Birdersdiary » Loman lopetus ekaekaa-pinnaillen
Saavuimme Uuden Vuoden yönä Fuerteventuralta pian puolen yön jälkeen ja haettuamme auton lentopysäköinnistä, pääsimme läheiselle hotellille, josta olimme varanneet huoneen nukkumaan vihdoin noin klo 1:40.
Herätyskellot soivat aika pian kuudelta ja ennen seitsemään olimme kunnon talvitamineissa ajamassa kohti Helsingin Vanhankaupunginlahtea. Olimme viikkoa aiemmin reissuun lähtiessämme ajatelleet, että kyllä Uuteen vuoteen mennessä kunnon pakkaset tulevat, mutta olimme olleet pahasti väärässä. Yhä vain oli loskakeli ja paria päivää aiemmin olleen lumimyräkän takia oli todella liukasta!
Vain noin kymmenen kilometrin ajon jälkeen parkkeerasimme Vanhankaupunginlahden Pornaistenniemen Saviojantielle, jossa paikalla oli jo pari varhaista bongaria. Oli vielä täysin pimeää, mutta pikkuhiljaa paikalle saapui lisää porukkaa ja aika kului mukavasti rupatellessa. Tuijottelimme edessämme olevaa yllättävän lumista kumparetta, jolla odottamamme lintu oli viime päivinä käynyt ruokailemassa. Kumparetta kuitenkin peitti sen verran paksu lumikerros, että päätimme käydä pikkuporukalla pikaisesti potkimassa lunta pois, jotta paljasta maata oli näkyvissä. Josko lintu tämän ansiosta tulisi taas paikalla muutakin kuin vain toteamaan, ettei paikalla pystyisi ruokailemaan?
Aiempina päivänä lintu oli tullut paikalle aikaisintaan klo 8:20 mutta ehdin juuri sanoa muille, että tuleekohan lintu aikaisemmin vai myöhemmin, kun nyt on lunta, kun hieman meistä erillään seissyt porukka löysi linnun viereisen parkkipaikan edustalta parin auton välistä. Löysimme linnun saman tien kiikareihimme ja olipahan kaunis – itäinen punamusta phoenicuroides mustaleppälintu näkyi hyvin, vaikka vielä oli varsin pimeää. Lintu oli kuitenkin taas tuttuun tapaan saapunut ruokailemaan katulamppujen valoon.
Mustaleppälintu lennähti pian katveeseen kerrostalon porttikongiin, josta se kuitenkin löytyi vielä näkyville. Sitä tarkkailtiin suhteellisen kaukaa, jottei se häiriintyisi havainnoinnista. Niinpä kuvat linnusta jäivät vaatimattomiksi. Eka ekaa päivä on kuitenkin niin lyhyt, että me päätimme lähteä jatkamaan vuodarien keruuta. Enne mulelia olimme havainneet vain talitiaisen, mustarastaan, urpiaisen sekä sinitiaisen.
Vielä oli aika pimeää, kun ajoimme Espoon Kaitalahteen, jossa myös oli runsaasti autoja jo parkissa. Käveltyämme jonkin pitkospuita lintutornia kohti, löysimme bongarijoukon tuijottamasta edessään ollutta ruovikkoa. Tässä oli edellispäivänä löytynyttä hippiäisuunilintua tarkkailtu.
Aamu alkoi valjeta ja samalla linnut heräillä. Niinpä vuodenpinnoja alkoi ropista, vaikka paikalla olikin ehkä hiljaisempaa kuin olisin odottanut. Varis, korppi, järripeippo, sinisorsa ja parempina ruovikosta kuuluneet peukaloinen sekä useat viiksitimalit ehtivät kirjatuiksi ennen kuin saimme tiedon, että lintutornilla ollut porukka oli löytänyt etsimämme hippiäisuunilinnun. Porukkaa oli pitkoksilla edellämme niin paljon, että torni täyttyi ja me jäimme havainnoimaan kalliolle torni vierelle. Tornissa olijat näkivät linnut mutta paikan nuotitus oli aivan ala-arvoista! Niinpä tyydyin itsekin kävelemään hieman muusta porukasta erilleen, jotta kaiken hälinän keskellä olisi edes mahdollista kuulla linnun ääntä. Ja eipä mennyt kauan kuin suoraan edestämme kuului pari kertaa hippiäisuunilinnun tunnusomainen ”tsui”.
Yhä vain tornin porukka näki linnun, mutta tornin alla ollut porukka ei saanut mitään järkeviä ohjeita, missä se oli. Niinpä koko havainnoinnin aikana kukaan tornin ulkopuolella ollut ei lintu nähnyt. Ja torni oli tietysti koko ajan aivan täynnä. Lopulta kun lintu oli kuulunut muutamaan kertaan, päätimme lähteä jatkamaan matkaa. Aika iso osa havainnoijista ei vieläkään ollut lintua havainnut hälinän ja sekoilun takia lainkaan! Ja osalla menikin sitten havainnon saamiseen pitkälle iltapäivään!
Hippiäisuunilintujahdin aikana kirjautui vuodarilistalle vielä pajusirkut, pari kyhmyjoutsenta, rummuttanut käpytikka, harmaalokit, punatulkut, merilokki, vihervarpunen, harakat, isokoskelot sekä kuusitiainen.
