Susimetsän häät
Miekkamies saa prinsessansa. Miekkamies muistelee.
Hmmm... Hääpäivä alkaa olla jonkinverran jo takanapäin ja nyt pitäisi siitä jotain muistiinkin kirjoittaa... Täytyy sanoa, että nyt taitaa olla tälle se paras aika, koska vielä tämän viikon alkupuoli tuntui välillä niin sumuiselta tuolla pääkopassa, ettei ajatuksiaan oikein järjestykseen meinannut saada.
Melko kiireisen perjantain jälkeen, kun olimme järjestelleet juhlapaikkaa kannellen pöytiä ja asetellen astioita, alkoi lauantai yllättävänkin rauhallisesti omasta puolestani. Tai siis ainakin, kun ottaa huomioon miten olin kuvitellut lähinnä hyllyväni hermostuksissani koko aamun ennen tositoimia. Pääsimme kuitenkin morsion kanssa hyvin kampaajalle, jopa vartin etuajassa, ja jätin hänet sinne aloittaakseni minun ja bestmanin osuuden päivän viimehetken valmisteluissa. Bestman ottikin heti auton ajamisen haltuunsa ja suuntasimme kohti Lepaata asettelemaan ajokylttejä teiden varsiin. Varsin tyylikkäät vihreät sydämet oli pääasiassa helppo iskeä maahan, vaikka vähän niiden kanssa joutuikin ähräämään. Samalla reissulla kävimme myös viemässä häälehdet ja muut viimehetken tykötarpeet juhlapaikalle.
Ennen itse vihkiseremoniaa riensimme vielä bestmanin kanssa syömässä, viimehetken ostoksilla ja ottamassa vastaan hotellihuoneen ja pukeuduimme tuossa huoneessa bonjour-pukuihimme. Aikataulu oli melko tiukka ja riensimmekin sitten kuumissa puvuissamme vaihtamaan autoa ilmastoituun hääautoon ja hakemaan tarvittavat kukat kukkakaupasta. Kuvaus alkoi klo 15:10 ja ehdimme sinne juuri ja juuri haettuamme kyytiimme vielä morsiamen ja tämän apulaisen.
Kuvauksen aikana aloin itse olla jo niin hermostunut, että hymyily oli vaikeata. Bestman kommentoikin, että ilmeeni olivat parhaat ja luonnollisimmat aina silloin, kun väsyin yrittämään hymyillä. En uskalla edes ajatella millaisia kuvista tuli... Ulla oli kyllä uskomattoman kaunis hääpuvussaan ja olen varma, että hänen kuvistaan, eli ne missä hän oli yksin, tulee uskomattomia. Omalta kohdaltani olen jo luopunut toivosta...
Kuvauksen ensimmäinen osa tehtiin studiossa, mutta loput kuvat otettiinkin sitten Hattulan Pyhän ristin kirkon vierustalla siten, että taustallamme oli harmaakiveä. Ajaessamme paikalle, huomasimme jo kirkon ympärillä vieraita, mutta onneksi kaaso poikaystävineen piti heidät kaukana paikasta, jossa meitä kuvattiin. Emmehän halunneet morsion puvun tulevan nähdyksi ennen itse seremoniaa. Näidenkään kuvien kohdalta en paljoa toivo, sillä ilma oli kirkas ja silmäni ovat hieman yliherkät, joten huonosti meni...
Huh, nyt on onneksi kaikki huono kerrottava takanapäin. Seremoniamme alkoi klo 16:30, mutta minä ja bestman olimme jo asettuneet alttarin alueelle seisoskelemaan n. viisi minuuttia aiemmin. Seisoessani siinä yleisön edessä aloin viimein tajuamaan, että tämä on menoa nyt ja tunsin käsieni hikoavan enteellisesti. Sitten alkoi häämarssi kaikua pienen kivikirkon hämärässä ja näin Ullan kävelevän isänsä vierellä pitkin kirkon käytävää. Muistin vielä tarkat ohjeet siitä, miten minun pitäisi kävellä morsiotani vastaan ja kumartaa ensin hänen isälleen ja sitten morsiolle ennen kuin otan tytön omaan käsikynkkääni, mutta tunsin tuota tehdessäni täriseväni kuin haavanlehti.
Häämarssin soidessa otin sitten Ullan vasempaan käsipuoleeni ja lähdimme astelemaan kohti alttaria. Sillä hetkellä minun oli lähes mahdotonta pidätellä tunteitani ja tunsin silmieni kostuvan siitä ilosta mitä tunsin. Olin kyennyt etukäteen ajattelemaan tuota tilannetta jotenkin etäisen abstraktisti, mutta tapahtuessaan tuo hetki oli ehkä yksi elämäni vaikuttavimmista.
