Aluksi vertaistukea kaipaa aivan älyttömästi. Kun oma lapsettomuus alkaa valjeta itselle, etsii pakonomaisesti tietoa muista samaan tilanteeseen joutuneilta. Siinä vaiheessa hyvää vertaistukea löytyy netistä. Blogeissa moni on käynyt läpi samoja asioita, ajatellut samalla tavalla ja tuntenut samoja tunteita. Toisaalta tietää, että koska ei itse ole vielä virallisesti lapseton, ei voi aivan edes tietää, millaista on olla virallisesti lapseton. Millaista on sitten, kun lasta on odotettu se maaginen vuosi. Tietää, että pidempään lasta toivoneet eivät vielä pidä minun lapsettomuuttani minään. Saatanhan tulla raskaaksi minä hetkenä hyvänsä. Samaan aikaan jo kuitenkin tietää, että itsellä saattaa olla edessä vielä hyvinkin pitkä taival eikä kaikki välttämättä pääty hyvin.
Myöhemmin vertaistuesta tulee henkireikä. On tärkeää, että joku ymmärtää täysin, mitä itse tarkoittaa, ajattelee ja tuntee. Vertaisiinsa kokee suurta yhteenkuuluvaisuuden tunnetta ja heistä tulee todella tärkeitä. Koko ajan kuitenkin pelkää vähän, että joku muu ehtii tulla ensin raskaaksi, koska tietää, että se ihminen siirtyy sitten eteenpäin eikä enää palaa takaisin vertaiseksi. Toisaalta vähän pelkää, että itse tulee raskaaksi ja joutuu toisten vertaisten hyljeksimäksi.
Sitten on ollut mukana vertaisjoukossa jo niin kauan, että hyvin moni vertaisista on jo raskaana tai ehtinyt jo synnyttääkin. Omien hoitojen ollessa kesken se antaa kuitenkin toivoa. Joku onnistuukin tällä polulla. Eivät nämä hoidot sentään pelkkiä epäonnistumisia ole. Mutta kun itse epäonnistuukin lopullisesti, kaikki muuttuu. Raskaana olevat ja lapsensa kanssa jo elävät ovat saaneet juuri sen, mitä itse ei enää pysty saamaan. He elävät sellaisessa maailmassa, josta minulla ei tule olemaan aavistustakaan. Heidän elämänsä ei enää luo toivoa onnistumisesta, vaan se vain alleviivaa sitä, mitä itse ei saanut. Vaikka adoptiolapsen joskus toivottavasti saankin, ensimmäiset kuukaudet lapseni kanssa tulevat olemaan täysin erilaiset kuin biologisen lapsen saaneella.
Kaikesta tästä huolimatta vertaiset ovat tärkeitä. Vertaistukimaailman sääntöihin vain sattuu kuulumaan, että ihmisten polut lähtevät eri suuntiin ja väistämättä joku jää aina jäljelle. Peli on raakaa, mutta uskon, että saldo jää kuitenkin aina plussan puolelle.
luopuminen plääh pohdintaa vertaistuki
Tunnisteet: luopuminen plääh pohdintaa vertaistuki
Näinhän se menee. Kyllä plussan puolelle jää minustakin, ehdottomasti. En tiedä miten sitä itse selviäisi, jos ei blogeja ja näitä ihmisten tarinoita olisi. En tunne IRL ketään samassa tilanteessa olevaa. Täältä löytyy aina se, joka on tai on ollut samassa tilanteessa. Ja sellainenkin, joka on siinä itselle mahdollisesti tulevassa tilanteessa.
18. maaliskuuta 2013 klo 17.40
tosi hienosti kirjoitettu! Kiitos.
Kiitos teille kovasti!
4. toukokuuta 2013 klo 19.30
Hilkka Susinen sanoi…
Entä... (toivottavasti löydätte tän kommentin, vaikka tuleekin vähän jälkijunassa).
Onko teistä tuntunut ristiriitaiselta sellainen vertaistukeen liittyvä asia kuin:
Mitä sitten, jos musta itsestäni tuleekin se, joka pääsee tästä tilanteesta pois?
Koska olen itse tässä tilanteessa, mulla on "lupa" pitää lapsettomuutta maailman kauheimpana asiana ja sanoa, että tunnen hirveää alemmuutta lapsellisiin nähden - tuntuu kuin en olisi oikeasti nainen tai aikuinen tai tietäisi mitään oikeasta elämästä.
Mitä sitten, jos musta itsestäni kaiken tämän ajateltuani ja sanottuani tuleekin ei-lapseton? Ajattelevatko tahattomasti lapsettomiksi jääneet ystäväni silloin, että ajattelen heistä just noin?
En tarkoita tätä kauhean konkreettisella tasolla. En usko, että kukaan alituisesti ja tietoisesti ajattelisi noin, jos saisin lapsia. Mutta jollain tasolla jotenkin. Enkä minäkään ajattelisi tuolla tavalla muista. (Eli ehkä itse asiassa syytä tarkistaa omia ajatuksia tämänhetkisestä itsestä...)
Yhden tosielämän rakkaan ihmisen kanssa meille kävi jo vähän näin. Olimme samassa tilanteessa - kunnes selvisi, ettei hoitoja voida hänen kohdallaan jatkaa. Haluaisin lohduttaa häntä, mutten tiedä mitä sanoa.
PS: Illusialle moi. Kiitos kivasta blogista - olen seuraillut jo vähän aikaa. Ja kiitos, että linkkasit mun blogiin. Ja meille kaikille kauheasti voimia!
26. toukokuuta 2013 klo 21.14
Vielä sellainen olannainen lisätieto edelliseen kommenttiini, että ystäväni ja hänen miehensä ovat liian vanhoja saadakseen adoptoida.
Sinun blogisi on ollut minulle antoisaa luettava paljolti siksi, että vaikka tarinanne on rankka, olette uskaltaneet siirtyä eteenpäin yhdessä.
Samalla se on ollut myös vähän haikeaa luettavaa. Haluaisin itsekin adoptoida, mutta miehelleni se on vieras ajatus.
26. toukokuuta 2013 klo 21.31
Vielä lisäys: mies on liian vanha, ei ystävä.
27. toukokuuta 2013 klo 1.23
Hilkka Susinen: Kiitos paljon kommenteistasi!
Hoitojen aikana mietin useinkin sitä, kuinka käy, jos itse onnistunkin. Olisi ollut vaikea kertoa asiasta muille lapsettomille ja olisi ollut myös haikeaa jättää heidät taakseen.
Jossakin vaiheessa (jos hyvin käy) minäkin siirryn eteenpäin. Kyllä se on varmasti kova paikka niille lapsettomille, joille adoptio ei ole vaihtoehto.
Niin kovin ristiriitainen tämä maailma on.
Kiitos kovasti lämmittävistä sanoistasi! Toivottavasti olette juuri niitä eteenpäin siirtyjiä.
27. toukokuuta 2013 klo 20.02