Oppositiossa Euroopan viimeistä diktaattoria vastaan | Yhteiskunta | yle.fi
Julkaistu 06.10.2016 - 16:10 . Päivitetty 27.10.2016 - 11:51
Valkovenäläinen oppositiopoliitikko Andrei Sannikov (Sannikau) haastoi vuoden 2010 presidentinvaalissa maata vuodesta 1994 itsevaltaisin ottein hallinneen Aleksandr Lukahsenkan ja keräsi toiseksi eniten ääniä. Kun 30 000 kansalaista kokoontui Minskin keskusaukiolle vaalin jälkeen osoittamaan rauhanomaisesti mieltään vaalivilppiä vastaan, hajottivat poliisin erikoisjoukot mielenilmauksen brutaalein ottein. Andrei Sannikov ja satoja muita pidätettiin. Äskettäin ilmestyneessä kirjassaan Andrei Sannikov kertoo vuoden 2010 vaalikampanjasta, kuulusteluista ja kidutuksesta Valko-Venäjän KGB:n pahamaineisessa Amerikanka -tutkintavankilassa ja eloonjäämiskamppailustaan vankileireillä. Eurooppalaisia poliitikkoja Sannikov varoittaa luottamasta Lukashenkan niin sanottuihin myönnytyksiin.
Andrei Sannikov Mies kalterien takana Andrei Sannikau
”Joulukuun 19. vuonna 2010 Minskin keskusaukiolla oli meneillään rauhanomainen kansannousu, jossa ei käytetty väkivaltaa. Mutta vihollinen ei epäröinyt hyökätä sinne kokoontuneiden ihmisten kimppuun. Eurooppa kyllä näki sen, mutta ei halunnut sekaantua, sillä siellä uskottiin yhä, että diktaattoriin voi vaikuttaa. Meidät jätettiin yksin kohtaamaan tämä brutaali hyökkäys, jonka takana oli tyrannin eläimellinen pelko asemansa menetyksestä vaaleissa, jotka oli itse järjestänyt.”
Näin kuvaa valkovenäläinen oppositiopoliitikko Andrei Sannikov, tai valkovenäläisittäin Sannikau, tilannetta Minskissä vaali-iltana kirjassaan ”My Story – Belarussian Amerikanka or Elections Under Dictatorship”. Vaaleissa Sannikov keräsi opposition yhdeksästä ehdokkaasta eniten ääniä ja oli jo haastamassa presidentti Aleksandr Lukashenkan toiselle äänestyskierrokselle, sillä joidenkin riippumattomien tutkimuslaitosten mukaan Lukashenkan äänisaalis näytti jääneen alle 40 prosentin. Vaali-iltana oppositio oli kutsunut kansalaisia Minskin keskusaukiolle odottamaan tuloksia ja vaatimaan muutosta. Kansaa tulikin, arvioiden mukaan 30 000.
”Aukiolle kokoontuneet ihmiset olivat intoa täynnä ja tuntui siltä, ettei tällaista energialatausta vastaan yksinkertaisesti voi käyttää voimakeinoja. Mutta toisin kävi. Provokaattoreita oli komennettu rikkomaan hallitusrakennusten ikkunoita ja tämä toimi signaalina erikoisjoukoille, jotka aloittivat silmittömän, väkivaltaisen hyökkäyksen.”
Mielenilmauksen osanottajia hakattiin, rusikoitiin ja survottiin erikoisjoukkojen kuljetusautoihin ja vietiin tutkintavankiloihin. Pidätetyistä yli 700 tuomittiin 10–15 päivän ”hallinnolliseen pidätykseen” syytettynä osanotosta laittomaan mielenosoitukseen ja 38 sai seuraavan vuoden maaliskuussa syytteen mellakoinnin järjestämisestä tai siihen osallistumisesta. Näiden joukossa oli viisi presidenttiehdokasta, myös Andrei Sannikov, joka vietiin kuulusteltavaksi Valko-Venäjän KGB:n pahamaineiseen tutkintavankilaan, Amerikankaan. Myöhemmin keväällä Sannikov tuomittiin viiden vuoden vankeusrangaistukseen kovennetun kurin leirille vallankaappausyrityksestä syytettynä.
