⭐VAKUUTUSLÄÄKÄRIPROFESSIO ASIANTUNTIJANA KORVAUSPROSESSISSA
Download "VAKUUTUSLÄÄKÄRIPROFESSIO ASIANTUNTIJANA KORVAUSPROSESSISSA"
1 TAMPEREEN YLIOPISTO Johtamiskorkeakoulu VAKUUTUSLÄÄKÄRIPROFESSIO ASIANTUNTIJANA KORVAUSPROSESSISSA Vakuutustiede Pro gradu-tutkielma Toukokuu 2015 Ohjaaja: Olli-Pekka Ruuskanen2 TIIVISTELMÄ Tampereen yliopisto: Johtamiskorkeakoulu: Vakuutustiede Tekijä: JORMANAINEN, ANU Tutkielman nimi: Vakuutuslääkäri asiantuntijana korvausprosessissa Pro gradu tutkielma: 79 sivua, 6 liitesivua Aika: Huhtikuu 2014 Avainsanat: Vakuutuslääkäri, asiantuntija, professio, korvausprosessi, lääkärinlausunto, hoitava lääkäri, vakuutuslääkärijärjestelmä Tutkimuksen kohteena on vakuutuslääkäriprofessio. Tutkimuksen tavoitteena on muodostaa kokonaiskuva vakuutuslääkäriprofessiosta ja vakuutuslääkäriprofession tehtävästä korvausprosessissa. Tutkimusta lähestytään kahden tutkimusongelman avulla, joilla selvitettiin vakuutuslääkäriprofession roolia korvausprosessissa ja asiantuntijuuden näkymistä vakuutuslääkäriprofession toimenkuvassa. Tutkimuksen teoreettisessa viitekehyksessä on tarkasteltu asiantuntijuutta, professiota, lääkäriprofessiota sekä lääkäriprofession erikoistumisalaa, vakuutuslääkäriprofessiota. Tutkimus on toteutettu kvalitatiivisena tutkimuksena. Aineisto kerättiin teemahaastatteluiden avulla. Tutkimukseen haastateltiin yhteensä kuutta vakuutuslääkäriä, jotka työskentelivät neljässä eri vahinko- ja eläkevakuutusyhtiössä. Aineisto on analysoitu aineistolähtöisen sisällönanalyysin avulla ja analyysi vaiheessa tutkimustulokset on teemoiteltu. Tutkimustuloksissa löydettiin kuusi teemaa, jotka kuvasivat vakuutuslääkäreiden näkemyksiä korvausprosessissa työskentelystä. Nämä teemat olivat vakuutuslääkäri objektiivisena asiantuntijana, hoitava lääkäri subjektiivisena asiantuntijana, vakuutuslääkäri-asiakas suhde, vakuutuslääkäri-hoitava lääkäri yhteistyö, vakuutuslääkäri lääketieteellisen asiantuntijan roolissa ja vakuutuslääkärin toimenkuva vakuutusyhtiössä. Tutkimustuloksena löydettiin, että vakuutuslääkäriprofessio on hyvin perinteinen professioammatti. Lääkärin työssä toimiminen antaa vakuutuslääkärille koulutuspohjan ja kokemuksen toimia vakuutuslääkärinä. Monet vakuutuslääkärit ovat myös suorittaneet vakuutuslääketieteen erityispätevyystutkinnon. Vakuutuslääkäriä voidaan kutsua oman alansa asiantuntijaksi, sillä hänellä on tarvittava koulutus sekä hänellä on kokemuksen kautta mahdollisuus soveltaa koulutustaustaansa käytäntöön. Tutkimustulokset osoittivat, että vakuutuslääkärit ovat varsin samankaltainen ammattiryhmä. Tämä voi johtua heidän samanlaisesta koulutustaustastaan tai esimerkiksi vakuutuslääkäreiden pienestä ammattiryhmästä. Vakuutuslääkärit kokivat itsensä ensisijaisesti lääketieteellisiksi asiantuntijoiksi ja toissijaisena he pitivät juridista asiantuntijuutta. Vakuutuslääkärit luottivat yleisesti siihen, että vakuutusyhtiön lakimiehet tarkastavat korvausten lainsäädäntöpuolen.3 KUVIO- JA TAULUKKOLUETTELO KUVIOT Kuvio 1 Aineistolähtöisen analyysin vaiheet 9 Kuvio 2 Tutkielman teoreettinen viitekehys 13 Kuvio 3 Kvalifikaation ja kompetenssin eri puolia 24 Kuvio 4 Hoitavan lääkärin ja vakuutuslääkärin koulutuksen yhtäläisyys ja ero 42 Kuvio 5 Henkilövahingon elinkaari 43 TAULUKOT Taulukko 1 Vakuutuslääkäriotos 514 NIMIÖLEHTIÖ KUVIO- JA TAULUKKOLUETTELO SISÄLLYSLUETTELO 1 JOHDANTO Tutkielman taustaa Tutkimuskysymykset ja tutkielman rajaus Aikaisemmat tutkimukset Tutkimusmetodologia Keskeiset käsitteet Tutkielman viitekehys Tutkimusraportin rakenne ASIANTUNTIJUUS JA PROFESSIOT Asiantuntijuus Asiantuntijatieto Kompetenssi, ammattitaito, ammatillinen identiteetti Moniammatillisuus Professionalismi Professio Professiotutkimuksen kehittyminen Professionaaliset viestintäsuhteet Lääkärinammatin kehittyminen asiantuntija- ja professioammattina Suomessa VAKUUTUSLÄÄKÄRIJÄRJESTELMÄ Vakuutuslääkärin rooli ja tehtävät Vakuutuslääkäriksi kouluttautuminen Vahingon elinkaari Lääkärinlausunnon merkitys Korvausratkaisuiden hylkääminen ja muutoksenhaku VAKUUTUSLÄÄKÄRI ERI ALOJEN ASIANTUNTIJANA Aineiston hankinta Vakuutuslääkäriotoksen kuvaus Aineiston analysointi Vakuutuslääkäri objektiivisena asiantuntijana Hoitava lääkäri subjektiivisena asiantuntijana Vakuutuslääkäri-korvauksenhakija suhde Vakuutuslääkäri-hoitava lääkäri yhteistyö Vakuutuslääkäri lääketieteellisen asiantuntijan roolissa Vakuutuslääkärin toimenkuva vakuutusyhtiön toimikentässä Yhteenveto haastatteluista TUTKIMUKSEN TULOKSET Tutkimustulosten pohdintaa ja tutkimusongelmiin vastaaminen Tutkielman arviointia ja jatkotutkimusehdotuksia Lopuksi LÄHDELUETTELO LIITE 1: Haastattelupyyntö LIITE 2: Teemahaastattelun kysymysrunko LIITE 3: Vakuutuslääketieteen erityispätevyys... 925 1 1 JOHDANTO 1.1 Tutkielman taustaa Lääkärit ovat arvostettu ammattiryhmä. Ammattina se edustaa pitkiä perinteitä, ja lääkäriksi kouluttautuneilla on usein vahva auktoriteettiasema. Vakuutuslääkärit, jotka ovat asiantuntija-asemassa toimivia kliinisiä lääkäreitä, ovat viime aikoina saaneet paljon mediajulkisuutta osakseen. Sinänsä tämä ei ole uusi asia, sillä jo vuonna 1966 esitettiin televisiossa toimittaja Reino Paasilinnan dokumentti Vakuutusasia on sydämen asia (Pellinen, 1993, 55-56). Dokumentissa Paasilinna otti kantaa vakuutusyhtiöiden puuttuvaan viranomaisvalvontaan ja hän syytti vakuutusyhtiöitä mielivaltaisesta korvausten määrittämisestä. Paasilinnan dokumentti aiheutti aikanaan suuren kohun. Sekä media, että yksittäiset ihmiset intoutuivat kilvan kommentoimaan kokemuksiaan vakuutusyhtiöistä ja vakuutuslääkäreistä. Vakuutuslääkäri osallistuu yksityisten vakuutusyhtiöiden ja Kansaneläkelaitoksen haastavaan tehtävään. Yksi tehtävistä on sosiaalietuuksien (lakisääteisten vakuutusten) jakaminen yhteiskunnassa. Yhteiskunnalla ei ole taloudellista mahdollisuutta jakaa sosiaalietuuksia kaikille, joten sosiaalietuudet jaetaan erikseen sovittujen sääntöjen mukaisesti niille, jotka niitä todellisuudessa tarvitsevat. Vakuutuslääkäri ei käytä suoranaisesti ratkaisuvaltaa, mutta hänen mielipiteillään on päätöksenteossa suuri painoarvo. Vakuutuslääkärit vaikuttavat ratkaisuihin, joiden taloudellinen painoarvo yhteiskunnassa on vuosittain useita miljardeja euroja. (Juntunen, 2004, 47) Media on viime vuosina ollut yhä kiinnostuneempi vakuutuslääkäreistä, ja aiheesta on julkaistu erilaisia uutisia. Esimerkiksi lääketieteellinen aikakauskirja Duodecim kirjoittaa Onko vakuutuslääkäri viisaampi kuin hoitava lääkäri (Juntunen & Havu, 2000). MTV3 ajankohtaisohjelma Studio55 (2004) otsikoi puolestaan: Lukijat kertovat: Vakuutuslääkäreiden lausunnot kuin vitsikirjasta. Yleisradion ajankohtaisohjelma MOT (2012) uutisoi Älkää ampuko vakuutuslääkäriä. Yleisradion internet-uutiset (2012) kertovat6 2 Oikeusprofessori arvostelee vakuutusoikeuden päätösten perusteluja. Iltapäivälehti Ilta- Sanomat uutisoi (Hietala, 2014) Kansa raivona vakuutuslääkäreille kaksi ammuttu kielteisen päätöksen jälkeen. Helsingin Sanomat julkaisi (2012) artikkelin, jossa korkeimman oikeuden presidentti Pauliina Koskelo arvosteli vakuutusoikeutta siitä, että korkein oikeus on joutunut puuttumaan heidän ratkaisuihinsa. Koskelon kannanoton vuoksi vakuutusoikeuden ylilääkäri päätti erota tehtävästään. Internetistä löytyvissä blogikirjoituksissa ja erilaisilla keskustelufoorumeilla on värikkäitä tekstejä ja kannanottoja vakuutuslääkäreistä. Internetissä anonyymisti kirjoittaminen mahdollistaa sen, että kuka tahansa voi kirjoittaa mitään vaan ja ottaa kantaa sellaiseenkin asiaan, josta ei tiedä. Internetissä kuka vaan voi