Toinen lapsi erityislapsen jälkeen - Meriannen mielessä
Perhe-elämä Raskaus
Opittuani olevani raskaana, yhdessä erityislasten vanhempien Facebook-ryhmässä joku aloitti kallisarvoisen keskustelun lapsien saamisesta erityislapsen jälkeen. Kuinka sitä uskaltaa? Entä jos toisestakin tulee erityinen? Jaksaako vielä uuden vauvan kanssa, kun on jo erityinen hoidettavana? Onko kaikki sen arvoista?
Luin muiden tarinoita itku silmässä.
Ja mietin meitä.
Meillähän Dan on ollut halukas saamaan lisää lapsia aikalailla heti, kun Elsa täytti vuoden. Minä en ollut valmis. Itkin toki unelmani perään – kuinka halusin lapsia puolentoista vuoden ikäerolla. Jos lapseni olisivat olleet haasteettomia, terveitä. Tiesin kaikista arjenpyörityksemme vaikeuksien perusteella, että en ollut vielä valmis.
Dan ei tietenkään hoputtanut. Hän ymmärsi.
Aloitin tänä keväänä pillerit. Olin tehnyt päätöksen – menisimme ensin naimisiin, sitten vasta seuraava lapsi. Halusin saada itseni fyysisesti kuin henkisestikin kuntoon, halusin kääntää elämäni positiivisella tavalla ylösalaisin.
Ne pillerit eivät kuitenkaan sopineet minulle. Ne aiheuttivat suurta ahdistusta ja paniikkikohtauksia, ja huulta purren nappailin niitä kuitenkin muutaman viikon. Oireet vain pahenivat. Jätin lopulta pillerit pois, tarkoituksenani mennä lääkärille niin nopeasti kuin mahdollista järjestääksemme toiset pillerit.
Maaliskuu oli kuitenkin hektinen, enkä kaikessa häsellyksessä ehtinyt. Menkat tulivat kaksi kertaa kuukauden aikana, ja sitten huhtikuussa ne olivat myöhässä. En ottanut tästä stressiä, olihan sitä tarpeeksi jo muutenkin muun muassa muuton muodossa. Otaksuin vain kuukautisten jääneen pois pillereiden takia, koska tottakaihan ne nyt olivat sotkeneet hieman hormonaalista tasapainoani. Muistissa oli vuosia sitten tapahtunut, kun lopetin pillereiden syönnin. Silloin kuukautiset olivat puoli vuotta myöhässä.
Uudesta kodista soitin terveyskeskukseen ja varasin lääkärille ajan parin viikon päähän, tarkoituksenani aloittaa pillerit uudelleen ja sopia masennuspillereideni vähentämisestä. Koin, etten niitä enää tarvinnut, sillä heti ehkäisypillereiden lopettamisen jälkeen oloni oli ollut hyvä. Ei enää ahdistusta, epämääräistä pelkoa tai paniikkikohtauksia. Olin onnellinen.
Toukokuun alussa, kun menkkoja ei vain kuulunut, kävin ostamassa raskaustestin. Ihan vain niin kuin varmuuden vuoksi.
Lääkärin käynti muuttuikin raskauden hoidon järjestämiseksi. Lähetteet lähtivät perinataaliseen hoitoyksikköön, kätilöille kuin erikoislääkärilleni, joka oli jo aikaa sitten luvannut ottaa minut siipiensä hoivaan heti, kun tulisin uudestaan raskaaksi.
Odotin olevani kauhuissani, peloissani. Ajattelin Elsan päiväkotia, jonka hän aloittaa syyskuussa. Ajattelin Elsaa – kuinka uusi vauva toisi hänelle sosiaalisia virikkeitä. Kuinka heillä olisi seuraa toisistaan. Tajusin, että minulla oli nyt paljon enemmän apua kuin mitä Elsan synnyttyä. Minun ei tarvitsisi hoitaa kaikkea yksin. Meidän perheessä on kolme aikuista. Kolme aikuista, joiden yhteisvoimin saamme arjen pyörimään. Joskus tottakai takkuillen, eihän vauvavuosi ikinä vaivattoman helppoa ole.
