Mr. Bean lomailee | Arvostelu | Elokuva | Filmgoer | Ensi-ilta-, DVD- ja Blu-ray- sekä televisio- ja muiden sarjojen arvioita, artikkeleita, festivaaliraportteja ja suosituksia.
Lyhyissä sketseissä Herra Papu jaksoi naurattaa, mutta pitkä elokuva alkaa haukotuttaa nopeasti.
julkaistu 2007-01-03 / päivitetty 21.09. klo 13:01
Mr. Bean vaihtamassa rahaa
Ohjaus Steve Bendelack
Näyttelijät Rowan Atkinson, Max Baldry, Willem Dafoe,
Maa Iso-Britannia /Ranska / Saksa
Kuvat © 2007 Studio Canal, Tiger Aspect Productions, Universal Pictures ja Working Title Films.
Ensimmäisessä elokuvassaan Bean (1997), Mr. Bean (Rowan Atkinson) kävi törttöilemässä Amerikassa ja nyt, elokuvassa Mr. Bean lomailee, hän matkustaa kohti Cannesia, Ranskaa. Hän nimittäin voittaa seurakunnan arpajaisissa videokameran, Ranskan loman ja pienen summan matkarahaa. Kenelle tahansa muulle ihmiselle yksinkertainen matka junalla ei osoittautuisi kovin haasteelliseksi urakaksi, mutta kuten tiedämme, Mr. Bean onnistuu aina tumpeloimaan yksinkertaisimmankin asian.
Matkalla Cannesiin hän hukkaa käytännössä kaiken omaisuutensa ja siinä sivussa osan muidenkin omaisuudesta. Hänen takiaan romanialainen elokuvaohjaaja hukkaa poikansa matkalla Cannesin elokuvajuhliin, ja kun isä jatkaa matkaansa, poika jää Mr. Beanin huostaan. Yhdessä he aloittavat vaivalloisen matkan kohti Cannesia, jossa pojan isän lisäksi odottaa Mr. Beanin unelmien hiekkaranta.
Mr. Bean lomailee on toinen täysipitkä elokuva, jossa Rowan Atkinsonin sinänsä hauska hahmo kylvää kaaosta ympärilleen. Sketsipohjalta syntynyt käytännössä mykkä ja lapsenomainen hahmo ei alun perinkään ollut ehkä täysin sopiva valkokankaalle, sillä jo ensimmäinen elokuva tuntui parhaimmillaankin laahaavalta. Lyhyissä TV-sketseissä Herra Papu jaksoi naurattaa, mutta pitkä elokuva alkaa haukotuttaa nopeasti. Sama ongelma toistuu tässä toisessa elokuvassa. Hahmon luojat Rowan Atkinson ja Richard Curtis eivät itse ole enää osallistuneet kirjoitusprosessiin, joten tulos on laskenut entisestään.
Lähinnä brittiläisen tv-huumorin (The League of Gentlemen, Little Britain) kanssa näperrellyt ohjaaja Steve Bendelack rakentaa elokuvan täysin yksittäisten sketsien varaan. Kokonaisuus on yksinkertainen ja ryhditön, vaikka jotkut kohtaukset saattavat hymyilyttää. Hyvä puoli tässä on se, että vähän pienemmätkin vekarat – jotka ovat elokuvan selkeä kohderyhmä – voivat seurata tarinaa vaivatta, sillä juonta viedään eteenpäin pääasiallisesti ilman dialogia. Juonella ei edes ole väliä, se on pelkkä tekosyy, jonka ympärille on pyritty punomaan mahdollisimman paljon kohellusta. Tämän saattaisi hyväksyä, jos sketsit olisivat tarpeeksi hauskoja pitääkseen katsojan tapahtumista edes jokseenkin kiinnostuneena, mutta juuri sitä hauskuutta tämä tekele uupuu.
Elokuvaa on vaikea suositella muille kuin murkku-ikäisille, joiden mielestä on hauskaa, kun joutuu väkisin syömään pahalta maistuvia ostereita ja jättikatkarapuja ja sitten kipataan ne vieressä istuvan rouvan käsilaukkuun. Tai kun kravatti juuttuu seteliautomaattiin.