olla asiantuntija luvun alusta lähtien kasvanut sosiaalinen median käyttö on vakiinnuttanut paikkansa perinteisen median (sanomalehdet, radio, televisio) rinnalla. Sosiaalisen median myötä ihmiset voivat ottaa julkisesti kantaa yhä helpommin eri puheenaiheisiin. Julkisuudessa on erityisesti arvosteltu sitä, miksi vakuutuslääkäri ei tapaa korvauksenhakijaa henkilökohtaisesti ja sitä, miten vakuutuslääkäri voi tehdä päätöksen ainoastaan asiakirjojen perusteella. Vakuutuslääkäreitä on syytetty siitä, että he ohittavat korvauksenhakijaa hoitaneen lääkärin mielipiteen täysin. Mielikuvissa vakuutuslääkäri nähdään ennemmin lääkärinä kuin vakuutusyhtiön edustajana. Hoitavan lääkärin ja vakuutuslääkärien roolia ei osata erottaa. Kasvava arvostelu ei kuitenkaan ole pelkästään vakuutuslääkärien asia. Tänä päivänä arvostelun kohteeksi ovat joutuneet myös kliiniset lääkärit. Lääkäriliiton mukaan tapaukset ovat lisääntyneet viime vuosina. Aikaisemmat mielipidekirjoitukset ovat siirtyneet lehtien yleisönosastopalstoilta internetiin. Lääkärilehdessä (van de Meer, 2012) viestinnäntutkija Janne Matikainen Helsingin yliopistosta kertoo, että anonyyminä esiintyminen voi houkutella aggressiiviseen kielenkäyttöön. Matikainen kertoo myös, että nykyinen mediakulttuuri suosii internetissä avautumista. Vakuutuslääkäreiden tasapuolista kohtelua mediassa hankaloittaa se, että vakuutuslääkäreitä koskee vahva salassapitovelvollisuus. Vakuutuslääkärit eivät voi ottaa kantaa mihinkään yksittäistä ihmistä koskevaan asiaan. Tämän vuoksi he eivät voi kommentoida tapauksia julkisesti. Kuitenkin kuka tahansa voi tuoda oman korvauspäätöksensä julkisuuteen.7 3 Vakuutuslääkäreistä on käyty paljon keskustelua eri medioissa. Keskustelun ei aina voida sanoa olleen tasapuolista. Vakuutuslääkäreitä ja heidän toimintaansa on myös arvosteltu. Media on tuonut esille kansalaisten tyytymättömyyden järjestelmää kohtaan. Sosiaalinen media on tuonut uuden näkökulman keskusteluun. Koska sosiaalisessa mediassa jokainen voi toimia anonyyminä sisällöntuottajana, on mielipiteen kirjoittamisen kynnys hyvin matala. Sosiaalisessa mediassa sisältö myös leviää nopeasti eikä sitä valvo kukaan. Epäluottamus järjestelmää kohtaan johti siihen, että vuonna 2012 sosiaali- ja terveysministeri Paula Risikko perusti toimenpideohjelman vakuutuslääkärijärjestelmän kehittämiseksi. Työryhmän tarkoituksena oli lisätä vakuutuslääkärijärjestelmän ja koko sosiaalivakuutusjärjestelmän läpinäkyvyyttä ja kansalaisten luottamusta järjestelmää kohtaan. Työryhmä koostui sosiaalivakuutusjärjestelmän parissa työskentelevistä asiantuntijoista ja ryhmän johtajana toimi sosiaali- ja terveysministeri Paula Risikko. Tavoitteeksi ryhmä asetti etuudenhakijoiden osallisuuden lisäämisen hakuprosessissa, tiedonkulun parantamisen, yhteistyön lisäämisen vakuutuslääkäreiden ja hoitavien lääkäreiden keskuudessa sekä kansalaisten tietouden lisäämisen. Työryhmän sisälle perustettiin viisi alaryhmää, jotka olivat: Vakuutuslääkärijärjestelmän viestinnän kehittämisen alaryhmä, päätösten perustelemisen kehittämisen alaryhmä, muutoksenhaun kehittämisen alaryhmä, vakuutuslääkärien koulutuksen kehittämisen alaryhmä sekä lääkäreiden osaamisen, koulutuksen ja yhteistyön kehittämisen alaryhmä. (Vakuutuslääkärijärjestelmää kehittäneen työryhmän muistio, 2012) Eduskunnan oikeusasiamies on myös käsitellyt viime vuosina useampaa vakuutuslääkärien työtä koskevaa tapausta. Vuonna 2014 oikeusasiamies otti kantaa siihen, että vakuutusyhtiöiden tulee julkistaa omien vakuutuslääkäreidensä nimet, eikä asiaa saa pitää enää salassa. Sama kehityssuunta on ollut myös Risikon työryhmässä. Järjestelmää halutaan luoda avoimemmaksi ja ihmisten luottamusta palauttaa. Mielenkiinto tutkielman tekemiseen heräsi aiheen ajankohtaisuudesta johtuen. Tämän tutkimuksen tarkoituksena on perehtyä vakuutuslääkärijärjestelmään ja itse vakuutuslääkäreihin. Mikä on vakuutuslääkärin rooli korvausprosessissa? Vakuutuslääkärin ammattiin tutustutaan asiantuntijuuden käsitteen avulla. Asiantuntijuudesta on irroitettu vakuutuslääkäriprofession käsite. Tutkielmassa on haastateltu vakuutuslääkäreitä ja selvitetty heidän näkemystään omasta toimenkuvastaan.8 4 1.2 Tutkimuskysymykset ja tutkielman rajaus Tutkimuksen tutkimusongelmat ovat: 1) Mikä on vakuutuslääkäriprofession rooli korvausprosessissa? 2) Miten asiantuntijuus näkyy vakuutuslääkäriprofession toimenkuvassa? Ensimmäisen tutkimusongelman avulla selvitetään, mikä on vakuutuslääkäriprofession rooli korvausprosessissa. Vakuutuslääkäriprofessio on lääkäriprofession alaprofessio. Tutkimusongelman avulla kuvataan, mikä on vakuutuslääkäri ja mikä hänen roolinsa on korvausprosessissa. Tähän perehdytään asiantuntijuuden määrittelyn ja professioteorioiden avulla. Tutkimuksessa tarkastellaan myös vakuutuslääkärin toimikenttää, vakuutuslääkärijärjestelmää ja vakuutusorganisaatiota. Vakuutuslääkäri toimii asiantuntijana osana korvausprosessia, jonka vuoksi myös vakuutusyhtiön korvausprosessi kuvataan. Tutkimusongelma on teoreettispainotteinen ja sitä on lähestytty alalta löytyvän kirjallisuuden avulla. Tutkimusongelmaan perehdytään asiantuntijuus- ja professioteorioiden perusteella. Toisen tutkimusongelman avulla selvitetään sitä, miten asiantuntijuus näkyy vakuutuslääkäriprofession toimenkuvassa. Tutkimusongelman avulla selvitetään, kuinka vakuutuslääkäri toimii lääketieteellisenä ja lainsäädännöllisenä asiantuntijana ja miten vakuutuslääkärit itse näkevät tämän. Toisen tutkimusongelman avulla lähestytään tutkimuksen empiiristä osuutta. Tutkimuskysymyksessä selvitetään miten vakuutuslääkärit itse kokevat oman asiantuntijuutensa ja miten heidän asiantuntijuusroolinsa näkyy vakuutuslääkärin työssä. Tutkimusongelmaan etsittiin vastausta teemahaastatteluiden avulla. Teemahaastatteluja toteutettiin yhteensä kuusi kappaletta. Teemahaastattelujen kysymykset jaettiin kolmeen aihealueeseen, joita olivat asiantuntijuus yleisesti, lääketieteellinen asiantuntijuus ja juridinen asiantuntijuus. Tarkoituksena oli selvittää, kokevatko vakuutuslääkärit itse olevansa eri alojen asiantuntijoita ja miten he kokevat moniammatillisuuden näkyvän omassa työssään.9 5 Tutkielmaa suunniteltaessa haastateltiin myös työeläkevakuutusyhtiö Ilmarisen ylilääkäri Seppo Kettusta ja työeläkeyhtiö Varman ylilääkäri Jukka Kivekästä. Heidän avullaan tutustuttiin vakuutuslääkärijärjestelmään ja korvausprosessiin yhtiöiden sisällä. Tutkielman aihealue on pyritty rajaamaan tarkasti. Tutkielman ulkopuolelle on rajattu aiheet, joita on käsitelty Sosiaali- ja terveysministeriön toimenpideohjelmassa. Toimenpideohjelmassa käsiteltiin vakuutuslääkärijärjestelmän kehittämistä ja avoimuuden lisäämistä. Tutkimuksen kohteena on eläke- ja vahinkovakuutusyhtiöiden vakuutuslääkärit. Kansaneläkelaitoksen ja henkivakuutusyhtiöiden vakuutuslääkärit on jätetty tutkielman ulkopuolelle. Tämä sen vuoksi, että eläke- ja vahinkovakuutusyhtiöiden vakuutuslääkäreiden korvaustapaukset ovat melko samankaltaisia ja heidän toimenkuviaan on mahdollista vertailla keskenään. Vahinkovakuutusyhtiöissä keskitytään erityisesti syy-yhteyden ja haitan arviointiin ja eläkevakuutusyhtiöissä taas arvioidaan työkykyä. Vakuutuslääkärin rooli tapausten osalta on samantyyppinen. Kansaneläkelaitos käsittelee kansalaisten asumis- ja ansiosidonnaista perusturvaa ja etujen määrä on laaja. Tämän vuoksi Kansaneläkelaitoksen vakuutuslääkäri työskentelee hyvin laajan etujoukon kanssa. Henkivakuutusyhtiöissä vakuutuslääkäri ei keskity etuuden myöntämiseen jo saadun etuuden osalta vaan vakuutuslääkäri osallistuu jo asiakasvalintavaiheeseen. Tutkimuksen ulkopuolelle rajattiin hoitavien lääkäreiden näkökulma, koska tehdyssä tutkimuksessa keskityttiin vakuutuslääkäriprofessioon. Tutkielman ulkopuolelle on rajattu myös muiden sidosryhmien tarkastelu. Tutkielmassa tunnistetaan kuitenkin vakuutuslääkäreiden eri sidosryhmiä ja pyritään kuvamaan heidän vaikutustaan vakuutuslääkärien toimenkuvaan. 