Elämäkerta: Nunnista tulee aitoja hengellisiä sisaria | Felisa ja Araceli Fernández
Kertoneet Felisa ja Araceli Fernández
”ÄLÄ puhu minulle enää”, nuorempi sisareni Araceli huusi. ”En halua kuulla enempää uskonnostasi. Se saa minut voimaan pahoin. Vihaan sinua!” Vaikka olen jo 91-vuotias, voin silti muistaa, miten tuskallista oli kuulla nuo sanat. Saarnaajan 7:8:ssa sanotaan kuitenkin: ”Parempi on asian loppu myöhemmin kuin sen alku.” Tämä piti paikkansa meidän tapauksessamme. (Felisa)
Felisa: Tulen hyvin uskonnollisesta perheestä. 13 sukulaistamme on ollut pappeja tai katolisten veljeskuntien jäseniä. Paavi Johannes Paavali II jopa julisti autuaaksi äitini serkun, papin, joka opetti katolisessa koulussa. Perheemme eli vaatimattomissa oloissa. Isäni oli seppä, ja äitini työskenteli viljelyksillä. Olin vanhin kahdeksasta lapsesta.
Kun olin 12-vuotias, syttyi Espanjan sisällissota. Sodan jälkeen isäni vangittiin. Hänen vapaamieliset ajatuksensa eivät miellyttäneet maan itsevaltaista hallitusta. Äidin oli vaikea hankkia ruokaa koko perheelle, joten eräs ystävä ehdotti, että äiti lähettäisi kolme nuorempaa sisartani – Aracelin, Laurin ja Ramonin – Bilbaossa Espanjassa sijaitsevaan luostariin. Siellä he eivät ainakaan joutuisi olemaan nälässä.
Araceli: Koska olimme silloin vasta 14-, 12- ja 10-vuotiaita, perheestä erossa oleminen tuntui todella vaikealta. Bilbaossa teimme siivoustyötä. Kaksi vuotta myöhemmin nunnat siirsivät meidät suureen Zaragozan luostariin, jossa pidettiin huolta vanhuksista. Meidän tehtävämme oli siivota keittiötä. Se oli meille nuorille rankkaa työtä.
Felisa: Sisarteni lähdettyä Zaragozaan äiti ja paikkakunnan pappi, joka oli myös enoni, päättivät, että minunkin pitäisi mennä töihin samaan luostariin. He ajattelivat voivansa tällä tavoin erottaa minut paikallisesta pojasta, joka oli osoittanut kiinnostusta minua kohtaan. Koska olin hyvin uskonnollinen tyttö, minusta oli mukavaa mennä vähäksi aikaa luostariin. Tapanani oli osallistua messuun joka päivä, ja olin jopa ajatellut jäljitellä Afrikassa munkkina toimivaa serkkuani ja ryhtyä lähetyssaarnaajaksi.
Vasemmalla: luostari Zaragozassa Espanjassa; oikealla: Nácar-Colunga-käännös
Nunnat eivät millään tavoin kannustaneet minua palvelemaan Jumalaa ulkomaisilla lähetyskentillä, ja tunsin olevani luostarielämän vanki. Vuotta myöhemmin päätinkin palata kotiin huolehtimaan pappina toimivasta enostani. Tein kotitöitä, ja toistin joka ilta ruusukkorukouksen hänen kanssaan. Lisäksi sain tehdä kirkkoon kukka-asetelmia ja pukea Neitsyt Marian ja ”pyhimysten” patsaita.
Araceli: Sillä aikaa elämämme luostarissa muuttui. Annettuani ensimmäiset lupaukseni nunnat päättivät erottaa meidät toisistamme. Ramoni jäi Zaragozaan, Lauri päätyi Valenciaan, ja minut lähetettiin Madridiin, jossa annoin sitovammat lupaukset. Madridin luostari majoitti opiskelijoita, vanhuksia ja muita vierailijoita, joten siellä oli valtavasti työtä tehtäväksi. Minä työskentelin luostarin sairasosastolla.
Suoraan sanottuna olin ajatellut, että nunnan elämä olisi ollut palkitsevampaa. Olin odottanut innokkaasti, että luostarissa luettaisiin Raamattua ja oppisin ymmärtämään sitä. Kukaan ei kuitenkaan puhunut Jumalasta tai Jeesuksesta, emmekä käyttäneet Raamattua. Opin jonkin verran latinaa, opiskelin ”pyhimysten” elämänvaiheita ja palvoin Mariaa – siinä kaikki. Muutoin elämäni oli vain kovaa fyysistä työtä.