Ymmärsin myös, että lasten saaminen ei ikinä ole täysin järkipäätös. Ehkä järkipäätöstä odotellessa en olisi ikinä ollut valmis seuraavaan lapseen. Ehkä aika ei ikinä olisi tuntunut oikealta. Aina olisi ollut jotain, minkä takia odottaa vielä.
Olenkin kiitollinen, että lapsi päätti tulla. Kun hän ilmoitti olevansa kasvamassa sisälläni, ymmärsin. Nyt on hyvä aika. Yhtä hyvä kuin milloin tahansa. Ja ties mitä hyvää tästä seuraakaan.. Niin koko meidän perheelle. Kuin Elsalle.
Kiitos, vielä syntymätön lapseni. Olet jo tärkeämpi kuin voit kuvitellakaan.
Ajatuksistani lapsiluvusta olen kirjaillut aiemminkin, mm:
Unelmieni lapsiluvusta
As my first child is disabled, there has always been lot of questions in the air. I always wanted to have even number of children with a short age gap. But how can one be brave enough to try again for another child, when the first one has special needs? How about if the next one has special needs too? Or, even if it doesnt, how we will cope with one child having special needs and then coping with a newborn baby?
When Elsa turned 1, Dan was already ready for the next one. I wasn’t. We had enough difficulties in our everday life already and I just couldn’t see how to fit babys needs in it too.
Then this spring I made a decision. I would get fit, we would get married and after the wedding we could try for another one. So I started to take birthcontrol pills. Pills made me anxious, more depressed, panicky. I kept taking them for weeks before I finally gave up. I was to get in touch with a doctor to try another type of pills, but I was that busy I didn’t have the time. Soon, my periods were late, but I wasn’t worried. It had happened before, years ago. When I stopped to take pills then, I didn’t have my periods for six months after.
After we moved to our new flat, I called to get an appointment with a doctor in couple weeks time. Before the appointment I did wee on a stick, just in case. It was positive. The appointment turned from a birthcontrol appointment to arranging my pregnancy.
I have understood, that having more children is not a decision to be made with sense. It is done with love, with dreams and hopes. I yet thought, that if this unborn child wouldn’t have decided to arrive now, I maybe wouldn’t have been ever ready for her/him. I have a lot more support than I did when I had just given birth to Elsa. There is no better time than this. The baby, this unborn little baby, will give us so much.. more than it will take. No matter how many sleepless nights we get.. But finally I can say. I’m ready.
Nimetön 22.7.2015, 19:05
Toivon kovasti, että saat nauttiakin raskaudestani. Hienoa, että olette niin hyvässä seurannassa. Me uskalsimme toivoa ja saada kolmannenkin lapsen kahden erityisen jälkeen ja vaikka välillä hänenkin terveyden kanssa huolta on ollut, oli kolmas lapsi maailman paras juttu. Voikaa hyvin 🙂
Meriannen 22.7.2015, 22:53
Yritän niin parhaani nauttia tästä – vaikka tottakai huolta on, mutta se on niin pientä verrattuna siihen mitä se voisi olla. Ja miten ihanaa, että olette saaneet ”taviksen”! Kiitos todella paljon niin ihanasta ja kannustavasta kommentista! <3
Nimetön 22.7.2015, 19:32
Ja piti tietenkin kirjoittaa raskaudestasi…
Nimetön 20.7.2015, 14:23
Tämä ei nyt varsinaisesti tähän postaukseen liity ja on tosi aikaista udella, mutta postaustoiveita tulevaisuuden varalle. Toivotteko uudesta tulokkaasta kaksikielistä? Minkälaisia ajatuksia tilanne yleensäkin herättää, kun Elsalle sitä suomea ei suositeltu. Näistä asioista olisi siis kiva lukea 🙂
Meriannen 22.7.2015, 12:55
Hirveän hyviä postausideoita, kiitos hurjasti näistä! Kirjoitan ylös! 😉 Lyhyesti voin jo nyt vastata, että toiveissa edelleen olisi kaksikielinen lapsi… 🙂
kuti 16.7.2015, 18:10