1.3 Aikaisemmat tutkimukset Erilaisia tutkielmia vakuutuslääkäriteemasta on tehty aikaisemminkin. Aikaisemmat tutkielmat ovat tarkastelleet vakuutuslääkärijärjestelmää eri näkökulmista. Aikaisemmissa tutkielmissa ei ole käsitelty ollenkaan vakuutuslääkäriä asiantuntijuuden ja profession näkökulmista.10 6 Topias Filpun Pro gradu tutkielma Luuloista ja tulkintaeroista vakuutuslääketieteellisen arvioinnin todellisuudesta Masennus työkyvyttömyyseläkkeen perusteella käsittelee vakuutuslääketieteellistä arviointia työkyvyttömyyseläkeratkaisuissa ja masennustapatuksissa. Tutkielmassa on käsitelty vakuutuslääkäreiden kokemaa kritiikkiä sekä vakuutuslääkärin ja hoitavan lääkärin toimenkuvaeroja, mutta tutkielman pääpaino on silti ollut työkyvyttömyyseläkeratkaisuissa. Tarja Syvälän Pro gradu tutkielma Vakuutuslääkärin asema työkyvyttömyyseläkeratkaisuissa käsittelee työkyvyttömyyseläkkeen ratkaisu- ja myöntämisprosesseja sekä vakuutuslääkärin asemaa työkyvyttömyyseläkeratkaisuissa. Syvälä on tutkinut vakuutuslääkärin organisatorista asemaa ja vakuutuslääkärien kokemaa ulkopuolista painostusta. Tutkielman pääpaino on ollut työkyvyttömyyseläkkeen myöntämisen perusteissa. Anne Lindholm Tampereen yliopistolta on puolestaan tutkinut pro gradu -tutkielmassaan hoitavan lääkärin ja vakuutuslääkärin välistä yhteistyötä Työeläkekuntoutuksen käynnistämisen ongelmat ja kehittämistarpeet työterveyslääkärin näkökulmasta. Lindholmin tutkimuksen keskiössä on työterveyslääkärin näkökulma ja vakuutuslääkärin näkökulma on vasta toissijainen. Vakuutusoikeuden muutoksenhakua on tutkinut Tampereen yliopistossa sekä Anna-Karoliina Lehto tutkielmassa Työkyvyn arvioinnin teoreettiset ongelma-alueet ja valituksenalaisten työkyvyttömyyseläkepäätösten muuttumiseen vakuutusoikeudessa vaikuttavat tekijät sekä Juha Heikkinen tutkielmassa Muutoksenhakijan oikeusturva vakuutusoikeudessa. Molemmissa tutkimuksissa on tutkittu ja selvennetty vakuutuslääkärin roolia, mutta keskiössä on muutoksenhaku ja sen eteneminen vakuutusorganisaatiossa. 1.4 Tutkimusmetodologia Tässä tutkimuksessa tutkitaan vakuutuslääkärijärjestelmää sekä vakuutuslääkäriprofessiota vakuutuslääkärijärjestelmässä. Tutkimuksessa tutkitaan, kuinka vakuutuslääkärijärjestelmä11 7 toimii ja se, mikä on vakuutuslääkärin rooli tässä järjestelmässä. Tutkimuksen luonne on kuvaileva eli deskriptiivinen tutkimus. Tutkimusote taas on kvalitatiivinen eli laadullinen. Tutkimukset on perinteisesti jaettu kvalitatiiviseen eli laadulliseen ja kvantitatiiviseen eli määrälliseen tutkimusmenetelmiin. Lähtökohtana kvalitatiivisessa tutkimuksessa on todellisen elämän kuvaaminen, johon sisältyy ajatus, että todellisuus on moninainen. Tällaisessa tutkimuksessa tutkitaan kohdetta mahdollisimman kokonaisvaltaisesti. (Hirsjärvi, Remes, Sajavaara, 2009, 161). Kvalitatiivinen tutkimus kuvaa tutkittavien havainnot erilaisista tilanteista ja mahdollistaa heidän menneisyytensä ja kehityksensä liittyvien osien huomioon ottamisen. Tutkimuksen tavoitteena ei niinkään ole teorian tai hypoteesin testaaminen vaan aineiston mahdollisimman rikas ja monipuolinen tarkastelu sekä ymmärryksen lisääminen kohdeilmiöstä (Hirsjärvi & Hurme, 2011, 27). Kvantitatiivisen tutkimuksen keskiössä on yleispätevät syyn ja seurauksen lait. Kvantitatiivisessa tutkimuksessa keskeisiä ovat muun muassa aiemmat teoriat ja johtopäätökset, hypoteesit ja tilastollisessa muodossa olevat tulokset. (Hirsjärvi ym. 2009, ) Kvantitatiivista tutkimusmenetelmää käytetään, kun halutaan tietoa jonkin ilmiön laajuudesta ja voimakkuudesta, jolloin hyödynnetään esimerkiksi standardoituja mittareita (Hirsjärvi ym. 2011, 27). Tänä päivänä pyritään pois kvalitatiivisen ja kvantitatiivisen tutkimusotteen karkeasta jaottelusta, sillä ne eivät juurikaan auta käytännön tutkimuksen tekemistä vaan hahmottavat vain yleislinjoja. Siksi yhä useammat tutkijat haluaisivat poistaa kvantitatiivisen ja kvalitatiivisen tutkimusotteen vastakkain asettelun. (Hirsjärvi ym. 2009, 135) Tämä tutkimus on toteutettu tapaustutkimuksena (case study). Tapaustutkimuksella tarkoitetaan tutkimusta, jossa tutkitaan yhtä tai useampaa tietyllä tarkoituksella valittua tapausta. Tapaus voi olla esimerkiksi yritys tai sen osa. Tapaus voi olla yrityksen prosessi, toiminto tai osasto. Tapaus voi olla myös toimialatasoinen, organisaatiotasoinen tai yksilötasoinen. Tässä tutkielmassa tapaus on toimialatasoinen ja kohteena on vakuutusyhtiöiden vakuutuslääkärit. Tapaustutkimuksen tarkoituksena on kerätä tapauksia ja analysoida niitä. (Koskinen, Alasuutari, Peltonen, 2005, ) Yksittäistapausta tutkitaan suhteessa ympäristöön ja aineisto kerätään haastatteluiden ja dokumenttien avulla. Tavoitteena yleisesti on ilmiöiden kuvailu. (Hirsjärvi ym. 2009, 135) Tapaustutkimusta voi12 8 tehdä yhtä hyvin niin kvalitatiivisena kuin kvantitatiivisena tutkimuksena. Tapaustutkimus sopii hyödynnettäväksi silloin, kun halutaan vastata kysymyksiin miten ja miksi kohdeilmiö toimii, kuin se toimii. (Yin 2003, Koskinen ym. 2005, 157 mukaan) Tapaustutkimuksen aineistoa voi kerätä dokumenttilähteistä (esimerkiksi kirjeet ja päiväkirjat), arkistolähteistä (esimerkiksi yrityksen diariot), haastatteluista, suorista havainnointiaineistoista, osallistuvalla havainnoinnilla kerätystä aineistoista sekä fyysistä esineistä. Tapaustutkimuksessa suositellaan, että aineistolähteitä pitäisi kuitenkin olla useampia. Useamman lähteen avulla kohdeilmiötä on mahdollista tutkia luotettavammin. (Yin 2003, Koskinen ym. 2005, 157 mukaan) Tämän tutkimuksen tavoitteena on kuvata, ymmärtää ja selittää vakuutuslääkärijärjestelmän toimintaa ja vakuutuslääkärin roolia. Tutkimuksessa on tavoitteena tuoda esille myös vakuutuslääkärijärjestelmän ajankohtaisia asioita. Tutkimuksen empiirinen aineisto on kerätty haastatteluiden avulla. Haastattelutyypit jaetaan kolmeen muotoon: strukturoidut haastattelut, teemahaastattelut ja syvähaastattelut eli avoimet haastattelut (Koskinen ym. 2005, 104). Hirsjärvi ym. (2009, 204) toteavat, että haastattelu on ainutlaatuinen tiedonkeräystapa, sillä haastattelija on suoraan vuorovaikutuksessa haastateltavan kanssa. Suurin etu haastattelussa on, että se on aineistonkeruumenetelmänä joustava. Muita etuja haastattelussa ovat haastatteluaiheiden muokkaaminen pitkin haastattelua ja haastatteluiden monipuolinen tulkinta haastateltavien mukaan. (Hirsjärvi ym. 2009, ) Haastattelut on toteutettu teemahaastatteluina. Teemahaastattelu on strukturoidun haastattelun (lomakehaastattelu) ja avoimen haastattelun välimuoto. Tyypillistä teemahaastattelulle on, että haastattelun aihepiirit ovat tiedossa, mutta kysymysten muodot ja järjestys ovat muokattavissa. (Hirsjärvi ym. 2009, 208) Tutkimustuloksia analysoidaan käyttämällä induktiivista eli aineistolähtöistä sisällönanalyysiä. Aineistosta on tarkoituksena nostaa olennaisia lause- ja ajatuskokonaisuuksia, jotka vastaavat tutkimustehtävän ja tavoitteiden mukaisia kokonaisuuksia. Aineistolähtöisen analyysin prosessi voidaan kuvata karkeasti kolmella vaiheella: 1) aineiston redusointi eli pelkistäminen, 2) aineiston klusterointi eli ryhmittely ja13 9 3) abstrahointi eli teoreettisen käsittelyn luominen. (Tuomi, Sarajärvi, 2009, 108) Kuviossa 1 on esitetty aineistolähtöisen analyysin vaiheet. Kuvio 1: Aineistolähtöisen analyysin vaiheet (Tuomi ym. 2009, 109) Tuomen ym. (2003, 109) mukaan aineiston pelkistämisvaiheessa aineistosta saatu informaatio tiivistetään ja pilkotaan osiin. Tehdyssä tutkimuksessa aineisto litteroitiin, jonka jälkeen aineistoa lähdettiin muokkaamaan. Aineistoa pelkistettiin ja etsittiin tutkimuskysymysten kaltaisia ilmaisuja. Käytännössä tämä toteutettiin niin, että tutkimusongelmien kannalta tärkeät ilmaisut alleviivattiin litteroidusta aineistoista ja siirrettiin lopuksi erilliseen asiakirjaan. Aineiston klusteroinnissa erillisten ilmaisuiden avulla etsittiin samankaltaisia teemoja ja ilmaisuja. Abstrahointivaiheessa etsittiin yläkategorioita, joita esitellään tutkimustuloksissa ja johtopäätelmissä. 