Me kuitenkin otimme suunnan taas kohti Helsinkiä. Matinkylässä ylitsemme lensi varpushaukka ja Keilalahdella kellui telkkiä. Aika pian parkkeerasimme Lauttasaaren Särkiniemen parkkipaikalle, josta kävelimme alas rantaan. Paikalla oli jo muutamia tuttuja komppaamassa rantaa, mutta etsimäämme lintu ei meinannut löytyä. Havainnot jäivät ylilentäneisiin räkättirastaisiin. Kun lopulta palasimme takaisin linnun vakiopaikalle, oli linnun aiemmin jo havainnut Tuomelan Sami osoittamassa paikkaa, missä lintu oli aiemmin ollut. Ja hän osoitti lähes suoraan jalkoihinsa. Ilmeisesti tämän takia mekin käänsimme katseemme alas ja kuinka ollakaan laulurastashan oli aivan vieressämme, korkeintaan metrin päässä kököttämässä aivan liikkumattomana! Olimme ilmeisesti jo pariinkin kertaan ohittaneet linnun aivan vierestä! Ei sillä mikään hätänä ollut, se nyt vain tuppasi olemaan kohtalaisen kesy! Kohta se pomppi läheisen pikkulätäkön viereen puunrunkojen alle ruokailemaan…
Meillä matka jatkui taas ja Lauttasaaressa näkyi vielä tilhiparvi ja kohta ajelimme käsittämättömän olemattomassa liikenteessä Helsingin keskustan poikki kohti jatkaen kohti koillista. Sipoon Boxissa näkyivät ensimmäiset naakat ja vasta silloin tajusimme, ettemme olleet oikeasti nähneet sellaista vielä koko päivänä. Ja samalla tajusimme ajaneemme melkoisten pulupaikkojenkin halki sellaista havaitsematta.
Porvoon kohdalla ajellessamme huomasimme valotolpalla kökkineen hiirihaukan ja lopulta käännyimme kohti Lapinjärveä. Saimme kuitenkin tiedon, ettei pikkujoutsenta ollut enää nähty edellispäiväisellä paikalla, mutta että läheinen Liljendalin Sävträsket kannattaisi tarkistaa. Olimmekin jo lähes perillä ja koska paikalla oli oleillut punasotkakin, päätimme kipaista tornille. Tornilla oli kuitenkin jo porukkaa ja joutsenet tarkistettu ja punasotkakin kateissa. Rupattelimme hetken paikalla ja tarkistimme vielä paikalle saapuneet pari joutsenparvea, mutta koska aika oli kortilla, lähdimme taas tien päälle.
Loviisan puolella taas rantatielle päästyämme näimme vielä neljä teertä sekä isolepinkäisen ja lopulta olimme perillä Kotkan Marttilassa. Parkkeerattuamme automme huomasin lähipuun latvasta kottaraisen ja kohta olimme taas pienen bongariporukan seurassa tuijottamassa erään omakotitalon piharuokintaa. Ruokinnalla oli oikein mukava vilinä: urpiaisia mukanaan neljä tundraurpiaista ja näinpä lyhyesti puun latvuksessa käyneen ruskourpiaisenkin, josta ei kuitenkaan ainakaan vielä saanut vuodaria saati ekaekaa-pinnaa. Paikalle saapui myös pikkuvarpusia, keltasirkkuja ja pari viherpeippoa ennen kuin itse päätähti eli hernekerttukin suvaitsi saapua ruokinnalle. Olin osannut ounastella, että tämä hernekerttu saattaisi olla itäistä alkuperää ja hieman kerrannut erilaisten hernekerttujen määrittämistä, mutta vaikeitahan ne ovat. Toki tämä näytti aika tummalta niin selkäpuolelta, naama seudulta kuin myös vatsapuolelta verrattuna tavallisiin meikäläisiin hernekerttuihin. Hanna otti linnusta joitakin kuvia ja koska se ei äännellyt, toivo on siinä, että joku kävisi linnun pyydystämässä ja varmistamassa mihin taksoniin se kuuluu. Himalajanhernekerttu kun on vuoden alusta oma lajinsa IOC:n listalla, jota mekin Suomessa nyt seuraamme…
Autolle käppäillessämme kuului jostain vielä tiklin ääntä ja lopulta päätimme seurata kouvolalaisia bongariveljiä pointsaamaan punasotkaa, joka ei ollut turhan kaukana. Jumalniemen Sunilanlahdelta punasotka löytyi pian ja samalla vuodariksi napsahti myös merimetso.
Koska lähistöllä ei enää ollut tarjolla mitään ekaekaa-pinnaa, päätimme lähteä ajelemaan kotia kohti. Pikkuhiljaa alkoi hämärtääkin ja suunnittelimme jo yrittävämme parissa paikassa matkan varrella sekä vielä Parikkalassa viirupöllöä. Luumäen Heimalassa peltoaukean läpi ajellessamme huomasin kuitenkin ison pöllön istumasta pienessä puussa ja stoppasimme tietysti nopeasti. Lintu näytti kauempaa kiikareilla aivan lapinpöllöltä, mutta päätin tietysti tarkistaa asian vielä kaukoputkella ja kuinka ollakaan sehän olikin viirupöllö! Niinpä saimme vielä päivän viidennen ekaekaa-pinnan, joka olikin ollut tavoitteemme.
Loppumatka meni ilman havaintoja aina Parikkalaan asti, jossa päätimme vielä ajaa Siikalahden ympäri, sillä Huhmarisen pellolla oli päivemmällä ollut lapinpöllö. Kuinka ollakaan lintu oli yhä paikalla ja aivan tien vieressä sähkötolpalla. Yhtään kauempaa emme sitä olisi pimeässä illassa huomanneetkaan. Laji oli meillä toki jo ekaekaa-pinnoissa, mutta olihan mukava ensimmäinen Parikkala- ja Siikalahti-vuodari! Edellisvuonna olin havainnut Siikalahdella 196 lintulajia – en lapinpöllöä…