Hei! Paljon haluaisin kaikenlaista sanoa mutta eipä ne sellaisena järkevänä tekstinä nyt tule ulos… Minulla itselläni on kolme ns. Tervettä lasta helposti voi ajatalla etten ymmärrä yhtään kovasti ainakin yritän… Itse en ole päivääkään elänyt ilman cp-vammaista elämässäni toki on eri olla sisko kuin äiti… Minulla on lapsuuden perheessäni isoveli(ns.terve) isosisko (cp-vamma,epilepsia) minä ja pikkusiskoni (cp-vamma,kehitysvamma ja epilepsia)…lähihoitajana työskentelen siis kaikenlaista olen nähnyt myös työni puolesta… Aina jollakin menee huonommin… Ja lapsesi sentään elää… Ärsyttäviä lausahduksia ja silti totta kun tarkemmin ajattelee… Cp-vamma ei periydy uusi tulokas voi hyvinkin olla ns. Täysin terve ja toivottavasti on… Kaikkea hyvää elämääsi ja raskauteesi nauti siitä… Meidän lapsiluku nyt täynnä niin enää en siitä pääse nauttimaan omat lapseni siis 4,2,4kk <3 erityislapsia ei anneta niille jotka eivät sitä rakkaudella jaksaisi kantaa ohjata ja huolehtia kaikista hänen tarpeistaan hänen vajeistaan huolimatta, Rakastaa häntä täysillä ehdoitta <3 Sinä pystyt siihen! Muista olet täydellinen äiti sinun lapsillesi<3 (pahoittelut sekavasta tekstistä)
Meriannen 16.7.2015, 21:59
Hei kuti, ja ei se haittaa! Ja ymmärrät varmasti! Onhan esim. sisarusten kipuilu erityisestä sisaruksesta ihan oma sarjansa, jonka kovasti yritämme ottaa huomioon Rubyn kanssa! Ruby on sanonut vaikka mitä ihania asioita siskostaan, mutta myös niitä koskettavia lausahduksia, kuten ”Minua joskus harmittaa, että en voi mennä juoksentelemaan pihalle Elsan kanssa niin kuin esim. serkkuni kanssa”. Joten vaikka ehkä se kipuilu on erilaista sisaruksilla kuin mitä vanhemmilla/äidillä, niin silti lapsen vammaisuus koskettaa monia. Olisiko sinulla antaa mitään vinkkejä tuohon, toisena erityislapsien sisaruksena? <3
Ja niin kuin sanoit, vaikka onkin hyvin ärsyttävä lausahdus niin silti totta, olimmehan hyvin lähellä menettää tyttäremme.. Ja hän kuitenkin elää, ja on onnellinen!
Ja oi kiitos kuti niin kauniista sanoistasi, herkistyin <3 Kiitos kiitos kiitos kiitos ihana! <3
kuti 18.7.2015, 16:41
hmm… mun molemmat siskot pystyy puhumaan ja liikkumaan lähes normaalisti molemminlla on hemiplegia… mut mun pikkusiskon epilepsia on ollut niin vaikea et viettänyt suuren osan lapsuudestaan sairaalassa… asuimme kemissä ja silloin meillä oli kielto ettei häntä saa viedä kemin rajojen ulkopuolelle ja välittömästi kun saa kohtauksen vietävä sairaalaan ei saa jäädä soittelemaan edes ambulanssia… muistan sen kyllä rajoittaneen meidän liikkumisia mut nyt aikuisena olen huomannut että minulla on tosi vähän muistoja pikkulapsi ajoista äitini kanssa kun hän tietysti oli pikkusiskoni kanssa siellä sairaalassa… muistan usein ajatelleeni että antaisin mitä vain että pikkusiskoni saisi edes yhden päivän olla terve ja samassa myös sitä että sitten hänestä ehkä tulisi kuitenkin surullinen. Kun hän on kuitenkin muuten onnellinen ja todella rakastava tyyppi… <3 En osaa vinkkinä muuta kuin että rakastaa siskoaan täysillä ja olla mukana kaikessa mistä hän pitää esim. kylpy jutut oli meillä sellaisia, olla lähellä halata ja pitää huoli toisesta… nämä kaikki kaikenlaisten asioiden muistelut nostaa kyllä kyyneleet silmiin… en tykkää kirjoitella olisi mukavampaa jutella kasvotusten kaikki olisi niin jotenkin aidompaa… usein joudun pikkusiskoani kehoittamaaan ja käskemään tehdä jotain kerran hänen sanansa saivat minut kuitenkin pysähtymään ja itkemään.. niitä sanoja en voi unohtaa koskaan kun hän sanoi minulle ihan yhtäkkiä ja yllättäin kun laittaiduin lähteäkseni jonnekin "kati mää en voi tehdä kaikkea samallai mitä sinä kun minä olen vammainen" nuo sanat saa mut vieläkin itkemään… tärkeintä on tehdä yhdessä asioita joita molemman voivat tehdä, oli se sitten vaikka vain vierekkäin köllöttelyä… toivottavasti tästä tekstistä sai taas jostakin ees kiinni ku mä en tosiaan tykkää kirjoittaa mää paljon mieluummin jakaisin kokemuksia puhumalla 🙂
Meriannen 22.7.2015, 12:53
Tiedätkö, ihan pääsi itku kun ajattelin siskosi sanoja…!!