Mutta miksi entinen diplomaatti ja oppositiopoliitikko Andrei Sannikov lähti Euroopan viimeiseksi diktaattoriksi kutsutun Aleksandr Lukashenkan vastaehdokkaaksi juuri vuoden 2010 presidentinvaaleissa? Sannikovin mukaan taustalla oli Valko-Venäjän talouden katastrofaalinen tila, joka heijastui koko yhteiskuntaan ja oli ajamassa Lukashenkaa myönnytyksiin.
”Valko-Venäjän niin sanottu talousihme tarkoittaa käytännössä neuvostotyyppistä komentotaloutta, joka pysyy pystyssä Venäjän avustusten ja sieltä saatavan halvan energian tuella. Mutta Venäjän apu alkoi ehtyä vuoden 2008 talouskriisin jälkeen. Niinpä Aleksandr Lukashenka vapautti kolme poliittista vankia ja odotti tällä eleellä saavansa taloudellista tukea lännestä. EU päättikin parantaa suhteita. Tätä käännettä oppositio pyrki käyttämään hyväkseen ja näki vuoden 2010 presidentinvaaleissa muutoksen mahdollisuuden, vaikka tiesi, ettei Lukashenkan puolelta kyse voinut olla mistään todellisista myönnytyksistä.”
Kolhoosinjohtaja Aleksandr Lukashenka valittiin Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen itsenäistyneen Valko-Venäjän ensimmäiseksi presidentiksi vuoden 1994 vaaleissa, joita Andrei Sannikovin mukaan voidaan pitää vielä jokseenkin rehellisinä. Vaikka demokraattisten voimien rooli Valko-Venäjän itsenäistymisprosessissa oli ollut merkittävä, valta jäi edelleen neuvostobyrokraattien käsiin ja tätä vanhaa kommunistista nomenklaturaa vastaan Lukahsenka kannattajineen kävi taistoon.
Valtakautensa alkuaikoina Lukashenka vaikutti yhtä aikaa vahvalta ja heikolta, demokraatilta ja tyrannilta. Hänen mielipiteensä heilahtelivat laidasta laitaan: vihasta vapaata mediaa kohtaan korruption tuomitsemiseen. Lukashenkan voiton puoluenomenklaturasta sinetöi se, että hän hajotti vaaleilla valitun parlamentin vuonna 1996 ja muutti perustuslain järjestämässään kansanäänestyksessä. Lukashenkan lähipiirissä oli tuolloin niin sanottuja ”nuoria susia”, jotka uskoivat voivansa vaikuttaa presidentin ailahtelevaan päätöksentekotapaan ja saada aikaan Valko-Venäjän kipeästi tarvitsemia uudistuksia. Andrei Sannikov oli eri mieltä.
”Epäilin, ettei se onnistu ja sanoin, ettei noin raakaa ja sivistymätöntä henkilöä voi mitenkään ohjailla. Sellaiset johtajat tekevät päätöksiä oman päänsä mukaan. Lukashenkan tapauksessa se tarkoittaa sitä, että hän ei tunne muuta tapaa hallita kuin muiden nöyryyttäminen.”
Perustuslain romuttamisen jälkeen Lukashenkan ote oppositiosta kiristyi. Vuonna 1999 presidentin vastustajia alkoi ”kadota” tai kuolla epämääräisissä olosuhteissa, kuten oppositiopoliitikko Gennadi Karpenko, kenraali Juri Zaharenko, asianajaja Viktor Gontshar ja tv-kuvaaja Dmitri Zavadsky. Myös apulaisulkoministerin tehtävästä jo 1994 eronnut Andrei Sannikov joutui tulilinjalle.
