Kutsuuko äitisi sinua koskaan kauniiksi? | Demi
mint_tea12.3.2018 19:13
Kutsuuko äitisi sinua koskaan kauniiksi?
Mua häiritsee se ettei äitini ole koskaan elämässäni kutsunut mua kauniiksi. Vielä enemmän ärsyttää se että hän kyllä osaa moittia. Ei se ole yleensä sellaista suoraa vaan vihjailua ja outoja katseita. Esimerkiksi rintsikkaostoksilla kysyin hänen mielipidettään rintsikoista joita sovitin ja hän vään tuhahti vähän sellaisella hieman kuvottuneella ilmeella että nosta niitä ylöspäin. Tänään kun tulin koulusta ja olin panostanut ulkonäköön sen verran että mulla oli päällä uusi paita ja kiharat niin hän vain katsoi muhun päin sellaisella ilmeelle että ohoh ja ajatteli varmaan että näytän nätiltä. Mutta hän ei kuitenkaan sanonut mitään muuta kuin huomautti että mullahan on kiharat ja uusi paita. Okei no siltä näyttäisi, tiedän? Sitten kun vaihdoin kotohousuihin niin johan alkoi moittiminen miten ne housut on kutistunut pesussa ja miten hirveältä ne näyttää mun päällä.
En nyt keksi muita esimerkkejä mutta just tollasta pientä kuulee aika usein hänen suusta. Oikeesti musta tuntuu välillä että onko mussa jotain vikaa kun äiti kattoo sellasella pettyneellä ilmeellä muhun päin. Vaikka mun mielestä minä olen kaunis. Mutta nostais itsetuntoa jollain tapaa kuulla se myös äitin suusta. Tai kuulla joskus että se rakastaa mua. Tai että se haluais tehä mun kanssa jotain yhdessä. Mutta ei.
Toisaalta jos mietin mun äitin äitiä, niin hän osaa myös nostaa huonot puolet asiassa kuin asiassa esille. Minä en ainakaan aio jatkaa tällasya perinnettä. Sitten kun mulla on lapsia niin sanon niille että ne on kauniita ja näytän että ne on tärkeitä mulle. Vaikka he eivät ois mun mielestä niin kauniita, mutta kauneus on myös sisäistä ja jokaisessa on ihmisessä on jotain kaunista.
Pienenä joskus itkin sitä miten oon jotenkin etäinen mun äidin kanssa. Oisin halunnu että se näyttäis edes jollain tapaa että se pitää musta. Ja en ite uskaltanu sanoa sille sitä että välitän tai ehdottaa jotain tekemistä koska jotenkin oelkäsin sitä että hän torjuis mut jotenkin ja muutenkin kun ei ollut ikinä kuullu näitä sanoja sen suusta niin ei itse oikein osannu ilmaista sitä. Voisin sanoa että mun ja äidin välit on suurimmaks osaks äidin vika, koska oon sitä mieltä että äidin pitää osoittaa rakkautta ja hyväksyntää ennen kuin lapsi voi tehdä saman takaisin. Oon jotenkin katkeroitunu äitille tästä ja nykyisin mua ei edes välillä kiinnosta yrittää mitään meidän välien lähentämiseksi. Tuntuis tässä vaiheessa lähinnä kiusalliselta yrittää.