Mustia lintuja olkapäälläni: kesäkuuta 2013
Stay indoors, cancel plans with friends and think about how worthless you are.
Oon tuijottanu tätä tyhjää valkoista ikkunaa jo ties kuinka kauan. En oo ottanut yhtään kuvaa pitkään aikaan. Päivät vaan kuluu eikä mulla ole fiilistä postailla tänne oikeastaan mitään.
Mä oon hukannut itseni. Oon täysin lukossa enkä pysty puhumaan, vaikka kuinka tahtoisin. Kaikki on niin solmussa mun sisällä, etten ees tiedä mistä lähtisin sitä solmua avaamaan. Eikä kukaan ymmärrä. Miten voisikaan kun en mä itsekään ymmärrä enää mistään mitään.
muistoksi kirjoitti Johanna klo 23.01 Ei kommentteja:
Sinun onnesi yksin tärkeintä on.
Silloin, kun olin vielä pieni, haaveilin sinusta.
Omasta koirasta.
Anna päivittäin hyvää ruokaa ja raikasta vettä
ja pala puhdasta luontoa.
Vaikka oletkin töistä väsynyt älä hermostuksissasi potki minua,
älä huuda minulle sillä kuuloni on herkkä.
Anna minun olla luonasi,
sillä ikävöin sinua jokaisena hetkenä kun olet poissa luotani.
muistoksi kirjoitti Johanna klo 13.23 Ei kommentteja:
That random flashback which brings back painful memories and breaks your heart all over again.
Yhtäkkiä mä oon tajuan, että se on tapahtumassa uudestaan.
Etsin ja etsin enkä ikinä löydä, enhän edes tiedä mitä etsin.
Ehkä jotain, joka korjais tän kaiken,
paikkais sun jättämät haavat, tekis mut taas ehjäksi.
Mutta mä en uskalla luottaa enää.
muistoksi kirjoitti Johanna klo 23.12 Ei kommentteja:
"Vartalo on löysää mutaa,
rasvaista saastaa, silmät mustaa verta täynnä,
loputonta vihaa, ikuista tuskaa.
Mä suljen silmät ja kaikki valuu laavana muhun,
vereen, suoniin ja sydämiin.
Mä päästän sen sisään, mustat sormet
verisuonien verkostoihin,
kylmät kädet keuhkojen ympärille.
Mustaa verta valuu mun päälle, loputtomasti,
niin, että kaikki peittyy siihen kylmään turvaan.
Mä päätän, että tästä eteenpäin mä en luisu täältä pois.
Mä jään tänne. Kotiin. "
muistoksi kirjoitti Johanna klo 14.48 Ei kommentteja:
Ei mulla ole hätää.
Unirytmi on ihan miten sattuu, mutten jaksa välittää siitä.
Pakkaan pikkuhiljaa mun tavaroita laatikoihin,
kaapit tyhjenee ja päivät lipuu ohi.
Ymmärrän asioita itsestäni mitä en oo ennen suostunut myöntämään
ja se tuntuu yllättävän hyvältä.
Juhannukselta en pahemmin odota mitään,
tuntuu siltä, että nyt on elettävä hetki kerrallaan
Tunnit, päivät ja viikot kuluu väistämättä kohti elokuuta
Kaikki on kai jollain tapaa ihan hyvin,
ympärillä on paljon tärkeitä ihmisiä, uusia ja vanhoja
Ja onneksi on niitä, jotka jaksaa vielä sanoa "ei mitään hätää"
Nyt on kesä ja valoisat yöt
muistoksi kirjoitti Johanna klo 16.42 Ei kommentteja:
muistoksi kirjoitti Johanna klo 11.18 5 kommenttia:
Pikkuinen kulta
kuvat on otettu maaliskuussa
Minun pieni rakas <3
muistoksi kirjoitti Johanna klo 23.51 Ei kommentteja:
"And then it hits me:
Miks en tunne mitään, en pitkään aikaan tuntenut oo enää.
Kuvat on sata vuotta vanhoja mökiltä otettuja, oon ollu maailman laiskin kuvaamaan
Viime päivät oon vaan mennyt ja tullut ja viilettänyt ties missä
en enää edes muista mitä kaikkea onkaan tapahtunut
Hetken jo luulin mun maailman romahtavan, mutta se vaan horjahti
palaten takaisin paikoilleen
Oon vaan käynyt kotona nukkumassa,
hiippaillut joskus yöllä kylmään sänkyyn
Äidin kanssa en oo ehtinyt muutamaa sanaa enempää vaihtamaan
mikä on tosi kummallista jollain tapaa
Tätäkö se on sitten kun muutan pois?