Papin lyhyt puhe meni korvieni ohitse suurimmaksi osaksi - en kykene muistamaan siitä lausettakaan. Hädin tuskin muistin kääntyä ottamaan sormuksen vastaan bestmaniltä, kun tämä tuli sitä minulle ojentamaan. Jotenkin kaikki tuntui tapahtuvan kuin usvassa, mistä on vaikea vieläkään muistaa mitään tarkempaa. Sen kuitenkin tiedän, että sanoin "Tahdon" niin kuuluvasti, että kaikki varmasti sen kuulivat. Yllätyin itsekin vähän siitä miten ääneni kantoi. Samoin itse suudelmaan pystyin keskittymään jossain määrin ja huolehdin ainakin siitä, että se olisi hellä ja tarpeeksi, muttei liian, pitkä.
Jossain vaiheessa seremoniaa läheisemme tulivat seisomaan lähellemme ja lukivat rukouksia meidän puolestamme, mutta en ole varma missä vaiheessa tämä tapahtui. Papin pitkä puhe on myös unohtunut lähes täysin, mutta muistan miten sillä hetkellä tuntui, että hän tunsi minut ja Ullan kovin hyvin. Hän käytti myös useassa vaiheessa meistä nimityksiä prinsessa ja miekkamies, mikä lämmitti sydäntäni kovasti. Oli mukavaa, kun tunsi, että puhuja on joku joka tuntee meidät, eikä puhe ole jokin mitä on käytetty usein ennenkin.
Kirkosta lähtiessä jännitykseni alkoi viimein laueta, vaikka en kokonaan siitä vielä päässyt eroon. Enkä päässytkään ennen kuin oma juhlapuheeni oli myöhemmin illalla esitetty. Kuitenkin kävelimme kirkon käytävää hitaasti kauniin marssin säestämänä ja juoksimme sitten kirkon ympäri toisesta ovesta takaisin sisälle odottelemaan, että vieraat olisivat asettuneet kirkon etuovelle valmiiksi ohranokareidensa kanssa. Kun astuimme uudestaan kirkon ovista ulos, näin pienen seurueemme, enkä voinut olla hymyilemättä. Sitten niskaamme satoikin jo ohraa, joten kipitimme nopeasti kohden autoa, yrittäen vältellä saamasta kovin paljoa ohranhyviä pukujemme sisuksiin. Kuitenkin Ullan kampaus oli myöhemmin jyviä pullollaan, mutta se ei sinällään haitannut, sillä ne näyttivät lähinnä pieniltä helmiltä hiusten seassa.
Astuessamme autoon oli tien varressa joitain turistejakin meitä onnittelemassa, mikä oli hämmentävä yllätys morsiamelle ja minulle. Kuulin myöhemmin, että he olisivat jopa ottaneet meistä kuvia poistuessamme kirkosta. Autoon päästyämme kuitenkin kurvasimme paikalta oluttölkit ja kengät auton perässä kopisten ja kalisten ja häivyimme maisemista. Suunnitelmamme oli saapua juhlapaikalle vasta vieraiden jälkeen, joten bestmanimme ohjasti meidät jonnekin Hattulan peräkylille ajelulle. Autossa sitten saimme Ullan kanssa hieman rauhoituttua ja suukottelimme ja ihmettelimme miten kaunis seremonia meillä oli ollut.
Juhlapaikalle saapuessamme näimme joidenkin vieraiden vielä kävelevän kohti kartanorakennuksen etuovea ja pelkäsin meidän tulleen paikalle jo liian aikaisin. Kuitenkin autosta noustuamme olivat vieraat jo valmiina onnittelemaan meitä ja tervetulomaljat pääsimme nauttimaan hyvässä tunnelmassa rupatellessamme eri vieraiden kanssa ja esitellessämme heille juomapikareitamme.
Loppuilta olikin sitten yhtä juhlintaa ja tapahtumasta toiseen siirtymistä. Etukäteen oli huolena ollut, että miten aika saadaan kulumaan ja olimme jopa miettineet jotain varasuunnitelmia ohjelman suhteen pitkien taukojen varalta, mutta huomasimme illan kuluessa nopeasti, että ei 5-6 tuntiin lopulta kovin paljoa ohjelmaa voi edes mahduttaa. Ruokailu vei helposti 1,5 tuntia, siihen päälle puheet jne. ja kello olikin jo 8, eli häävalssin aika. Ruokailun aikana jotkut vieraista kävivät pöytämme luona vaihtamassa muutaman sanan, mikä oli hyvä, sillä muutoin emme olisi varmasti ehtineet kaikkien kanssa illan aikana rupatella vaikka vieraita oli vain se 31.
Siirtyminen tanssihuoneeseen vei sekin aikansa, koska matkalla pysähdyttiin vaihtamaan sanoja eri vieraiden kanssa, joten ohjelman suunniteltu aikataulu ei pitänyt aivan niin kuin se oli etukäteen suunniteltu. Tosin tähän olimme jo varautuneetkin ja ketään ei ollut pyydetty pitämään ohjelmaa turhan tarkassa aikataulussa. Asiat saivat luistaa siis vähän omalla painollaan vaikka morsiamen isä kävikin vähän valssiin hoputtamassa.
