Blogi: Hevoskategorian kolmonen | Yle Urheilu | yle.fi
25.4.2012 klo 11.41
Itävaltaan HC-kategorian XCO-kisaan lähdin siis varsin rennoin mielin lukuun ottamatta vieläkin oireilevaa hammasta ja leukaa. En halunnut odottaa kisalta liikoja sillä se oli kauden ensimmäinen XCO-kisa ja heti kategoriassa maailmancupin jälkeen tasokkain. Odotin sijaa 10-20, sillä tähän astisista HC-kisoista paras tulokseni oli ollut sija 11.
Edellisenä iltana olimme kuin lomalla. Söimme suklaata radan kiertämisen jälkeen ennen kuin siirryimme ravintolaan. Siellä normaalin riisikupin tilaan tilasimme alkupaloiksi joitakin rasvassa ja korppujauhoissa pyöriteltyjä juustomöhkäleitä ja pääruuaksi jättihamburilaiset ranskiksilla. Siihen hiukan olutta helpottamaan jomottavaa leukaa ja loman ainekset olivat valmiit. Turhia ei siis jännitetty tällä kertaa.
Kisa-aamu lähti mukavasti liikkeelle itävaltalaisella aamupalalla maukkaine sämpylöineen. Puuroon ei nyt koskettu. Kisaa ennen silti vedin perinteisen riisikupposen!
Viivalla jännitti vähän kuinka vauhti riittää startissa. Se riitti hyvin ja ensimmäiset kierrokset mietin ja melkein naureskelin kuinka voi kulkea näin hyvin. Olisin voinut ajella yksin karkuunkin, jos ei olisi ollut malttia. Maltti kannatti sillä kisan puolessa välissä alkoivat krampit vaivaamaan etureisiä ja suurin iskukyky loppui. Ajoin kuitenkin koko kisan toisena tai kolmantena ylittäen viivan lopulta mukavassa tuntumassa voittajaan kolmantena.
Tuloksena oli kolmas sija ja elämäni paras XCO-suoritus. Tuolla jalalla kelpaisi ajella vaikka olympialaisissa. Jos hiukan olisi resursseja ollut enemmän ja Suomessa tahtoa saada mies olympialaisiin niin säkki olisi jo täynnä sinne vieviä pisteitä.
Nyt ei kuitenkaan rahaa ollut läheteä kiertelemään kaukomaita ja keräilemään kuoleman pelossa pisteitä. Olympialaisiin jäämämaat kuten Suomi, keräävät pisteet sieltä missä muita ei ole. Mennään keräämään pisteitä pelon keskelle Syyriaan tai jonnekin Etelä-Amerikkaan. Israel ja Turkki ovat myös suosittuja.
Olympialaisissa siis ei terävimmän kymmenen kärjen jälkeen siis nähdä maailman seuraavaksi parasta 20 kuljettajaa vaan niiden maiden edustajat joilla oli rahaa ja halua vaarantaa terveytensä.
Olympialaiset siis voi pitää ihan omassa arvossaan arvaamattomassa. Sinne pääsy kun ei ole vaan jalasta kiinni, vaan myös mihin on syntynyt, paljonko on rahaa ja selviääkö pisteretkiltään terveenä kotiin. Se on siis todellista seikkailu-urheilu olympiaaatteen koristelemana.
Nyt tuli kuitenkin ajettua kovaa ja siitä sai taas uutta uskoa. Jos tiimi hiukan löysää suunniteltua kalenteriaan ja tuleviin maailmancupeihin saadaan aikaa, niin kaikki on mahdollista. Vielä voi siis suomalaisten niin tuttujen kuin tuntemattomienkin peruskysymykseen, mitä he aina jaksavat jo vuosia ennen olympialaisiakin kysyä, vastata positiivisesti EI. Kysymyshän on näinkin positiivinen: Kai ne olympiahaaveet on jo lopullisesti haudattu??