Aloin tuntea oloni ahdistuneeksi ja menin abbedissan puheille. Sanoin hänelle, etten pitänyt järkevänä raataa kovasti, jotta toiset voisivat kahmia rahat taskuihinsa, kun oma perheeni tarvitsi apuani. Abbedissa lukitsi minut eristyskoppiin toivoen, että se muuttaisi mieleni ja saisi minut luopumaan ajatuksesta jättää luostari.
Nunnat päästivät minut eristyksistä kolme kertaa nähdäkseen, halusinko yhä lähteä. Koska en ollut muuttanut mieltäni, he käskivät minua kirjoittamaan: ”Lähden, koska palvelen mieluummin Saatanaa kuin Jumalaa.” Tämä vaatimus järkytti minua, ja vaikka halusinkin kovasti lähteä luostarista, en pystynyt millään kirjoittamaan noita sanoja. Lopulta pyysin saada tavata rippi-isän ja kerroin hänelle, mitä oli tapahtunut. Hän järjesti niin, että hiippakunta siirsi minut takaisin Zaragozan luostariin. Vietettyäni siellä muutaman kuukauden sain luvan lähteä. Pian tämän jälkeen myös Lauri ja Ramoni jättivät luostarin.
”KIELLETTY” KIRJA JAKAA MIELIPITEITÄ
Felisa: Aikanaan menin naimisiin ja muutin Cantabriaan. Kävin silti säännöllisesti messussa, ja eräänä sunnuntaina kuulin saarnastuolista hätkähdyttävän tiedotuksen. Pappi huusi vihastuneena: ”Katsokaa tätä kirjaa!” Hänen kädessään oli kirja Totuus joka johtaa ikuiseen elämään, ja hän jatkoi: ”Jos joku on antanut teille tällaisen, tuokaa se minulle tai heittäkää se menemään!”
Minulla ei ollut kirjaa, mutta halusin sellaisen heti paikalla. Muutaman päivän kuluttua kaksi todistajaa koputtikin oveani ja tarjosi minulle ”kiellettyä” kirjaa. Tuona samana iltana luin sen läpi, ja kun naiset palasivat, aloin tutkia Raamattua heidän kanssaan.
”Kielletty” kirja
Totuus kosketti pian sydäntäni. Aiemman uskonnollisuuteni tilalle tuli syvä rakkaus Jehovaan ja into sananpalvelusta kohtaan. Kävin kasteella vuonna 1973. Vaikka minulla olikin vain harvoin tilaisuuksia kertoa totuudesta sukulaisilleni, tein siinä parhaani. Kuten alussa kerroin, he – ja varsinkin sisareni Araceli – vastustivat uskonkäsityksiäni jyrkästi.
Araceli: Luostarissa saamani kielteiset kokemukset olivat tehneet minusta katkeran. Kävin kuitenkin messussa sunnuntaisin ja toistin päivittäin ruusukkorukouksen. Halusin edelleen palavasti ymmärtää Raamattua ja pyysin Jumalaa auttamaan minua. Mutta kun sisareni Felisa puhui minulle uusista uskonkäsityksistään, hän kuulosti niin kiihkeältä, että ajattelin hänen olevan fanaatikko. Olin vahvasti eri mieltä kuin hän.
Muutaman vuoden kuluttua palasin Madridiin töihin ja menin naimisiin. Ajan mittaan minusta tuli hyvin kriittinen. Huomasin, että ihmiset, jotka kävivät säännöllisesti messussa, eivät noudattaneet evankeliumien opetuksia. Siksi lakkasin käymästä kirkossa. En enää uskonut ”pyhimyksiin”, rippiin tai helvetintuleen. Hankkiuduin eroon jopa kaikista uskonnollisista kuvista. En tiennyt, toiminko oikein. Olin pettynyt, mutta rukoilin edelleen Jumalaa: ”Haluan oppia tuntemaan sinut. Auta minua!” Muistan, että Jehovan todistajat kävivät oveni takana useita kertoja, mutta en koskaan avannut heille. En luottanut yhteenkään uskontoon.
Sisareni – Ranskassa asuva Lauri ja Espanjassa asuva Ramoni – alkoivat tutkia Raamattua Jehovan todistajien kanssa 1980-luvun alkupuolella. Oletin, että heidät oli johdettu harhaan kuten Felisakin. Tapasin myöhemmin naapuristossa asuvan naisen, Angelinesin, josta tuli minulle läheinen ystävä. Hänkin oli Jehovan todistaja. Angelines ja hänen aviomiehensä ehdottivat yhä uudelleen, että alkaisin tutkia heidän kanssaan Raamattua. He eivät antaneet kriittisen ulkokuoreni hämätä itseään vaan panivat merkille, että janosin Raamatun tuntemusta. Lopulta sanoin heille: ”Hyvä on. Alan tutkia kanssanne mutta vain sillä ehdolla, että voin käyttää omaa Raamattuani!” