Palaneen käryä: marraskuuta 2015
Monikultturismin kriitikko Helmut Schmidt - R.I.P.
Pitkän linjan saksalainen poliitikko ja
yhteiskunnallinen vaikuttaja Helmut
Schmidt (1918–2015) veti viimeisen henkäyksensä eilen 10.11. Melkein 97-vuoden
iän saavuttanut veteraanipoliitikko muistetaan parhaiten asemastaan Saksan
liittokanslerina vuosina 1974–1982.
Schmidtin sukupuusta löytyi varsin läheltä
aimo loraus juutalaisverta, mutta silti hän palveli lojaalisti maataan sodan aikana eri
tehtävissä; vuodesta 1944 eteenpäin hän toimi Wehrmachtin riveissä
tykistöupseerina. Sodan loppuvaiheessa yliluutnantti Schmidt joutui länsiliittoutuneiden sotavankeuteen, mistä hän kuitenkin vapautui jo vuonna 1945. Seuraavana vuonna Schmidt liittyi SPD:een eli Saksan sosialidemokraattiseen puolueeseen ja loi sen riveissä huomattavan kansallisen uran, joka huipentui siis liittokanslerin
virkaan. Tämä mainio tervaskanto oli ankara
tupakkimies, joka sytytti röökin jokaisessa sopivassa ja sopimattomassakin
tilaisuudessa – ja silti kehtasi elää lähes satavuotiaaksi! Schmidtin
poliittinen epäkorrektisuus ei kuitenkaan rajoittunut vallitsevan kulttuurin
näkökulmasta kyseenalaisiin elämäntapoihin; tämä Angela Merkelin edeltäjä näet alkoi jo vuosikymmeniä sitten
varoitella Saksaa monikultturismin vaaroista. Seuraavassa pari kääntämääni katkelmaa. Ensimmäinen on Die Zeit -lehden jutusta vuodelta 2004: Helmut Schmidt, entinen liittokansleri
ja Die Zeit –lehden toimittaja on
kutsunut monikulttuurista yhteiskuntaa ”intellektuellien illuusioksi”.
”Ulkomailla syntyneiden siirtolaisten osuus väestöstämme on suurempi kuin
koskaan ennen, kaiken kaikkiaan heitä on nyt kahdeksan miljoonaa. Jos heitä
olisi 18 miljoonaa, niin heidän kotouttamisensa (Anpassung) ei enää onnistuisi”, totesi Schmidt Die Zeitille. Onnistunut kotoutuminen edellyttää paitsi
vastaanottajamaan kapasiteettia integroida tulokkaat myös näiden omaa halua
integroitua. ”Mutta nyt elää joukossamme sellaisiakin muukalaisia, joilla ei
ole haluakaan tulla saksalaisiksi,” sanoo Schmidt. Hän kertoo epäilevänsä,
”joidenkin Saksaan pesiytyneiden islaminuskoisten” halua omaksua saksalainen
kulttuuri. ”Ei, sana ’epäilys’ (Zweifel)
on sittenkin turhan varovainen ilmaus; tosiasiassa mitään [muslimien] integroitumista Saksaan ei ole
näköpiirissäkään.” Toinen pätkä on samalta vuodelta ja
samasta teemasta (tämän olen kääntänyt ranskalaisen BV-sivuston kautta, kun en Hamburger Abendblattissa julkaistua alkutekstiä
löytänyt): Monikultturismin (Multikulti) käsite ei ole yhteensopiva demokraattisen yhteiskunnan
kanssa. Ehkä siitä joskus etäisessä tulevaisuudessa sellainen tulee. Mutta jos
ryhdytään etsimään jo olemassa olevia, rauhanomaisia monikulttuurisia
yhteiskuntia, niin nopeasti huomataan, että sellaisia löytyy vain vahvojen
hallitusten johtamista [so. autoritaarisista] maista. Niinpä voimmekin nyt
todeta, että teimme 60-luvulla virheen alkaessamme ottaa Saksaan työvoimaa
kokonaan toisenlaisesta kulttuuriympäristöstä. Näitä sitaatteja löytyisi lisääkin,
mutta eiköhän Schmidtin poikkeuksellinen tervejärkisyys käy ilmi jo näistä. Ja
mies oli siis sosialidemokraatti, Erkki Tuomiojan ja Tarja Halosen ”aatetoveri”!