”Oli selvää, että meneillään oli erityisoperaatio Lukashenkan vastustajien eliminoimiseksi. Kerrottiin, että oli olemassa 100 henkilöä käsittävä lista, jossa minunkin nimeni oli. Minun oli pakko lähteä maasta ja pysyä poissa useiden kuukausien ajan. Sitä ennen minut ja muutama yhteistyökumppanini hakattiin pahasti, mikä ei ollut sattumaa.”
Andrei Sannikovin mukaan vuoden 2010 presidentinvaalikampanja erosi vuosien 2001 ja 2006 kampanjoista siinä, ettei oppositiolla ollut yhteistä ehdokasta. Oppositiokandidaattien joukko, yhteensä 9, oli varsin kirjava. Yksi yritti hyötyä vaaleista taloudellisesti ja mustamaalata Sannikovia Moskova-myönteiseksi ja oli joukossa myös vallanpitäjien ”istuttama” kandidaatti.
Ehdokkaaksi rekisteröitymiseen tarvittiin 100 000 kannattajaa ja Sannikovin tiimi liikkui ympäri maata nimikirjoituksia keräten. Kokoon saatiin peräti 200 000 nimeä, joista tarkistuksen jälkeen 150 000 toimitettiin keskusvaalilautakunnan hyväksyttäväksi. Sitten piti jännittää vaalilautakunnan päätöstä, joka Sannikovin osalta oli kyllä myönteinen, mutta samalla lautakunta rekisteröi kaikki muutkin opposition kandidaatit. Vasta jälkeenpäin, vankilassa, Sannikov sai tietää, että hänen lisäkseen vain yksi vaihtoehtokandidaatti oli kerännyt vaadittavat 100 000 kannattajanimeä.
”Nimien keruu toi mieleen perestroikan ajat. Aluksi ihmiset olivat varovaisia, mutta sitten rohkaistuivat sanomaan mitä ajattelivat. Pian tunnelma muuttui ja keräyspisteissä alettiin keskustella kiihkeästi kaikista mahdollisista kysymyksistä. Monet kerääjistä olivat ensikertalaisia eikä heillä ollut aikaisempaa kokemusta kansalaisaktivismista. Mutta he oppivat käymään keskusteluja ja puolustamaan omia näkökantojaan.”
Sannikovin mukaan jo kannattajanimien keräämisestä muodostui mini-vaalitilaisuuksia ja alkoi tuntua siltä, että ihmiset ovat heräämässä, jopa maaseudulla, jota pidettiin Lukashenkan vankkana kannatusalueena. Sannikovin keskeinen viesti valitsijoilleen oli, että diktatuurin vuodet ovat saattaneet Valko-Venäjän talouden romahduksen partaalle, joten perustavaa laatua olevat muutokset ovat tarpeen niin taloudessa kuin koko yhteiskunnassa ja niitä oli saatava aikaan rauhanomaisesti, neuvottelemalla.
”Kohtasimme vaalikiertueellamme suuren määrän ihmisiä joka puolella maata. Salit eivät koskaan olleet tyhjiä, eivät edes kampanjan alussa. Kun joulukuun 19. vaalipäivä lähestyi, väkeä oli jo tungokseen asti huolimatta KGB:n yrityksistä pelotella ihmisiä ja häiritä vaalitilaisuuksia.”
Sitten koitti vaalipäivä, varovaisen toiveikkuuden ja katkeran pettymyksen päivä, kuten Andrei Sannikov sitä kirjassaan kuvailee. Amerikankassa, KGB:n tutkintavankilassa, Sannikov muiden poliittisten vankien lailla joutui kokemaan fyysistä kidutusta, psyykkistä painostusta, eristämistä, lääkinnällisen avun epäämistä ja muuta epäinhimillistä kohtelua. Kuulustelijat yrittivät etsiä todisteita, että Sannikovin vaalikampanja oli ulkomailta käsin rahoitettu ja Sannikov tukijoineen juonittelijoita ja vakoilijoita, jotka olivat valmistelleet vallankaappausta. Mutta todisteita ulkopuolisesta vaikuttamisesta ei löytynyt. KGB:n kuulustelijat uhkasivat väkivallalla myös Sannikovin perheenjäseniä. Vaimo, tunnettu journalisti Irina Halip, oli vangittu samanaikaisesti ja pieni Danik-poika uhattiin siirtää isovanhempien luota lastenkotiin.