Ruby onneksi haluaa osallistua paljon touhuihin Elsan kanssa, niin kylpemiseen kuin esimerkiksi halihetkiin ja lukuhetkiin <3 Minä menin aivan sanattomaksi kun luin tätä siun kommenttia.. En oikein osaa sanoa mitään ! Itkettää vain! <3
Kunpa joku päivä pääsisimme näkemäänkin!
kuti 27.7.2015, 11:42
ymmärrän.. siit on monta vuotta ja se saa minutkin aina herkistymään… vastakusessani taas kesti näin hyvin minä osaan näitä blogeja seurata ja meinaa unohtua tulla kurkkaan ootko jotain kirjoittanu ku vastauksesta ei tuu mitään ilmoituskaan niinku facessa..
Meriannen 27.7.2015, 23:29
Joo, tää on välillä ärsyttävää kun ei tosiaan tule niitä ilmoituksia että vastaus on tullut.. 🙂
Neljän äiti 16.7.2015, 11:27
Perheessämme on 4 lasta,yksi lapsista toisena syntynyt on erityislapsi(lievä kehitysvamma,halkiolapsi,sydänlapsi).Kolmannen ja neljännen odotus jännitti kovasti,juurikin saadaanko terveitä lapsia erityislapsen jälkeen,nyt lapsilukumme luultavasti täynnä,eikä enää tarvitse kokea jännittäviä odotuksia 🙂
Meriannen 16.7.2015, 21:42
Jotenkin hymyilyttää tuo kohta, missä sanot että ”lapsilukumme luultavasti täynnä” <3 🙂 VAUVOJA! VAUVOJA VAUVOJA! 😀 😀 Mikä sinua auttoi parhaiten odotusaikana erityislapsen jälkeen? Oliko mikään ajatus, mikä tuuditti, helpotti..? Minä vaan mietin, että tulen rakastamaan tätäkin lasta niin paljon kuin sydämessäni kapasiteetti riittää, oli hän erityinen tai ei..
rea 15.7.2015, 22:31
Meillä esikoinen oli 16 v sitten erityis lapsi ja lapsella valitettavasti sama vamma kuin äidillä vaikka hyvin pieni perinnöllisyys riski.se herätti tunteita mutta ei se lopulta tuntunut katastrofilta kun itse olen hyvän elämän elänyt vammani kanssa.Meille oli itsestäänselvyys että meille tulisi useampi lapsi 4stä oli joskus puhetta mutta 3 me saimme kuitenkin.2 muuta lastamme ovat ”terveitä” jos nyt kukaan on ”perusterve”.mutta emme kadu että uskalsimme heille antaa luvan syntyä.