On demareita ja on demareita… Requiescat in pace!
Helmut Heincrich Waldemar Schmidt, 23.12.1918 - 10.11.2015
Tapahtui Vatikaanin hämärissä kabineteissa...
Sinänsä en hetkeäkään epäile, etteikö
Vatikaanin vanhassa, pölyisessä ja byrokratisoituneessa hallintokulttuurissa
olisi yhtä ja toista parantamisen varaa. Sama on sanottava sen taloudenpidosta;
epäilemättä myös termi ”korruptio” voi joissakin tapauksissa tulla kyseeseen. Näkyvä
kirkko (tai perinteisemmin: ”taisteleva kirkko”, Ecclesia militans) on maailmanlaajuinen organisaatio, instituutio. Sellaisena se on hallintonsa
osalta väistämättä jossain määrin myös byrokraattinen apparaatti. Ja missä on
byrokratiaa, siellä ei ainakaan jonkin asteiselta korruptioltakaan voi välttyä.
Mutta jonkinlainen kohtuus uutisoinnissa olisi kyllä ihan kiva yllätys, vaikka en
toivokaan liikoja edistysmieliseltä medialta tässä suhteessa. Tässä tuore ranskalaisnäkökulma Vatikaanin
uusimpaan skandaaliin. Kirjoittaja on vanha tuttumme Jean-Baptiste Noé (käänsin häntä Sarastukseen pari vuotta sitten),
kirjailija, historiantutkija ja bloggaaja. Käänsin Noén blogimerkinnän parin
päivän takaa. Noé analysoi siinä journalisti Gianluigi Nuzzin tuoretta ”paljastuskirjaa”
Le Monde –lehdessä julkaistujen ”valittujen
palojen” valossa. Itse kirjaa hän ei vielä ole ehtinyt lukea.
"VATIKAANIN VUOTO: MUTTA MISSÄ SE
SKANDAALI ON?
vai mediahype?
Lokakuun 31. päivänä [Vatikaanissa]
pidätettiin kaksi henkilöä epäiltynä tiettyjen luottamuksellisten dokumenttien
varastamisesta ja niiden toimittamisesta lehdistölle. Tulossa on myös kaksi
Vatikaanin salaisuudet paljastavaa kirjaa, niin että tällä viikolla skandaalit
näköjään taas riepottelevat kirkon sydäntä. Puhutaan paavi Franciscuksen aseman
tietoisesta horjuttamisesta, kirjanpitorikoksista, Kuurian sisäisistä
juonitteluista. Mutta entä jos kyse onkin yksinkertaisesti mainostempusta,
jonka tarkoitus on maksimoida näiden painotuoreiden sensaatiokirjojen
myyntiluvut? Tämä ajatus tulee kyllä ensimmäisenä mieleen, kun silmäilee Le Monde –lehdessä julkaistuja otteita Gianluigi
Nuzzin kirjasta Via Crucis. Nuzzi on se journalisti, joka hankki
käsiinsä "Vatileaks"-skandaalin
asiakirjat ja julkaisi ne. Nyt hän on siis palannut rikospaikalle julkaisemalla
Pyhän Istuimen raha-asioita koskevia dokumentteja. Tämän skandaalin oletetaan
räjäyttävän kirkon perustukset, mutta pommi kyllä vaikuttaa pahasti suutarilta. En ole vielä ehtinyt lukea Nuzzin
kirjaa. Mutta Le Monden julkaisemat
otteet ovat melkoinen pettymys niille, jotka odottavat kunnon skandaalia.
Normaalistihan tällaisissa yhteyksissä julkaistaan parhaita paloja ilmestyvästä
kirjasta, siis sellaisia otteita joiden oletetaan saavan lukijan kuolan
valumaan ja herättämään päätöksen ostaa kirja. Tässä tapauksessa otteet lähinnä
pitkästyttävät. Kolme
esiinnoussutta kuprua
Ensimmäisenä on tapetilla Pyhän Istuimen
rahankäyttö, kirkon kymmenykset eli ’Pietarin penninki’ (le denier de Saint Pierre). Kirjailija Nuzzi kauhistelee sitä, että
kirkko käyttää osan tuloistaan Kuurian kustannusten peittämiseen sen sijaan
että ohjaisi kaikki rahavirtansa laupeudentyöhön. Mutta tässähän ei ole mitään
skandaalimaista, sillä juuri tämä on Pietarin penningin tarkoitus. Pyhä Istuin
on ainoa suvereeni valtio Euroopassa, jonka budjetti ei ole alijäämäinen. Se on
myös ainoa valtio, joka elää kokonaan uskovien lahjoituksista: ’Pietarin
penninki’, jota jokainen katolilainen on velvoitettu kykyjensä mukaan
maksamaan, mahdollistaa Pyhän Istuimen ja Vatikaanivaltion normaalin toiminnan.