1.5 Keskeiset käsitteet Henkilövakuutus on vakuutus, jossa ihminen on vakuutusturvan kohteena. Henkilövakuutuksen avulla hankitaan turvaa riskin varalle, kuten sairauden, tapaturman tai kuoleman varalle tai esimerkiksi, kun haetaan turvaa vanhuuden varalle. Vapaaehtoisia14 10 henkilövakuutuksia ovat esimerkiksi henkivakuutus, erilaiset vapaaehtoiset eläkevakuutukset ja yksityistapaturmavakuutus. Sosiaalivakuutuksen piiriin kuuluu monia lakisääteisiä henkilövakuutuksia, kuten työnantajan lakisääteinen tapaturmavakuutus, lakisääteiset eläkejärjestelmät ja kansaneläke. Henkilövakuutuksissa riskin luonne on erilainen omaisuusvakuuttamiseen verrattaessa, jonka vuoksi lääketiedettä käytetään apuna henkilöriskien arvioinnissa. (Jokela, Lammi, Lohi ja Silvola, 2009, 19-20) Vakuutuksenottaja on henkilö / taho, joka on tehnyt vakuutusyhtiön kanssa sopimuksen vakuutuksesta (Vakuutussopimuslaki /543). Vakuutuksenottaja tekee vakuutussopimuksen vakuutuksentarjoajan kanssa kattaakseen tietyt riskit. Joissain tapauksissa vakuutuksenottaja on sama kuin vakuutuksen kohde, esimerkiksi yksityishenkilö voi ottaa vapaaehtoisen tapaturmavakuutuksen vapaa-ajalla sattuneiden henkilövahinkojen varalta. On myös monia tapauksia, joissa vakuutuksenottaja on eri kuin vakuutettu. Esimerkiksi tällainen tilanne voi olla sellainen, kun työnantaja ottaa työntekijöilleen lakisääteisen tapaturmavakuutuksen tai lakisääteisen eläkevakuutuksen. (Rantala, Pentikäinen, 2009) Vakuutettu on henkilö, jonka varalle vakuutus on otettu. Vakuutussopimuslain 47 :n mukaan vakuutuksenottajalla on oikeus määrätä henkilö, jolla on vakuutuksenottajan sijasta oikeus henkilövakuutuksesta suoritettavaan vakuutuskorvaukseen (Vakuutussopimuslaki /543). Vakuutettu on siis se henkilö, johon vaara kohdistuu (Rantala ym. 2009, 71). Vakuutettu on henkivakuutuksissa esimerkiksi yrityksen työntekijä, jonka varalle työtapaturmavakuutus tai työeläkevakuutus on otettu. Edunsaaja voi erityistapauksissa olla eri henkilö kuin vakuutettu. Tällainen tilanne on yleistä henkivakuutuksissa, joissa edunsaajana voi olla esimerkiksi puoliso. Vakuutuskorvausta voi hakea joko vakuutettu itse tai vakuutuksenottaja. Vakuutuslääkäri on vakuutusyhtiössä työskentelevä henkilö, joka toimii vakuutusyhtiössä lääketieteellisen asiantuntijan roolissa. Vakuutuslääkäri osallistuu henkilövakuutuksien korvausprosesseihin. Vakuutuslääkäreiden tehtävät vaihtelevat riippuen missä yhtiöissä ja minkä korvauslajin parissa he työskentelevät. Vakuutuslääkäri tehtävänä on olla objektiivinen lain tulkitsija. (Aro, Tola & Klockars, 2004, 16)15 11 Hoitava lääkäri on se henkilö, jonka tehtävänä on hoitaa lääketieteellisesti etuudenhakijan sairautta tai vammaa. Vamman sattuessa tai sairauden alkaessa potilas menee ensimmäisenä hoitavan lääkärin vastaanotolle. Hoitavan lääkärin tehtävänä on antaa parasta mahdollista lääketieteellistä hoitoa (Aro ym. 2004, 17). Hoitava lääkäri on potilaan subjektiivinen auttaja (Juntunen & Havu, 2000). Hoitavalla lääkärillä saattaa olla hyvinkin pitkä hoitosuhde potilaaseen, joten hän on erittäin hyvin perillä potilaan terveydentilasta ja oireiden parantumisvauhdista. Tämän vuoksi hoitava lääkäri on paras henkilö kirjoittamaan lääkärinlausunnon potilaan terveydentilasta vakuutusyhtiötä varten. Hoitavan lääkärin tehtävänä on kirjoittaa mahdollisimman objektiivinen lääkärinlausunto potilaan lääketieteellisestä tilasta (Aro ym. 2004, 17). Tutkimuksessa käytetään hoitavasta lääkäristä myös nimeä kliininen lääkäri, jolla tarkoitetaan lääkärinammatissa toimivaa henkilöä yleisesti. Työterveyslääkäri on työterveyshuollon ammattihenkilö, jonka tehtävänä on toimia työterveyshuollossa lääketieteellisenä asiantuntijana. Työterveyslääkärin tulee hoitavan lääkärin tavoin tunnistaa ja arvioida etuudenhakijan sairautta tai vammaa. Erona hoitavaan lääkäriin on se, että työterveyslääkäri tuntee hoitavaa lääkäriä paremmin etuudenhakijan työympäristön ja työn vaatimukset. Työterveyslääkäri pystyykin kirjoittamaan hoitavaa lääkäriä paremmin etuudenhakijan työhön liittyvän lausunnon. (www.ttl.fi 2013b) Lääkärinlausunto on hoitavan lääkärin kirjoittama puolueeton todistus tai lausunto liittyen potilaan terveydentilaan. Henkilövakuutuksissa lääkärinlausunto on tärkeä asiakirja liittyen sairauden tai vamman aiheuttaneen korvauksen saamiseksi. Hoitavan lääkärin tulee kirjata lääkärinlausuntoon potilaan esitiedot, tutkimushavainnot ja johtopäätökset. (Aro et al. 2004, 43-45) Lääkärinlausunnon tarkoituksena on kertoa lausunnon lukijalle lausunnon kirjoittajan näkemys todellisuudesta (Nokso-Koivisto, 2001, 40). Korvausprosessilla tarkoitetaan tapahtumaa, joka alkaa vahinkotapahtuman toteuduttua ja päättyy siihen, kun korvauksenhakija saa korvauspäätöksen ja korvauspäätöksen mukaiset etuudet. Tämä käsittää vahinkoilmoituksen tekemisen, tarvittavien lisäselvityksien täyttämisen ja yhtiön asiantuntijoiden kannanotot vahinkotapahtuman korvattavuuteen. Joskus korvauspäätös on myönteinen ja joskus kielteinen. Kielteinen korvauspäätös voi johtaa muutoksenhakuun, josta saattaa tulla joskus pitkäkin prosessi.16 12 Sosiaali- ja terveysministeriö (lyhennettynä STM) on osa valtioneuvoston ministeriötä. Sosiaali- ja terveysministeriön tehtävänä on edistää väestön hyvää terveyttä ja toimintakykyä, edistää terveellistä työ- ja elinympäristöä, turvata riittävät sosiaali- ja terveyspalvelut, turvata kohtuullinen toimeentulo elämän eri vaiheissa ja edistää sukupuolten välistä tasa-arvoa. Sosiaali- ja terveysministeriö vastaa sosiaali- ja terveyspolitiikan suunnittelusta, ohjauksesta ja toimeenpanosta. (www.stm.fi 2015c) Asiantuntijalle löytyy paljon erilaisia määritelmiä. Asiantuntijuudella viitataan usein tasokkaaseen osaamiseen (Palonen, Gruber, 2010, 41). Asiantuntija-aseman voi saavuttaa yhteiskunnallisesti tunnustetun tietämyksen kautta. Asiantuntijuuteen perehdytään tarkemmin kappaleessa 2.1. Professiolla tarkoitetaan perinteisesti ammattia tai ammattikuntaa. Evettsin (2003, 397) mukaan professiot ovat pääasiallisesti tieteellisen tietoon työnsä pohjaava ammattiryhmä. He ovat hankkineet osaamisensa korkeakoulussa sekä ammatillisen harjoittelun ja kokemuksen kautta. (Konttinen, 1997, 48) Professioita kuvataan tarkemmin kappaleessa 2.2.17 1.6 Tutkielman viitekehys 13 Asiantuntijuus Tieteellinen tieto Asiantuntijastatus Tasokas osaaminen Professiot Professio Korkeakoulutus Tutkinto Ammattikunnat Lääkäriprofessio Lääketieteen opinnot Erityislääketieteen opinnot Kliininen kokemus Suomen Lääkäriliitto Vakuutuslääkäriprofessio Lääketiede: Kokemus ja koulutus Lainsäädäntö: Vakuutuslääketieteen erityisopinnot Vakuutuslääkärien yhdistys Kuvio 2: Tutkielman teoreettinen viitekehys Kuviossa 2 esitellään tutkielman teoreettinen viitekehys. Teoreettinen