Näiden päivien aikana oon ehtinyt itkemään yksinäisyyttäni,
nauramaan vedet silmissä ihmisille vaikka ei saisi,
raivostumaan nälän tunteesta
ja niin, oonhan mä lakannut tuntemasta ollenkaan mitään
Oon melkein seonnut omaan hulluuteeni,
juonut maailman parasta boolia
ja kävellyt yöllä t-paidassa kaikkien mahdollisten metsien läpi kotiin
Niin ja eilen oltiin sillan alla kuin rotat konsanaan sadetta paossa
autossa soi hyvä musa ja salamat välkky eikä ees pelottanut (ihme)
Phuuh tuntuu et oon elänyt näitten päivien aikana
enemmän kuin vuosikausiin
Ja nyt mua väsyttää
haluun pysähtyä ees hetkeks
ja ajatella kaikkia asioita mitä en oo ehtiny
mutta toisaalta en jaksa millään
Teen joskus jonku musapostauksen :-)
- Jossbe
muistoksi kirjoitti Johanna klo 23.00 Ei kommentteja:
8 kuukautta, 32 viikkoa, 240 päivää.
Olohuoneesta kaikuu ilakoivien ihmisten ääniä, mä vedän kengät jalkaan ja avaan oven. Katoan sateiseen kesäkuun yöhön, jätän taakseni omakotitalon kaikkine ihmisineen. En tiedä minne menisin, mitä tekisin, ei ole ketään kelle soittaa. Ahdistus punoo verkkojaan mun sydämen ympärille. Lintujen laulu kaikuu puissa ja mä tiedän, että raja on tullut vihdoinkin vastaan. Sydämen läpi käy kylmä viima ja jotan liikahtaa mun sisällä, samalla tavalla kuin 8 kuukautta sitten. Yhtäkkiä mä olen tunteeton, mutta silti täynnä vihaa ja pettymystä. Suljin silmäni ja uskoin sun sanoihin kuin enkelten lauluun. Uskoin kaiken, mitä ikinä keksitkään sanoa. Halusin aina uskoa susta vaan hyvää. Uskoin siihen, että ihmiset voi muuttua. En olisi voinut kuvitellakaan sun olevan sellainen kuin kaikki väittää. Surullista, että sä olet juuri sellainen.
Mutta mä haluan sun tietävän, etten oo menossa tästä mihinkään
kuljen sun vierellä ja välitän, kaikesta huolimatta.
Oot kuitenkin mun ystävä.
Ja tänä iltana
sinä et ole viimeinen ajatus
kun käyn nukkumaan
muistoksi kirjoitti Johanna klo 23.36 Ei kommentteja:
EKA GIF
Semmosta :-)
Miksei ikinä riitä, että toinen on siinä
Me istutaan saunan rappusilla ja kuunnellaan kuinka radio pauhaa hittibiisejä meidän korviin. Järvi on tyyni meidän edessä eikä ole kiire minnekään. Maailma ympärillämme on juuri tässä. Me puhutaan siitä miten nopeasti aika kuluu, miten kesä tuli ihan yhtäkkiä, huomaamatta. Ja miten sun lähtöpäivä lähenee. Joku kiristää rautaista vannetta mun sydämen ympärillä. Me puhutaan siitä, miten jonkun kuolemaa ei pysty vieläkään ymmärtämään.
Sanaton kiitollisuus toisesta lepää kevyenä meidän välillä. Kumpikin tietää, ettei tarvitse ketään toista. Sanaton yhteys. Joitakin asioita ei tarvitse edes sanoa, niin toinen tietää jo. Ja vaikka toinen tekis mitä tahansa virheitä, tuetaan ja seisotaan vieressä ja sitten kun kaikki kaatuu otetaan kiinni. Ei tuomita, ei kielletä.
Me ollaan parhaita ystäviä.
muistoksi kirjoitti Johanna klo 10.40 1 kommentti:
Olisin siinä silloin kun kaikki muu katoaa.
Perjantai-iltana karattiin Mian kanssa evakkoon mökille,
lauantaina Kouvolaan ja Roosan juhlien kautta takaisin.
Kotiin pääsin vasta tänä iltana ja nyt oisin jo valmis lähtemään takaisin,
mun pää ei vaan kestä tätä, ei nyt.
Joku puristaa mun sydäntä kasaan,
asfalttiteillä mun jalka pettää,
kuljen viileän nurmen kautta kotiin,
vaikka tahtoisin olla ajattelematta, ajattelen silti
Saaressa mieli lepäsi, ajatukset pysy ees jotenkin kasassa
aurinko paisto pilvettömältä taivaalta,
vesi oli viileää ja kaikki oli edes hetken hyvin.
Kyyneleet kohoaa mun silmiin, mutta mä räpyttelen ne pois
sä oot kieltäny tulkitsemasta, mutta mä en voi muuta,
mun on pakko pitää itseni edes jotenkin hengissä,
ruokin olematonta toivoa ja odotan ihmettä
vaikka tiedän ettei niin tapahdu koskaan
Kesä on nyt täällä,
muistoksi kirjoitti Johanna klo 23.59 Ei kommentteja:
Stay indoors, cancel plans with friends and think ...
That random flashback which brings back painful me...
DO YOU REMEMBER THE WAY THAT YOU TOUCHED ME BEFORE...
Miks en tunne mitään, en pitkään aikaan tuntenut o...