Hylkäys | tunnegeneraattori
Posted on maaliskuu 28, 2012 by anini1987	Ihmissuhteet ovat siinä mielessä petollisia, että ne eivät ole aina pelkkää ruusuilla tanssimista. Ihminen satuttaa itsensä niissä helposti, sillä ne näyttävät kaukaa kivoilta ja kauniilta, mutta läheltä huomaa niiden rosoisuuden ja kivikkoiset tiet. Älkää käsittäkö minua väärin, tiedän kivikkoisen tien olevan kulkemisen arvoinen, sillä matkan varrella voi nähdä ja kokea kaikkea sitä, mistä on unelmoinutkin, ja miksei myös sellaista, jollaista ei olisi koskaan voinut kuvitellakaan kokevansa.
Silti joskus minua pelottaa nuo kuopat tiessä ja se, kuinka helposti niihin kompastuu. Ihmiset kyllästyvät toisiinsa, alkavat inhota piirteitä, joista aluksi pitivät ja joita rakastivat. Yhtäkkiä he jättävät vastaamatta puhelimeen tai eivät enää nosta kättänsä tervehdykseen kadulla vastaan kävellessään.
Tämä kaikki kuuluu elämään, voisi joku sanoa.
Voi se olla niinkin, mutta mitäs sitten, jos kääntää kaiken ajatuksissaan itseään vastaan? Mitä jos kamppailee jatkuvasti niissä mielikuvissa, joissa kaikki ongelmat kavereiden, vanhempien ja sukulaisten kanssa johtuvat omasta itsestä. Siitä, että on jotenkin vääränlainen, jollain lailla ikävä ihminen?
Vaikka sanon joskus itsetuntoani hyväksi, en silti voi välttyä näiltä mielikuvilta, joissa minut jätetään minun itseni takia, sellaisten seikkojen ja luonteenpiirteiden takia, joita minun on erittäin hankala muuttaa itsessäni. Joskus se kuitenkin menee niinkin, sillä kaikki eivät voi pitää kaikista. Miksi se silti kuulostaa niin kovin masentavalta? Miksei maailma voisi sittenkin olla koko ajan pelkkää auringon paistetta täynnä?
← Juhlan aihetta	Itsekästä laiskuutta →