Meriannen 16.7.2015, 21:48
rea, miten ihana kommentti <3 minulla ihan herahti kyyneleet silmiin, eritoten tuo viimeinen lausahdus! lupa syntyä.. niin ajatuksia herättävä! Ja miten ihana kuulla miten teillä meni! Ihan varmasti herätti tunteita, kun esikoisella sama vamma, mutta ainakin sinulla oli tosiaan jotain mihin verrata! Minä haluaisin sanoa niin paljon mutta sanoja ei tule ulos, tää kommenttisi ihana herätti niin paljon tunteita ja ajatuksia ja .. aaw! KIITOS! <3
talomerenrannalla 15.7.2015, 21:16
Entä sitten kun erityislapsia on jo kaksi ja toinen heistä kehitysvammainen? Kuinka siinä tilanteessa enää uskaltaa ajatella kolmatta? Ehkä vain mielessä toivo, että josko sittenkin saisin kokea sen normaalin raskauden ja vauva-arjen sekä lapsen kasvun myötä kaikki normaalit jutut. Olisiko se liikaa pyydetty?
Meriannen 16.7.2015, 21:39
Voi, kun näihin vain olisikin mitään suoria ”oikeita” vastauksia.. Minä niin haluaisin sanoa että ei todellakaan ole liikaa pyydetty, ja niin toivon että saisittekin vielä yhden tai kaksi ns. ”tavista”, ilman vammojen tuomia ylimääräisiä haasteita. Näitä tilanteita on niin.. niin vaikea miettiä ja pohtia ja .. ainut mitä voidaan tehdä, on toivoa.
Ps. Odotan innolla postaustasi!
peppilotta 15.7.2015, 21:15
Elämä yllätti ihanasti 🙂 Nauti odotusajasta-kaikki menee varmasti hyvin!
Meriannen 16.7.2015, 21:37
Nimenomaisesti – aivan parhaalla mahdollisella tavalla! Yritän, parhaani mukaan – kiitos ihana peppilotta! <3
Nimetön 15.7.2015, 04:28
”Jos lapseni olisivat olleet haasteettomia, terveitä. ”
Voi, voi, ei sellaisia lapsia olekaan!
Jokaisella lapsella (ja aikuisella) on omat haasteensa, ja jokaisella omat vaikeat paikkansa ja heikot kohtansa. Isoja ja pieniä kiviä kengässä.
Sellaista lehtikuvien ”normaalia” vauvaa ei ole olemassakaan.
Mutta älä huoli, ei tarvitsekaan olla.
Sillä ei niitä täydellisiä vanhempiakaan oikeasti missään asu. Niitä jotka aina jaksaa ja aina ymmärtää, jotka tarkoavat lapselle haasteita sopivassa määrin – ei liika eikä liiana vähän. Kestävät ja kärsivät kaiken hymyssä suin, maailman oikeisiin mittasuhteisiin aina hahmottaen…
Elämä tuo ja me pärjäämme sen mukaan. Parhaamme tehden, sillä se on ihan riittävästi.
Meriannen 15.7.2015, 19:03
Heips ano, niin monessa mielessä kommenttisi on aivan ihana ja loistava, mutta nimenomaan tuon lainauksen kohdalla ymmärsit valitettavasti pointtini hieman väärin. Tarkoitin haasteettomuudella vammattomuutta, minkä varmaan kuitenkin ymmärsit. Eritoten, jos olet lukenut blogiani pidempään. Jos tyttäreni olisi ollut vammaton, eli hänellä ei olisi cp-vammaa, kuuroutta ja näkövammaa, niin elämämme tottakai olisi hieman erilaista kuin nyt. Hän kävelisi, puhuisi, ja olisi kuin kuka tahansa muukin taapero. Omine haasteineen tottakai silloinkin, mutta ilman tällaisia vammaisuuden tuomia lisähaasteita, mihin tuolla lausahduksella viittasin.
Ja loppulausahduksesi on mitä parhain! Nimenomaan näin, elämä tuo, se vie, virta kuljettaa – ja me pärjäämme sen mukaan, parhaamme tehden! 🙂
Heiduska87 15.7.2015, 00:35
Voii, ihana yllätys uusi vauva. 🙂 Mulle tuli kyyneleet tätä postausta lukiessa. <3 https://blogit.kaksplus.fi/blogi/yksinhuoltajaaidiksi2011/
Meriannen 15.7.2015, 19:00
Voi Heiduska, oot ihana <3 Ja maailman paras yllätys todellakin! <3
Agu/47palasta 15.7.2015, 00:20
Kaikki menee hienosti <3 Kävi miten kävi.
Meriannen 15.7.2015, 00:26
Kiitos! <3 Toivottavasti! <3