The Mars Volta on t�n� p�iv�n� kokeilevampi, abstraktimpi ja ep�suorempi kuin De-loused in the Comatoriumilla. Siin� miss� debyyttilevy oli v�lill� kuin villisti kieppuva viisih�nt�inen kissa ja toisinaan taas kiirett�m�sti, jopa raadollisen kauniisti raatoa kiertelev� korppikotka, on Frances the Mute l�hemp�n� ep�symmetrisist� maahisista koostuvaa armeijaa - ei aivan yht� suora ja iskev�n ter�v�, mutta suurempi, rohkeampi ja arvaamattomampi. Parhaiten t�m� ilmenee monipuolistuneissa sovituksissa ja kosketinsoitin/sample/ambienssieksperimentaatioissa. Juan Aldereten bassosoundit vetoineen, sek� my�s yhtyeen latinojuuret ovat huomattavasti j�m�k�mmin kiinni uutukaisessa.
Ihailtavan omap�ist� toimintaa aina makeaa kansitaidetta my�ten. Ainut muuhun musiikillisen teokseen viittaava assosiaatio, mink� koko kuuntelun aikana koin, oli merellisest� nelj�nnen raidan aloituskohinasta johtunut Pet Shop Boysin Go West -assosiaatio. Vaikkakin omalla tavallaan my�s varsin mieleenpainuva s�vellys, lienee yhteyden takana ollut enemm�nkin Miranda that ghost just isn't holy anymore:n provokatiivinen olemus, joka lempe�n hitaasti, tuijottaen, laskeutuu kuuntelijan kimppuun. Omar A. Rodriguez-Lopez on toiminut keih��nk�rken� muistot pinnalle s�ik�ytt�v�lle, musikaaliselle harppuunakuorolle, mille Cedric Bixler Zavala on lahjoittanut ��nens�. Suorastaan h�kellytt�v��n, aistideprivaatiohenkiseen tarinaan saumattomasti juotetut musikaaliset elementit ovat yht� laadukkaita kuin omaleimaisiakin; lyriikat pelottavan henkil�kohtaisia, uskaliaan tulkinnallisia ja monimuotoisia.
T�ss� elokuvallisessa, upottavan vihre�ss� sokkelossa ei pisteist� sin�ns� voi oikein keskustella. Niit� ker��m�ll� p��sisi ehk� seuraavalle tasolle, mutta -vaikka suu k�ykin- miksi liikkua ulottuvuudessa tai toisessa suuntaan tai toiseen ennenkuin t�m� hetki on nautittu viimeiseen pisaraan. Sy�mme lasia uudelleen. Joskus my�hemmin.