viitekehys muodostuu neljästä teemasta: asiantuntijuudesta, professiosta, lääkäriprofessiosta ja vakuutuslääkäriprofessiosta. Tavallisesti asiantuntijuudella viitataan jonkin alan tasokkaaseen osaamiseen tai hallitsemiseen (Palonen ym. 2010, 41). Tieteellinen tieto on asiantuntijuuden perusta (Haapakoski, 2002, 105, ). Akateeminen koulutus voi olla asiantuntijuuden perustana, mutta aina näin ei ole, eikä se aina ole ehdoton peruste asiantuntijuudelle. (Kirjonen, Remes & Eteläpelto, 1997, 38) Asiantuntijoille muodostuu usein asiantuntijastatus ja heitä pyydetään joskus asiantuntijoiksi esimerkiksi mediaan. Asiantuntijastatuksen kautta asiantuntijoille voi18 14 muodostua eräänlainen valta-asema tiedon suhteen, sillä asiantuntijoiden mielipiteitä kuunnellaan. (Isopahkala-Bouret, 2008, 85) Asiantuntijuuteen liittyvät tiiviisti myös professiot. Professiolla tarkoitetaan ammattia tai ammattiryhmää, joiden ammatti perustuu tieteelliselle tiedolle. He ovat hankkineet osaamisensa korkeakoulutuksen avulla sekä työharjoittelun ja työkokemuksen myötä. (Evetts, 2003, 397) Professio voidaan ymmärtää myös ammattikuntana. Ammattikunnan tehtävänä on puolustaa ja parantaa työntekijöidensä asioita. (www.tyoelamaan.fi 2015) Lääkärinammatti on yksi perinteisimmästä professioammateista. Lääkärin ammatti perustuu vahvaan teoreettiseen tietopohjaan. (esim. Freidson, 1970, Abbot 1988) Suomessa lääkärit kouluttautuvat yliopistossa lääketieteen lisensiaateiksi. Suomessa tutkinnon vahvistaa Valvira, joka jakaa lääkäreillä luvat toimia ammatissa (www.valvira.fi 2015). Lääkärit syventävät omaa osaamistaan erikoislääketieteen tutkinnolla opiskellen laajemman tietämyksen kapeammasta aihealueesta. Lääkäreistä muodostuu todellisia asiantuntijoita työharjoittelun ohella sekä valmistumisen jälkeen kliinisen työkokemuksen kautta. (www.uta.fi 2013) Suomessa lääkäreiden ammatillisesta, taloudellisesta ja yhteiskunnallisesta edunvalvonnasta huolehtii Suomen Lääkäriliitto. (www.laakariliitto.fi 2015a) Vakuutuslääkäriprofessio on puolestaan erityisasiantuntijuutta vaativa osa lääkäriprofessioista ja se on keskittynyt vakuutuslääketieteellisten ongelmien ratkaisemiseen. Lääkäreiden on mahdollista toimia lääketieteellisinä asiantuntijoina vakuutusorganisaatioissa. Lääkärinammatin kautta he ovat saaneet laajan tietopohjan koulutuksen ja kliinisen työkokemuksen avulla. Vakuutuslääkärit ovat usein myös erikoistuneet vakuutusalaan liittyvään erikoistumisalaan. Vakuutuslääkärit ovat opiskelleet vakuutusalalla tarvittavan lainsäädännöllisen tietämyksen vakuutuslääketieteen erityisopintojen avulla. Vakuutuslääketieteen erityisopinnot eivät ole pakolliset, eikä niiden puuttuminen ole este vakuutuslääkärinä toimimiselle. (Aro, Tola, Klockars, 2004, 16) Vakuutuslääkäreillä on oma ammattiyhdistyksensä, Vakuutuslääkäreiden yhdistys. Yhdistyksen tavoitteena on jäseniensä tiedottaminen, kouluttaminen ja tiedon jakaminen. (www.svly.fi 2015)19 1.7 Tutkimusraportin rakenne 15 Tutkielma koostuu viidestä pääluvusta. Ensimmäinen luku on johdanto, jossa esitellään tutkimuksen aihepiiri sekä perustelut aihevalinnalle. Johdannossa kerrotaan tutkimuksen tavoitteet, tutkimusongelmat, tutkimuksen metodologia sekä aineiston hankinta, keskeiset käsitteet ja rajaukset. Toisessa luvussa perehdytään teoriaan. Tässä luvussa perehdytään asiantuntijuuteen ja asiantuntijan ominaisuuksiin sekä asiantuntijatietoon. Luvussa tutustutaan myös professioihin, jotka on määritelty usein tieteelliseen tietoon perustuvana ammattina tai ammattikuntana. Luvussa perehdytään myös professiotutkimuksen historiaan ja professionalismiin. Professiotutkimus luo tärkeän pohjan tutkimukselle, sillä lääkäriprofessio on yksi perinteisimmistä professioista. Lääkäriprofessioita on myös tutkittu ammatin pitkän historian aikana paljon. Vakuutuslääkäriprofessio on lääkäriprofession yksi erikoistumisala. Kolmannessa luvussa kuvaillaan vakuutuslääkärijärjestelmä. Luvussa perehdytään myös korvausprosessin etenemiseen vakuutusyhtiössä. Luvussa kuvaillaan vakuutuslääkärin roolia korvauskäsittelyssä ja asiakasvalinnassa sekä vakuutuslääkärin asemaa vakuutusyhtiössä. Luvussa perehdytään vakuutuslääkärin ja hoitavan lääkärin eroihin sekä kuvataan lääkärinlausunnon merkitystä korvausprosessissa. Neljännessä luvussa perehdytään tutkimuksen empiiriseen osioon. Luvussa kerrotaan aineiston hankinnasta ja siitä, millainen otos vakuutuslääkäreistä loppuen lopuksi saatiin. Tutkimus on toteutettu kvalitatiivisena tutkimuksena. Aineisto on analysoitu sisällönanalyysin avulla. Tutkimuksessa löydettiin kuusi teemaa, jotka toistuivat haastateltavien vastauksissa. Kaikkiin teemoihin liittyviä kommentteja on eritelty ja haastateltavilta on poimittu suoria lainauksia kuvaamaan haastateltavien vastauksia. Luvun lopuksi on myös lyhyt yhteenveto analysoinnin tuloksista. Viides luku on tutkielman viimeinen luku ja yhteenveto-osio. Viidennessä luvussa kootaan yhteen tutkielman tulokset ja johtopäätökset. Luvussa vastataan siihen, kuinka hyvin tutkielman tulokset vastaavat tutkielman alussa esitettyihin tutkimusongelmiin. Tämän20 16 jälkeen arvioidaan myös tutkielman onnistumista. Lopuksi pohditaan mahdollisia jatkotutkimusehdotuksia, jos tutkimusta tultaisiin jatkamaan myöhemmin. 2 ASIANTUNTIJUUS JA PROFESSIOT Suomenkielen sana asiantuntija muodostuu kahdesta osasta, asia ja tuntija, josta on muodostunut modernissa yhteiskunnassa paljon käytetty termi. Asiantuntija. Tänä päivänä ollaan tilanteessa, jossa työelämä on täynnä asiantuntijoita. Kuka tai mikä oikein määrittää, ketä voidaan kutsua asiantuntijaksi? Mitä asiantuntija -termi itse asiassa tarkoittaa ja kuka on henkilö, jota voidaan kutsua asiantuntijaksi? Kappaleessa perehdytään asiantuntijuuteen sekä professioihin. Lopuksi kuvaillaan lyhyesti lääkäriprofession historiaa. 2.1 Asiantuntijuus Englanninkielisiä käännöksiä asiantuntijalle on useita. Sanakirja kääntää sanan asiantuntijan englanniksi esimerkiksi professional, expert, expertise ja specialist. Englanninkielisessä kirjallisuudessa on tapana viitata asiantuntijaan sanalla expert tai expertise. Se kuitenkin viittaa enemmän varsinaiseen tekemiseen, kun taas suomenkielen asiantuntijalla viitataan enemmän tietämiseen ja arviointiin liittyviin seikkoihin. Tämän vuoksi asiantuntijaa voi kutsua myös ekspertiksi. (Palonen, Gruber, 2010, 41) Asiantuntijuutta on tutkittu paljon eri tieteenaloilla. Esimerkiksi sosiologisessa tutkimuksessa on tutkittu perinteisesti asiantuntijakäytäntöjen rakentumista sekä professioita ja professionalismia. (esimerkiksi Pirttilä, Eriksson et al. 2002a). Kasvatustieteellisessä ja kognitiivisessa psykologiassa tutkimuksen keskiössä on ollut asiantuntijuuden yksilöllinen kehittyminen sekä oppiminen prosessina (Glaser, Chi 1988; Eraut 1994, Pirttilän 2002a, 11 mukaan). Asiantuntija ja asiantuntijuus voidaan selittää ja ymmärtää monin eri tavoin. Yleensä asiantuntijuudella viitataan tasokkaaseen osaamiseen (Palonen ym. 2010, 41). Asiantuntijaaseman voi saavuttaa yhteiskunnallisesti tunnustetun tietämyksen kautta. Olennaista on tietyn21 17 alueen ammatillinen hallinta, joka nojaa teoreettiseen tietoon. Voidaankin sanoa, että tieto on asiantuntijuuden ytimessä. Tieto on asiantuntijuuden perusta. Asiantuntija hyödyntää tietoperustansa teoreettisesta viitekehyksestä, minkä avulla hän soveltaa sitä oman alueensa ymmärtämiseen. (Haapakoski, 2002, 105, ) Asiantuntijuuden edellytys voi olla myös koulutus, mutta kolmannen asteen kouluttautuminen ei ole ehdoton rajapyykki (Kirjonen, Remes, Eteläpelto, 1997, 38). Risto