Pieni kirjasto: Kazuo Ishiguro: Pitkän päivän ilta
Sivut: 282, Tammi 1990
Kansi: Leffakansi
Alkuteos: The Remains of the Day 1989
Kun Dowton Abbeyn neljäs tuotantokausi oli katsottu ja viidettä odotettiin malttamattomana kirjastosta, niin eihän siinä välissä auttanut kuin tarttua kirjaan, joka lohdullisesti kuljetti lukijansa kartanoon lordien ja palvelusväen luo, nauttimaan pidättyväisestä englantilaisuudesta ja historian hienoisesta havinasta. Onneksi menneiden vuosien kartanoihin voi pujahtaa monesta ovesta.
Kazuo Ishiguron tunnelmainen Pitkän päivän ilta ilahdutti hienovaraisuudellaan, kujeillaan ja kartanomiljööllään. Ihastuin välittömästi kirjan kertojaan, esimerkilliseen hovimestariin, joka avaa palvelemansa Darlington hallin elämää noin 30-60 lukujen välillä sekä tietenkin omaa elämäänsä. Hän ei juurikaan tohdi sanoa asioita suoraan, vaan välillä hän tuntuu keskittyvän näennäisesti turhien ajatusten ja hetkien maalailemiseen, mutta kaiken sen hienostuneen pidättyväisyyden ja vaatimattomuuden takana kuplii, vyöryää ja jännite kasvaa.
Tarina on verkkainen, herkkä ja vivahteikas kertomus, jonka äärelle kannattaa pysähtyä. Kirja ei kuitenkaan ole hidas, vaan sen vajaat 300 sivua hotkaisee nopeasti ja helposti. Kirja on samaan aikaan haikea ja kujeilevan hauska kertomus. Ihastelin taustalla olevaa rakkaustarinaa, kartanon elämän kuvausta sekä kihersin kirjan äärellä useasti hieman itsetietoisen ja hölmön hovimestarin jutuille sekä ehkä hieman tälle hovimestarille itselleenkin. Ja kaikille Downton Abbeyn faneille sanottakoon, että kirjan hovimestarissa on yllättävän paljon samaa erään herra Carsonin kanssa.
Pitkän päivän ilta on yllättävän monitasoinen teos. Toisaalta se on romaani menneistä tapahtumista ja luokkaeroista. Se on rakkausromaani täynnä hillittyjä tunteita ja pieniä räiskähtelyjä. Kuitenkin taustalla voi nähdä poliittisia kannanottoja, kirjan nimestä voi aavistella jo yhden kirjan kantavan ajatuksen ja löytyy kirjasta filosofiaa muutenkin. Kirjan jälkeen jää tuntu, että sen olisi voinut lukea niin monella tavalla - minä valitsin oman tapani ja pidin siitä paljon. Nautin kertomuksesta, mutta löysin tarinasta syvyyttä yllä mainituilla tavoilla. Silti kirja on helppo, sitä ei tarvitse tonkia, jos ei halua.
Suosittelen kirjaa kaikille tunnelmallisesta kerronnasta nauttiville, Englantia rakastaville - etenkin englantilaista pidättyväisyyttä tai maaseutua palvoville - ja niille, jotka odottavat malttamattomina Dowton Abbeyn kuudetta kautta.
Ps. Huomasinpa juuri, että kirja on yhtä vanha kuin minä. Aika hyvä vuosikerta, jos saan sanoa.
Toisaalla: Amman lukuhetki, Eniten minua kiinnostaa tie, Järjellä ja tunteella, kujerruksia, Sinisen linnan kirjasto
Tunnisteet: Kazuo Ishiguro, neljä sydäntä, omasta hyllystä
Katja / Lumiomena 10. maaliskuuta 2015 klo 16.49
Minulle tämä on yksi koko blogini aikaisista suursuosikeista. Rakastan tätä kirjaa, jos kirjaa voi rakastaa - pitäisi ehkä sanoa, että kirjan tunnelmaa. :) Ishiguro pääsee onnistuneesti hovimestarihahmonsa pään sisälle ja vaitelias mies ja englantilaiset maisemat tarjoavat lukijalle hienon roadtripin muuttuvaan maailmaan.
Katri 10. maaliskuuta 2015 klo 19.29
Tämä on todella hyvä kirja. Näin jälkeenpäin mietin, miksi halusin antaa tälle neljä, enkä viittä tähteä, mutta se tuntuu toisaalta ihan hyvältä ratkaisulta. Ja kyllä kirjaa voi rakastaa, minä ainakin ihastuin tähän ja kovaa. Ishiguro vaikuttaa kahden kirjan perusteella muutenkin oivalta kirjailijalta.
Marile 10. maaliskuuta 2015 klo 18.17
Tuo kansi on kyllä paras leffakansi ikinä!
Niin on! Ei välttämättä edes arvaisi sitä leffakanneksi, jos siis ei tietäisi.
Kirsi 10. maaliskuuta 2015 klo 18.26
Minä huomasin muistelevani tätä kirjaa vielä viikkojenkin päästä lukemisesta, sitä tunnelmaa ja monivivahteista kerrontaa. :)
Katri 10. maaliskuuta 2015 klo 19.30
Joo, minullakin kirjan lukemisesta on tovi, mutta jälki kirjasta on niin vahva, että tästä oli todella helppo kirjoittaa. Kirjan viipyilevä tunnelma jää melkein päälle.
Irene / Kingiä, kahvia ja empatiaa 10. maaliskuuta 2015 klo 18.27
Tykkäsin tästä kirjasta paljon. =D Juuri tällaisena muistan kirjan, kuten yllä kirjoittelet. Sen sijaan toinen lukemani Ishiguro Ole luonani aina jätti minut vähän kylmäksi.
Katri 10. maaliskuuta 2015 klo 19.31
Tämä on hyvä! Minusta Ole luonani ainakin oli ihan hyvä, mutta erilainen kuin tämä. Ehkä sen verran outo, että siihen oli paikoitellen vaikea samaistua. Siitä huolimatta Ishiguro on kirjailijana vakuuttanut minut.
Sanna / Luettua 10. maaliskuuta 2015 klo 19.51
Mä olen nähnyt tämän leffana, ja tykkäsin tosi paljon! Oli vähän Downton-mainen ;D. Kirjakin löytyy hyllystä, on pitänyt lukea se jo monta vuotta..:D.
Katri 10. maaliskuuta 2015 klo 22.59
Minäkin olen nähnyt elokuvan ja pidin siitä. Minusta tosin kirja on parempi. Kannattaa lukea, ainakin itse luin tämän todella nopeasti :)
Ida 10. maaliskuuta 2015 klo 23.48
Tämä pitäisi kyllä lukea... Niin kuin muutkin Ishiguron teokset. Ole luonani aina vaikuttaa minuun vieläkin vahvasti, vaikka sen lukemisesta on jo vähän aikaa.
Katri 11. maaliskuuta 2015 klo 13.14
Tämä kannattaa. On erilainen kuin Ole luonani aina, mutta minusta parempi!