Häävalssi ja siinä yhteydessä tanssitut muut valssit sujuivat ongelmitta ja Ullakin hipaisi hameensa helmaa ilmeisesti vain kerran. Valssinamme toimi kaunis Six Ribbons (Jon English), mikä ei ole ollenkaan perinteinen valssi häissä, mutta mielestämme erittäin kaunis ja suloinen kappale, jota oli ilo valssata. Toisen tanssittavan valssin kanssa oli hieman ongelmia, kun cd-soitin alkoi hyppiä, mutta bestman korjasi tilanteen nopeasti etsimällä toisen levyn, jolta kappale löytyisi.
Pian tanssin jälkeen olikin sitten aika leikata hääkakkua. Vatsani oli niin täynnä jo ruokailun jälkeen, että tulin ottaneeksi kovin pienen palan kakkua yhteiselle lautasellemme. Morsiokin sitä vähän ihmetteli ja hainkin sitten meille vähän lisää maisteltavaa myöhemmin. Ah, ja ne tärkeät jutut: minä pitelin kakkulapiota, koska olen kakun leikkaamisessa varmempikätinen kuin morsioni, ja hän sai näin kätensä päällimmäiseksi. Vastaavasti minä sitten tungin jalkani hänen pukunsa helman alta (piti olla varovainen) ja tallasin hänen varpaitaan mahdollisimman hellästi. Vaikka valssi olikin jo tanssittu, en halunnut Ullan nilkuttavan loppuiltaa...
Kakku saatiin sitten syötyä ja kahvin avecit nautittua. Olin erittäin mielissäni siitä miten ihmiset olivat uskaltaneet valita rommin, seuraten siten sulhasen mieltymyksiä, ja kuulinkin mielelläni ihmisten kehuvia kommentteja valinnastani. Mukavimman yllätyksen tässä asiassa soi minulle morsiamen kaaso, joka oli vastoin aiempia mieltymyksiään myös ottanut rommilasin.
Kakun jälkeen oli sitten aika heittää morsiuskimppu ja sukkanauha ja palasimme siten tanssisaliin suorittaaksemme nämä toiminnot. Sekä naimattomia tyttöjä että poikia oli molempia neljä, joten ihan kauheata taistelua ei heitetystä esineistöstä päässyt syntymään. Heittokimppu oli lisäksi muodostettu irtoruusuista, jolloin jokainen tyttö sai muodostettua niistä itselleen jonkinlaisen kimpun. Sukkanauhan nappasi ystäväni Antti, joka näytti saaliiseensa erittäin tyytyväiseltä, ainakin mitä olen kuvista nähnyt. Itse olin vielä tuon heiton hetkellä vähän huumaantunut itse sukkanauhan noutamisesta morsioni hameen alta, enkä siten ympäristöäni tuolla hetkellä kovin tarkkaillut.
Tässä vaiheessa vieraat alkoivat vähitellen kaikota paikalta ja saimme hyvästellä heitä siinä lomassa, missä vielä itse tanssimme pari hidasta kappaletta muiden nuorten parien ohella. Jaoimme meitä avustaneille ihmisille muistoiksi viinipullot omilla etiketeillämme ja bestman ja kaaso saivat myös omat lahjansa. Sitten poistuimme paikalta sateen pieksämään autoomme (onneksi sade alkoi vasta myöhään ja pilvien tuoma pimeys jopa antoi juhlasalissa kynttilöille enemmän tilaa) ja ajoimme kohden hotellia, missä viettäisimme hääyömme. Matka oli melkoisen sumuinen ja tie näytti välillä hyvinkin synkältä, mutta itse koin sen myös jotenkin romanttisena.
Hotellilla bestmanimme saattoi meidät hotellihuoneeseen ja lähti sitten hakemaan asunnoltamme morsion silmälaseja, jotka tämä oli unohtanut ottaa aiemmin mukaansa. Laseja odotellessamme istuksimme ja maistelimme huoneessa odottanutta kuohuviiniä ja nautimme hetken hiljaisuudesta. Sitten bestmanin käytyä tuomassa lasit, nautimme toistemme seurasta ja saunomisesta ja pääsimme nukkumaan joskus puoli kolmen jälkeen yöllä. Huolimatta kaikesta mitä hääöistä on sanottu, me olimme kuitenkin sen verran pirteitä kaiken tapahtuneen jälkeen, että liittomme sai tuona yönä myös täyttymyksen hyvin muistettavalla tavalla.
Aamulla heräsimme jo kahdeksan maissa ja höpisimme ja rupattelimme ja saunoimme aina kunnes aamiainen tuotiin huoneeseemme puoli kymmeneltä. Sitten juttelimme lisää syödessämme tarjoomuksia seuraavat kaksi tuntia ja muistellessamme edellistä iltaa. Samalla ojensimme toisillemme myös huomenlahjat ja olin iloinen löytäessäni omasta paketistani kalvosinnapit, joissa oli kaiverrettuna pienet seisovat sudet. Sudet olivat myös hyvin syöneen näköisiä, minkä otan lupauksena onnellisista tulevista vuosista vaimoni rinnalla.