Eräsaari mukaan asiantuntijuuden perustan muodostavat tiede, instituutiot ja professiot. Tämän asetelman pohjalta asiantuntijuus tavallisesti ymmärretään. Schmidtin mukaan tiede osoittaa, että asiantuntijat edustavat tietämisen dominoivia muotoja, ja nämä muodot ovat muodoltaan tieteellisiä (Eräsaari, 2002, 21). Barnesin mukaan asiantuntija on luotetun instituution edustaja ja hänen tietoonsa luotetaan (Eräsaari, 2002, 21 mukaan). Professio kuvaa Eräsaaren asetelmassa asiantuntijan malliesimerkkiä, byrokraattia, joka suorittaa virkaansa liittyviä tehtäviä (Eräsaari, 2002, 21). Eräsaaren mukaan asiantuntijuudessa on myös selvitettävä, mitä asiantuntijuus itsessään on ja mistä se on kotoisin. On selvitettävä, mitkä ovat traditioita, tapoja, rutiineja ja muodollisuuksia, jotka määrittelevät asiantuntijuutta (Eräsaari 2002, 22). Asiantuntija tarvitsee aina kuuntelijan tai yleisön. Niin pitkään, kun asiantuntija pitää tiedon vain itsellään, ei ole hyvä puhua asiantuntijasta. Asiantuntijan paikka on sosiaalinen positio. (Saaristo, 2000, 121) Asiantuntijastatus antaa tietynlaisen valta-aseman sen käyttäjälle. Asiantuntija koetaan tietynlaiseksi auktoriteetiksi ja hänen näkemyksensä tai arvionsa asiasta antaa ratkaisulle aivan erityisen painoarvon. (Isopahkala-Bouret, 2008, 85) Asiantuntijuuden ei välttämättä tarvitse olla pysyvä status tai henkilön ominaisuus, sillä asiantuntijuus on enemmänkin kontekstisidonnaista. Asiantuntija voi olla tietyssä asiassa asiantuntija, mutta toisessa taas ei tai asiantuntijuuden luonne voi olla erilaista. (Isopahkala- Bouret, 2008, 85) Asiantuntijuus ei ole myöskään työpaikkaan sidonnainen, sillä se ei kytkeydy mihinkään fyysiseen tilaan tai yhteisöön (Eriksson, 2002, 170). Asiantuntijuutta voidaankin löytää mistä vain, esimerkiksi työpaikalta, tutkijaryhmästä, urheilujoukkueesta, harrastelijakerhosta tai vaikka kotoa. Matemaatikko ja systeemianalyysien asiantuntija Stuart Dreyfus ja filosofi Hubert Dreyfus ovat kehittäneet taitojenhankkimismallin vuonna Malli perustuu tutkimukseen, joka on22 18 tehty lentäjille ja sakin pelaajille. Mallia sanotaan Dreyfusin malliksi ja sitä sovelletaan edelleen kasvatustieteissä. Mallissa on viisi vaihetta, joiden avulla henkilö taitoa kehittäessään etenee vasta-alkajasta asiantuntijaksi. (Dreyfus & Dreufys, ; Benner, 1993, 33) Nämä vaiheet ovat: 1) noviisi (novice) 2) edistynyt aloittelija (competence) 3) pätevä (proficiency) 4) taitava (expertise) 5) asiantuntija (mastery) Noviisilla ei ole kokemusta tilanteista, joissa hänen tulisi toimia, joten noviisin tulee noudattaa jäykästi annettuja ohjeita ja sääntöjä annetusta aiheesta. Noviisi ei osaa tarkastella kriittisesti omaa osaamistaan tai omaa toimintaansa, joten hänen sääntöihin perustuva toimintansa on hyvin joustamatonta. (Dreyfus, 1980, 7) Edistyneellä aloittelijalla on jo hieman aikaisempaa kokemusta tilanteista, jossa hän käyttää osaamistaan. Tämän vuoksi edistynyt aloittelija pystyy jo tarkastelemaan omaa toimintaansa oman havainnointinsa tai saamansa palautteen avulla. Edistynyt aloittelija myös osaa tunnistaa omasta toiminnastaan merkitykselliset aspektit, joiden avulla hän pystyy ohjaamaan ja keskittämään omaa toimintaansa. (Dreyfus, 1980, 8-9) Pätevä tekee jo toiminnastaan tavoitteellista ja pätevä asettaakin itselleen tavoitteita, joihin hänen tulee toiminnassaan pyrkiä. Pätevä selviää jo erilaisista tilanteista pitkälti soveltaen omaa tietämystään. Pätevällä on jo myös jonkin verran itsevarmuutta. (Dreyfus, 1980, 10-11) Taitava on jo ehtinyt saada niin paljon kokemusta, ettei hänen tarvitse miettiä sääntöjä vaan taitava toimii intuitiivisesti. Tämä on mahdollista, koska erilaiset aikaisemmat tilanteet ovat saaneet erityisen merkityksen taitavan toiminnassa ja ne ovat assosioituneet hänen mieleensä. Taitava pystyy hahmottamaan kokonaisuuden selkeästi. (Dreyfus, 1980, 12-13) Asiantuntijavaiheessa asiantuntija unohtaa yksityiskohdat ja säännöt ja suoritus muuttuu sulavaksi. Kokemuksien kautta hankittu tieto muuttuu hiljaiseksi tiedoksi. (Dreyfus, 1980, 14)23 19 Bereiter ja Scardamalia (1993, 81; Paloniemi, Rasku-Puttonen & Tynjälä, 2010 mukaan) on etsinyt syitä, miksi toisista tulee huippuosaajia, ja miksi toiset pystyvät keskeneräisiin suorituksiin kokemuksesta huolimatta. Tutkimuksissaan Bereiter on löytänyt huippuasiantuntijoille tyypillisen toimintatavan, asteittain etenevän ongelmanratkaisun (progressive problem solving). Asteittain etenevällä ongelmanratkaisulla tarkoitetaan sitä, että henkilö asettaa itselleen aina haastavampia ongelmia ja tällä tavoin pyrkii toimimaan koko ajan osaamisensa äärirajoilla. Jos asiantuntijuuden lähtökohdaksi määritellään Bereiterin asteittain etenevä ongelmanratkaisu, ei kaikkia pitkän työuran tehneitä henkilöitä voida määritellä asiantuntijoiksi. Työelämässä on paljon henkilöitä, jotka ovat täysin rutinoituneet omiin työtehtäviinsä eivätkä edes yritä kehittää itseään asiantuntijana. Tällä ei tarkoiteta pelkästään rutiinityötä tekeviä vaan myös esimerkiksi opettajia ja lääkäreitä. Asiantuntijuus on näin prosessi, joka tuottaa jatkuvasti kehittyvää tietotaitoa. Asiantuntijuus ei välttämättä olekaan pysyvä ominaisuus vaan enemmänkin toimintatapa. (Tynjälä, 1999, ) Saaristo (2000, ) tuo esille sen seikan, että asiantuntijuus ei välttämättä ole aina sitä kaikkein perinteisintä asiantuntijuutta, joten ekspertiisiä voi löytää monenlaista erilaista. Ensimmäiseksi asiantuntijalajiksi hän nimeää perinteisen asiantuntijuuden, joka on hankittu tutkinnon kautta ja on saavutettu tiettyyn asemaan pääsyllä. Tavallisesti tähän asiantuntijuuteen liittyy myös selvä rajatyö asiantuntijan ja maallikon välillä, kuten silloin, kun lääkäri tapaa potilaan vastaanotolla. Perinteiseen asiantuntijan lisäksi voidaan löytää vasta-asiantuntijoita. Vasta-asiantuntijan määritelmä on kuitenkin hieman ongelmallinen. Vasta-asiantuntija eroaa nimenomaan siinä, että tältä puuttuu vahva institutionaalinen rakenne, vaikka vasta-asiantuntijuutta löydetäänkin sekä vapaana, että institutionaalisena. Esimerkiksi perinteisen lääketieteen vastaasiantuntijuutta voi löytyä vaihtoehtolääketieteestä. Näiden lisäksi voidaan erottaa myös kolmas asiantuntijuus, eräänlainen keinotaitaja tai oman elämän asiantuntija. Tämä ei pohjaudu tieteelliseen tietoon, vaan enemmänkin traditioihin ja paikallisiin olosuhteisiin. Tieto on hiljaista tietoa, joka on tiukasti sidoksissa toimintaan. Pirttilä (Laitinen, 2004, 29 mukaan) on löytänyt asiantuntijatoiminnassa asiantuntijuuden ehtoja, niin sanottuja välttämättömyyksiä. Asiantuntijuus säilyy, jos seuraavat ehdot täyttyvät: 1) omaksutaan, kehitytään ja sovelletaan teoreettista tietämystä24 20 2) operoidaan oikein työmarkkinoilla 3) organisoidaan ja ohjataan toimintaa järkevästi 4) toimitaan taloudellisessa mielessä kannattavasti 5) hallitaan sosiaaliset taidot 6) toimitaan eettisesti oikein 7) orientoidutaan tulevaisuuteen 8) Ollaan asiantuntijoita oman asiantuntemuksemme suhteen Aapola (2012, 60) näkee asiantuntijuuden ja asiantuntijaorganisaation koostuvan ikään kuin kerroksisena kokonaisuutena. Kaiken ytimessä on asiantuntijan ja organisaation substanssi, eli osaaminen. Seuraavassa kerroksessa on asiakasymmärrys, johon sisältyy kuuntelu, yhdessä oppiminen ja ammattimaisuus. Tällä tarkoitetaan niitä keinoja, joiden avulla pyritään tukemaan asiakasta. Uloimmassa kerroksessa Aapola toteaa olevan avoimuuden, sillä asiantuntijuutta tulisi jakaa, avoimesti ja pelkäämättä. Asiantuntijat etenevät urallaan ja sitoutuvat välittämään omasta osaamisestaan ja oppimaan lisää. Isopahkala-Bouret (2008, 89-90) esittää, että asiantuntija kokee itsensä asiantuntijaksi kolmen elementin avulla. Nämä elementit ovat asiaankuuluva tietämys, tilannesidonnainen kyky toimia sekä luottamus ja varmuuden tunne. Isopahkala-Bouretin mukaan asiaankuuluvalla tietämyksellä tarkoitetaan asiantuntijan tietopohjaa, toisin sanoen kompetenssia, jonka johdosta hän on asiantuntijan roolissa. Tilannesidonnaisella kyvyllä toimia tarkoitetaan sitä, miten asiantuntija pystyy soveltamaan ja hyödyntämään asiantuntijatietoansa erilaisissa tilanteissa. Luottamuksen ja varmuuden tunne merkitsee sitä, miten varmaksi asiantuntija tuntee oman asemansa asiantuntijana. Tähän tarvitaan myös refleksiivistä tietoa, eli oman toiminnan tietoista ohjaamista ja sitä, miten asiantuntija arvioi kriittisesti omaa toimintaansa. Asiantuntija-ammatissa toimivan edellytetään toimivan työssään eettisesti. Asiantuntijan tulee alasta riippuen noudattaa erilaisia säädöksiä, lakeja tai eettisiä normistoja (code of ethics, ethical codex). Säädösten lisäksi asiantuntijan tulee ottaa huomioon asiakkaiden oikeudet, omat velvollisuutensa, valtansa ja vastuunsa. Etiikan tehtävä ei ole vain arvioida ja tuomita vaan sen tehtävänä on myös antaa jokaiselle mahdollisuus avoimeen keskusteluun ja oman työn parantamiseen. Asiantuntija-ammateilla on oma arvopäämäärä, johon he tähtäävät. Esimerkiksi lääkäreillä arvona on terveys ja asianajajilla oikeudenmukaisuus. (Airaksinen, Friman, 27-28, 43-44)25 21 Päivi Tynjälän mukaan työnantajat eivät enää edellytä asiantuntijoiltaan pelkästään oman erityisalansa koulutusta vaan myös kykyä löytää tietoa ja soveltaa sitä, yhteistyö- ja ryhmätyötaitoja, suullisia ja kirjallisia kommunikaatiotaitoja, kielitaitoa, joustavaa päätöksentekoa sekä kykyä kestää paineita ja epävarmuutta. (Tynjälä, 1999, 162) Asiantuntijan tehtävänä on oppia jatkuvasti uutta ja kehittää itseään asiantuntijana omaaloitteisesti. Asiantuntijan tulee myös kehittää uutta tietoa jatkuvasti. Uutta oppimalla asiantuntija pyrkii muuttamaan totuttuja rutiineja ja kehittämään uusia toimintatapoja. (Rekola, 2008a, 146) Aikaisemmin uutta tietoa tuottavat asiantuntijat sijaitsivat erityisissä yliopistoissa tai oppilaitoksissa. Uuden tiedon tuottaminen on muuttunut ja kaupalliset yritykset hakevat kilpailuetua muihin nähden perustamalla omia tutkimusyksiköitä tuottaakseen uutta tutkimustietoa. (Tynjälä, Nuutinen, 1997, 183) Asiantuntijatieto Asiantuntijoiden merkittävää asemaa modernissa yhteiskunnassa voidaan kutsua asiantuntijavaltaistumiseksi. Asiantuntijalla on tämän myötä valtaa tuottaa sitä, mitä ylipäänsä sanotaan olevan tietoa ja asiantuntijoilla on valta määritellä totuutta sen avulla. (Eriksson, 2002, 171) Akateemiseen traditioon pohjautuvassa koulutuksessa painotetaan teoreettista tiedon oppimista ja sen soveltamista. Taito-osaamisen painottavilla aloilla keskitytään puolestaan enemmän menetelmien oppimiseen. Harjoittelujaksoilla ja työkokemuksen avulla integroidaan opittu teoreettinen tieto käytäntöihin. Kokemuksien kautta työssä saatua tietoa kutsutaan ammattitiedoksi. Lehtisen ja Palosen (1998, 91, ) mukaan erityisesti asiantuntijatehtävissä formaali tieto toimii perustana informaalin tiedon muodostumiselle. Esimerkkinä he kertovat, että kansanparantajalla voi olla yhtä paljon kokemuksia sairauksista kuin lääketieteen edustajalla. Heidän tietonsa eroavat kuitenkin hyvin paljon toisistaan, sillä lääketieteen asiantuntijalla on lääketieteen formaali tietoperusta. Lehtisen ja Palosen mukaan asiantuntijan käytännölliseen informaaliin tietoon on liittynyt niin paljon hyvin organisoitunutta formaalia tietoa, että he voivat käyttää sitä tarvittaessa nopeasti eri26 22 yhteyksissä. Tämä tekee asiantuntijan tiedosta joustavaa ja dynaamista suhteessa eiasiantuntijaan. (Lehtinen ym. 1998, 91, ) Bereiter ja Scardamalia (Konttinen, 1997, mukaan) erittelevät asiantuntijatiedon kolmeen eri komponenttiin eli osa-alueeseen. Nämä komponentit ovat 1) praktinen 2) formaali ja 3) metakognitiivinen tietämys Praktisella tiedolla tarkoitetaan asiantuntijan omien kokemuksien ja tekemisen kautta hankittua tietoa. Praktinen tieto on subjektiivista tietoa. Myös hiljainen tietoa on praktista tietoa. Formaali tieto on oppikirjatietoa. Se on perinteistä, yleispätevää, universaalia ja formaalia. Formaali tieto on objektiivista tietoa. Metakognitiivinen tieto on praktisen tiedon ja formaalin tiedon yhdistämistä. Metakognitiivisella tiedolla tarkoitetaan sitä, että henkilö pystyy hallitsemaan ja ohjailemaan itseään niin, että hän saa tehtävänsä suoritettua. Asiantuntija tarvitsee metakognitiivista tietoa hyödyntääkseen formaalia ja praktista tietoa. (Bereiter & Scardamalia, 2003, Konttinen, 1997 mukaan) Monet tutkijat ovat mukailleet Bereiterin ja Scardamalian mallia ja esimerkiksi Tynjälä (2010, 84) on lisännyt komponentteihin neljännen osa-alueen, sosiokulttuurillisen tiedon. Sosiokulttuurisella tiedolla hän tarkoittaa tietoa, mikä liittyy sosiaalisiin ja kulttuurillisiin käytäntöihin sekä erilaisiin työvälineisiin liittyvää tietoa. Edellä mainittujen asiantuntijatiedon osien lisäksi asiantuntijatieto sisältää taitoja, arvoja, ammattietiikka ja henkilökohtaisia tavoitteita. Tämän vuoksi asiantuntijuuden kehittyminen on pitkä prosessi, jonka aikana eri elementit nivoutuvat toisiinsa luonnolliseksi kokonaisuudeksi. (Tynjälä, Nuutinen, 1997, ) Aikaisemmin uutta tietoa tuotettiin erityisesti yliopistoissa tai oppilaitoksissa. Eri tiedealojen asiantuntijat edistivät omien tiedealojen kehitystä opinahjoissa. Tänä päivänä uuden tiedon tuottaminen on muuttunut ja kaupalliset yritykset ovat ryhtyneet hakemaan kilpailuetua muihin nähden perustamalla omia tutkimus- ja kehitysyksiköitä tuottaakseen uutta tutkimustietoa. Tiedon lisääntymisen ja jatkuvan kehityksen myötä asiantuntijatieto on Näytä lisää
Juuso Ilander & Matti Latvala Miksi joku on parempi kuin toinen? Case - Toni Kohonen. Pesäpallon lajinkehittämistyö Huhtikuu 2015 2 SISÄLLYS 1 JOHDANTO 3 2 TEOREETTINEN KEHYS 4 2.1 Asiantuntijuus 4 2.2 Lisätiedot Tieto ja tiedon merkitykset hoitotyössä
Tieto ja tiedon merkitykset hoitotyössä Riikka Toivola Puheviestinnän pro gradu -tutkielma Syksy 2007 Viestintätieteiden laitos Jyväskylän yliopisto JYVÄSKYLÄN YLIOPISTO Tiedekunta Faculty HUMANISTINEN Lisätiedot HOITOTYÖN EETTISIÄ ONGELMIA
HOITOTYÖN EETTISIÄ ONGELMIA Jaana Nissi-Lämsä Opinnäytetyö, syksy 2010 Diakonia-ammattikorkeakoulu, Diak Pohjoinen, Oulu Hoitotyönkoulutusohjelma Sairaanhoitaja (AMK) TIIVISTELMÄ Nissi-Lämsä, Jaana. Hoitotyön Lisätiedot J Y V Ä S K Y L Ä N Y L I O P I S T O. PALVELUN LAATUUN JA SEN JOHTAMISEEN LIITTYVÄT ONGELMAT: Esimerkkinä kylpylät
J Y V Ä S K Y L Ä N Y L I O P I S T O Taloustieteiden tiedekunta PALVELUN LAATUUN JA SEN JOHTAMISEEN LIITTYVÄT ONGELMAT: Esimerkkinä kylpylät Yrittäjyyden pro gradu tutkielma Syksy 2003 Laatija: Tarja Lisätiedot Anita Saaranen-Kauppinen & Anna Puusniekka. Menetelmäopetuksen tietovaranto KvaliMOTV. kvalitatiivisten menetelmien verkko-oppikirja
Anita Saaranen-Kauppinen & Anna Puusniekka Menetelmäopetuksen tietovaranto KvaliMOTV kvalitatiivisten menetelmien verkko-oppikirja Yhteiskuntatieteellisen tietoarkiston julkaisuja 2009 KvaliMOTV Kirjoittajat: Lisätiedot Moniammatillinen yhteistyö varhaiskasvatuksen kokemana
Moniammatillinen yhteistyö varhaiskasvatuksen kokemana Riika Mari Hoppari Helsingin yliopisto Valtiotieteellinen tiedekunta Yhteiskuntapolitiikka Pro gradu -tutkielma Toukokuu 2014 Sisällys 1 Johdanto... Lisätiedot AINA VAAN LUOTTAA ITTEES JA SEISOA TUKEVIN JALOIN LUOKAN EDESSÄ.
