Jensen: No mitä asiaa, häh?!
No mitä asiaa, häh?!
torstai 26.04.2007 klo 1:14
Olen harkinnut, että ryhdyn esittelemään itseni puhelimessa tasavallan presidentiksi. Ehkäpä sitten yritysten työntekijät ottaisivat puheluita vastaan, antaisivat minuutin ajastaan tai peittelisivät pahinta ärtymystään.
Nimittäin sen jälkeen kun ihmiset alkoivat esittää asiansa sähköpostitse, suullista lähestymistä on alettu pitää jotenkin häiritsevänä.
Puhelimeen vastaavat ihmiset voi jakaa karkeasti kolmeen ryhmään. Ensimmäisessä ryhmässä ovat ne, jotka vastaavat, vaikka heillä ei ”olisi millään aikaa”. He huomauttavat heti, että nyt on kuule todella kiire.
Toisen ryhmän edustajat eivät ota puheluita vastaan, koska soittaja tai soittajan asia ei ole heille tarpeeksi tärkeä (heidän takiaan ryhdyn tasavallan presidentiksi).
Kolmanteen porukkaan kuuluvat ne, joita pitää mielistellä ja valmistella, jotta puheaikaa irtoaa. Se menee näin.
Ensin sanotaan nopeasti oma nimi. Koska se on vastaajalle täysin epäkiinnostava ja aktivoi hänen pitkästymisensä, on ehdittävä luvata samaan hengenvetoon, että asia vie vain minuutin (viime aikoina olen käyttänyt myös puolta minuuttia). Jostain syystä se rauhoittaa kuulijaa, joka armahtaa soittajan:
”No anna tulla sit. Mutta nopeasti.”
Siinä vaiheessa asia kerrotaan lyhyesti ja ytimekkäästi. On muistettava, että vastaaja on koko ajan vaarassa romahtaa tilaan, jossa hän ei tunne itseään viihdytettävän tai palveltavan.
Siksi puhelinkeskustelu on hyvä harjoitella ääneen kotona. Ehdottomasti kiellettyjen listalla ovat välisanat, täytelauseet, käänteinen sanajärjestys, empiminen, yskähdykset, naurahdukset, nielaisut, niistämiset, hengityksen rahina tai tauot.
On hyvä myös muistaa, että vastapuolen sanat ovat aina soittajan sanoja tärkeämpiä.
Jos sanot puhelinkeskustelun alussa vain nimesi, olet todella väärillä raiteilla. Mitä kiinnostavaa sinun nimessäsi on? Ei mitään. Jos sinulla ei ole lisätä nimesi perään yrityksen nimeä, olet vähäpätöisyydessäsi syyllistynyt suoranaiseen kotirauhan tai työrauhan rikkomiseen.
Viime viikollakin, kun esittelin itseni puhelimessa, vastapuoli tokaisi:
”No just. Sano.”
Onneksi olin harjoitellut puheeni etukäteen.
Olen miettinyt, että seuraavalla kerralla - taas - kun joku vastaa puhelimeen ja huomauttaa saman tien, ”että nyt ei todellakaan ehdi puhua”, sanonkin mitä ajattelen.
Tiedustelen ystävällisesti, miksi hän vastasi puhelimeen jos hänellä ei ole siihen aikaa. Elättelitkö hän kenties toiveita siitä, että soittaja toivottaisi jaksamista kiireiden keskellä tai kehuisi vähän?
Kysyn, oliko hän miettinyt, miten huvittavalta se näyttää, kun hänellä on aikaa vastailla puhelimeen ja kertoa, että hänellä ei ole aikaa puhua puhelimessa?
Kiitos, helpotti. Oikeasti sanon kuitenkin puhelimeen, että ”no soitellaan sitten paremmalla ajalla”.
Mutta aina silloin tällöin joku sanoo toisessa päässä, että ”ei sitä nyt niin kiire voi olla, etteikö lyhyttä puhelua ehtisi puhua”.
On se ihmeellinen hetki.
Ehkä sellainen lause tai aloitus kannattaisi jopa ottaa jonkin yrityksen imagokampanjan ”markkinointitoimenpiteeksi”.