Rekisteröintikäytäntö vaihtelee aika lailla ylätasolta toiselle. Esimerkiksi .com-verkkotunnuksen voi rekisteröidä kuka tahansa, suomalaisen .fi-tunnuksen, joita nykyään hallinnoi Viestintävirasto, on aiemmin voinut rekisteröidä vain yhteisö tai elinkeinonharjoittaja, jonka toiminimi tai tavaramerkki verkkotunnus on. Tilanne muuttui vuonna 2003 voimaan tulleen verkkotunnuslain myötä, jolloin myös muiden .fi-tunnusten rekisteröinti sallittiin. Vieraan tavaramerkin tai toiminimen (tai tällaiseen sekoitettavissa olevan) rekisteröinti ei edelleenkään ole sallittua, ei myöskään vieraan henkilönnimen, "loukkaavan tai rikolliseen toimintaan kehottavan", yhdestä merkistä koostuvan tai ylimmän tason verkkotunnusta vastaavan (kuten com, gov, net tai maatunnuksina useimpien kaksikirjaimisten tunnusten) tunnuksen rekisteröinti. (Rajoitukset eivät koske ennen lain voimaantuloa rekisteröityjä verkkotunnuksia, kuten vaikkapa vr.fi.) .fi-tunnusten lisäksi Suomen verkkotunnuslain piiriin kuuluvat myös Ahvenanmaan .ax-tunnukset, joiden myöntämisen edellytyksenä on hakijan ahvenanmaalaisuus (kotipaikka tai kotiseutuoikeus).
Myös yksityishenkilöillä on ollut vuodesta 2006 saakka mahdollisuus rekisteröidä .fi-verkkotunnuksia. Luonnollisen henkilön erisnimeen perustuvan verkkotunnuksen saa rekisteröidä vain tämän niminen henkilö itse (ellei kyse ole samalla myös tavaramerkistä tai toiminimestä).
Toisaalta mikäli verkkotunnuksen ensimmäisellä hakijalla ei ole mitään aiempaa tunnusmerkkioikeutta verkkotunnukseen, menettää hän verkkotunnuksen aiemman tunnusmerkkioikeuden haltijalle. Vieraiden tavaramerkkien rekisteröinti ("domain-piratismi") on ollut varsin laaja ongelma etenkin .com-verkkotunnuksilla, joskin tämä lienee jo saatu pitkälti kuriin. Suomen verkkotunnuslaissa tätä pyritään hillitsemään myös kieltämällä verkkotunnusten varaaminen niiden jälleenmyyntiä varten. Eräät yrittäjät eivät kuitenkaan ole antaneet tämän haitata vaan ovat rekisteröineet sata- tai tuhatmäärin lähinnä tavallisia sanoja varsin ilmeisessä jälleenmyyntitarkoituksessa. Nähtäväksi jää, miten jälleenmyyntitarkoitus on osoitettavissa. Tähän (2010) mennessä Korkein hallinto-oikeus on käsitellyt vain yhden tällaisen tapauksen (KHO:2008:7), jossa pienehkön yrityksen verkkotunnuksiksi rekisteröimät 125 yleiskielen sanaa eivät KHO:n kannan mukaan olleet tulleet rekisteröidyiksi ainakaan lain tarkoittamassa ilmeisessä jälleenmyyntitarkoituksessa, vaan yritys oli pystynyt osoittamaan niille perustellun oman käyttötarkoituksen, eikä niitä myöskään tosiasiallisesti ollut myyty edelleen. (Valitettavasti julkaistu tuomio ei sisällä lainkaan havainnollistavia esimerkkejä.)