Aapo Koski HILJAISEN TIEDON JAKAMISEEN VAIKUTTAVAT TEKIJÄT JA TIEDON SÄILYTTÄMINEN ORGANISAATIOSSA CASE HENKILÖSTÖPALVELUYRITYS Pro gradu -tutkielma Hallintotiede Kevät 2014 2 Lapin yliopisto, yhteiskuntatieteiden Lisätiedot Päiväkodin ja lastenneuvolan moniammatillinen yhteistyö Espoossa
SOLMUJA PARISUHTEESSA Ohjaajien kokemuksia Solmuja parisuhteessa ohjaajakoulutuksen antamista lisävalmiuksista kriisissä olevien pariskuntien auttamiseen Noora Silvennoinen - Taina Viherkari Opinnäytetyö, Lisätiedot DIALOGINEN YHTEISTYÖ JA OSALLISTAMINEN VERKOSTOSSA
DIALOGINEN YHTEISTYÖ JA OSALLISTAMINEN VERKOSTOSSA Pro gradu- tutkielma Terhi Törmänen 0233123 Kasvatustieteiden tiedekunta / Kasvatustiede Lapin yliopisto Syksy 2013 Sisältö 1. Johdanto... 1 2. Nuorisotyö, Lisätiedot Asiakaslähtöisyys hoitotyössä, sen opettaminen ja kehittäminen
Asiakaslähtöisyys hoitotyössä, sen opettaminen ja kehittäminen AMK-opettajien näkemyksiä Sosiaali- ja terveysalan kehittäminen ja johtaminen Fysioterapeutti ylempi AMK Opinnäytetyö Joulukuu 2010 Hanna Lisätiedot Hanna Vilkka Tutki ja mittaa Määrällisen tutkimuksen perusteet
Kun tiedostaminen ja oivallus kohtaavat - TYÖKIRJA PK-YRITYKSEN HILJAISEN TIEDON JAKAMISEKSI Katri Helin Pirkanmaan ammattikorkeakoulu Hyvinvointia Nääs-hanke Pirkanmaan ammattikorkeakoulu Kun tiedostaminen Lisätiedot Se on vähän niin kuin pallo, johon jokaisella on oma kosketuspinta, vaikka se on se sama pallo
Se on vähän niin kuin pallo, johon jokaisella on oma kosketuspinta, vaikka se on se sama pallo Sosiaalityön, varhaiskasvatuksen ja perheen kokemuksia päiväkodissa tapahtuvasta moniammatillisesta yhteistyöstä Lisätiedot 03/2015. Toimijoiden yhteistyö työkykyongelmien hallinnassa. Eläketurvakeskus. Ammattilaisten haastatteluihin perustuva tutkimus
03/2015 ELÄKETURVAKESKUKSEN RAPORTTEJA Toimijoiden yhteistyö työkykyongelmien hallinnassa Ammattilaisten haastatteluihin perustuva tutkimus Jyri Liukko ja Niina Kuuva Eläketurvakeskus PENSIONSSKYDDSCENTRALEN Lisätiedot Tunnin jälkeen kaikki ovat tyytyväisiä
Lääkärin etiikka Lääkärin etiikka 7. painos Julkaisija: Suomen Lääkäriliitto Mäkelänkatu 2, PL 49, 00501 Helsinki Puhelin: 09 393 091 Faksi: 09 393 0794 laakariliitto@laakariliitto.fi www.laakariliitto.fi Lisätiedot Hille Koskela Riikka Nurminen. Ymmärtää voi, mutta hyväksyä ei Jakomäen ilkivallanehkäisyprojektin arvioinnin loppuraportti
Hille Koskela Riikka Nurminen Ymmärtää voi, mutta hyväksyä ei Jakomäen ilkivallanehkäisyprojektin arvioinnin loppuraportti 12.6.2008 SISÄLLYSLUETTELO 1. Arviointitutkimuksen tavoitteet 2. Tutkimuksen teoreettinen Lisätiedot Uhka vai mahdollisuus moniammatillista yhteistyötä kehittämässä
Uhka vai mahdollisuus moniammatillista yhteistyötä kehittämässä Kaarina Isoherranen AKATEEMINEN VÄITÖSKIRJA Helsingin yliopiston Valtiotieteellisen tiedekunnan luvalla VTL Kaarina Isoherrasen väitöskirja Lisätiedot Työhyvinvointia alaistaidoilla ja esimiestyön hallinnalla. Katriina Rehnbäck, Soili Keskinen
Työhyvinvointia alaistaidoilla ja esimiestyön hallinnalla Katriina Rehnbäck, Soili Keskinen Lukijalle Työyhteisön toimivuus ja hyvä ilmapiiri ovat tärkeimpiä työhyvinvointiin, tuloksellisuuteen ja palvelun Lisätiedot MENTOROINTI JA HILJAINEN TIETO
1 Seppo Helakorpi MENTOROINTI JA HILJAINEN TIETO Tausta-artikkeli mentorin asiantuntijuuteen ja sen arviointiin 2 Seppo Helakorpi Mentorointi ja hiljainen tieto Työn muutos kohti oppivaa organisaatiota Lisätiedot Me ei tulla ennää tänne luokkaan yksi tunti mielessä vaan meillä on monta tuntia mielessä. Alkuopettajat opetusta eriyttämässä
Me ei tulla ennää tänne luokkaan yksi tunti mielessä vaan meillä on monta tuntia mielessä. Alkuopettajat opetusta eriyttämässä Pro gradu -tutkielma Emmi Jurvelin Kasvatustieteiden tiedekunta Luokanopettajakoulutus Lisätiedot OMAISTEN KOKEMUKSIA ETÄOMAISHOITAJANA TOIMIMISESSA
OMAISTEN KOKEMUKSIA ETÄOMAISHOITAJANA TOIMIMISESSA Hoivan ja huolenpidon ilmeneminen etäomaishoitajien toiminnassa Päivi Laitinen Opinnäytetyö Syksy 2010 Sosiaalialan koulutus Oulun seudun ammattikorkeakoulu Lisätiedot SOSIAALINEN PÄÄOMA SOSIAALI- JA TERVEYSPAL- VELUIDEN KESKIJOHDON JOHTAMISTYÖN TUEN MAHDOLLISTAJANA
SOSIAALINEN PÄÄOMA SOSIAALI- JA TERVEYSPAL- VELUIDEN KESKIJOHDON JOHTAMISTYÖN TUEN MAHDOLLISTAJANA Vilma Kröger Pro gradu -tutkielma Sosiaalihallintotiede Itä-Suomen yliopisto Sosiaali- ja terveysjohtamisen Lisätiedot Reflektiivisyys asiantuntijan työssä
Reflektiivisyys asiantuntijan työssä Juhani Tiuraniemi Teoksessa Niemi P. & Keskinen E. (2002) Taitavan toiminnan psykologia. Turun yliopiston psykologian laitoksen julkaisuja, Turku, 165-195. Abstrakti. Lisätiedot Vertaistoiminta KANNATTAA
Vertaistoiminta KANNATTAA Vertaistoiminta KANNATTAA Kustantaja: Asumispalvelusäätiö ASPA www.aspa.fi Toimitus: Tanja Laatikainen Graafinen suunnittelu ja taitto: Marja Muhonen Paino: SOLVER palvelut Oy Lisätiedot Vapaaehtoinen ruotsi on hyvinvointietu
Vapaaehtoinen ruotsi on hyvinvointietu Suomenkielisten näkökulma kielipolitiikkaan Ilmari Rostila Suomen Perusta Raportin kirjoittaja Sisältö Professori, YTT Ilmari Rostila on toiminut hyvinvointipalvelujen Lisätiedot Suomen kieli ja viestintä Maisterin tutkinnon tutkielma Kristiina Rembel 2012. Viestinnän laitos Aalto-yliopisto Kauppakorkeakoulu