin pihalla on poreallas, jonka veden lämpötila on 100-103 astetta, onneksi Fahrenheittia, eli noin 37-39 astetta Celsiusta. Kyllä siinä yksi suomalainen triathlonisti kypsyy. Alla muutama maisemakuva rannalta.
Lähettänyt Matti Hurula klo 0.23
Jone 6. lokakuuta 2012 klo 6.14
Tippaakaan en ole kateellinen. En ainakaan myönnä. Kivempaan on kävellä käsi kantositeessa sateessa Pilpalle.
Tsemppiä Hurulat!