Sillä maksetaan työntekijöiden palkat, sillä katetaan juoksevat materiaalikustannukset,
vedet, sähköt ja muut sen sellaiset tuiki tavalliset menoerät. Se raha, mikä ei
mene hallinnon juokseviin kustannuksiin, ohjataan kirkon karitatiivisiin
hankkeisiin. Ja kirjoittajan mielestä on peräti tuomittavaa se, että ”maailman kaikilla kolkilla asuvien uskovien
lahjoituksista enemmän kuin puolet katoaa Kuurian menoihin”. Jos vaikkapa
Ranskan valtio käyttäisi vain noin puolet verotuloistaan hallintokoneiston
pyörittämiseen, niin verovelvolliset olisivat enemmän kuin tyytyväisiä. Tältä
osin skandaali siis raukeaa tyhjiin.
Toinen skandaalinkäryinen paljastus
Kuurian hämäristä sokkeloista on seuraavanlainen. Muuan prelaatti oli sitä
mieltä, että hänen asuntonsa oli liian pieni. Niinpä hän hankki käyttöönsä naapurinsa
asunnon, jonka alkuperäinen haltija makasi sairaalassa [ilmeisen pysyvästi] vuoteenomana
ja jonka varsinainen asunto oli niin ollen jäänyt vaille käyttöä. Tämän
järjestelyn Nuzzi pyrkii esittämään suuren luokan kiinteistökeinotteluna. On
kuitenkin pakko nostaa hattua kirjoittajan hyvälle yritykselle: hän nimittäin
paljastaa meille, että tämä prelaatti ei maksa käyttöönsä ottamasta
työsuhdeasunnosta vuokraa. Mutta mistä lähtien työsuhdeasunnoista on sellaista
maksettukaan? Ja sitten kolmas paljastus. Maaliskuun
30. päivänä 2014 murtauduttiin erääseen Pyhän Istuimen alueella sijaitsevaan
kiinteistöön. Murtovarkaiden kohde kuului Cosea-komissiolle
(kyseisen elimen perusti paavi Franciscus selvittämään Pyhän Istuimen
raha-asioiden uudelleenorganisointia). Varkaat selvästikin tunsivat paikan
entuudestaan. He saivat saaliikseen vähän käteistä rahaa ja lisäksi he
anastivat joitakin Cosean
asiakirjoja, siinä kaikki. Kiitos Nuzzin kirjailijanlahjojen, tätä murtoa
selostetaan meille kuin salapoliisikertomusta, mutta jälleen on kysyttävä:
missä tässä on se paljon puhuttu skandaali?
Lienee kiistatonta, että Pyhällä
Istuimella (kuten muillakin valtioilla) olisi aihetta järkeistää raha-asioidensa
hoitoa. Sen olisi syytä hoitaa paremmin kiinteistöomaisuuttaan ja karsia
hallintokulujaan. Sen on myös kohdattava kysymys työntekijöidensä
eläkejärjestelmän alijäämästä. Mutta jos näitä puutteita tulkitaan merkeiksi
Vatikaanissa vallitsevasta kaikenkattavasta kaaoksesta, korruptiosta ja
keinottelusta, niin se kyllä kertoo enemmän tulkitsijasta kuin tosiasioista. Nämä Le
Monden julkaisemat otteet eivät vakuuta. Niiden perusteella ei synny minkäänlaista
halua ostaa Nuzzin kirja päästäkseen lukemaan muitakin mehukkaita paljastuksia.
Päinvastoin tässä hieman tuntee itsensä rahanahneen kustantajan manipuloimaksi.
Siinä taitaakin olla koko jutun suurin skandaali." Lähettänyt
uutisankka,
Monikultturismin kriitikko Helmut Schmidt - R.I.P....