Andrei Sannikov tuomittiin toukokuussa 2011 pidetyssä oikeudenkäynnissä viideksi vuodeksi kovennetun kurin vankileirille. Oikeuden päätös herätti tyrmistystä ja se tuomittiin eri puolille maailmaa. Myös Irina Halip sai vankeustuomion, mikä sittemmin muutettiin kotiarestiksi. Vankeusaikana Sannikovia riepoteltiin leiriltä toiselle ja vangitsijoiden suunnitelma oli selkeä; tehdä vankeusajasta mahdollisimman sietämätön. Lopulta Sannikov alkoi uskoa, että hänet on tarkoitus tappaa tai ajaa itsemurhaan. Mutta sitten, 16 kuukautta tuomion julistamisesta, vapaus yllättäen koitti.
”Todellinen syy vapauttamiselleni oli solidaarisuuden osoitukset ja painostus EU:n suunnalta. Helmikuussa 2012 Minskissä puhkesi diplomaattinen selkkaus, kun Lukashenka EU-sanktioista kiukustuneena vaati Puolan suurlähettilästä ja EU:n edustajaa poistumaan maasta. Vastineeksi Bryssel kehotti kaikkia eurooppalaisia diplomaatteja lähtemään Minskistä. EU liitti ensimmäistä kertaa sanktiolistalle myös useita Lukashenkan lähipiiriin kuuluvia liikemiehiä. Nämä toimet tuottivat tulosta ja minut vapautettiin.”
Vapautumisensa jälkeen Andrei Sannikov perheineen sai poliittisen turvapaikan Iso-Britanniasta ja jatkaa työtään demokraattisen Valko-Venäjän puolesta. Kun Valko-Venäjällä järjestettiin syyskuun 11. päivä parlamenttivaalit, joissa kaksi oppositioedustajaa pääsi parlamentin alahuoneeseen ensimmäistä kertaa yli 10 vuoteen, kommentoi Andrei Sannikov Charter97/´n eli Valko-Venäjän demokraattisen liikkeen uutissivuston haastattelussa, että tällä eleellä Lukashenka pyrkii osoittamaan miten maassa on ikään kuin oppositio. Tämä siksi, että hän voisi käydä kauppaa lännen kanssa saadakseen sieltä lisää lainaa, sillä Ukrainassa sotivan ja omista talousongelmista kärsivän Venäjän haluttomuus avustaa Valko-Venäjää on ajanut maan talouden ennennäkemättömän syvään kriisiin. Lisäksi Lukashenka pelkää, että isoveli Venäjä havittelee lisää vaikutusvaltaa myös Valko-Venäjällä.
”Nyt Lukashenka korostaa sitä miten Valko-Venäjällä on vaarallinen naapuri ja Ukrainassa soditaan, ja EU sekä erityisesti Puolan nykyhallitus pyrkivätkin parantamaan suhteita diktaattoriin. Sanktioita puretaan ja yritetään osoittaa, että Lukashenkalla on jonkinlainen rooli välittäjänä. Mutta pian EU huomaa joutuneensa taas petoksen uhriksi, minkä seuraukset ovat tuhoisia kaikille. Euroopan turvallisuus ei ole taattu ilman demokraattista Valko-Venäjää.”
Teos: Andrei Sannikov: ”My Story – Belarussian Amerikanka or Elections Under Dictatorship"
Andrei Sannikau Andrei Sannikau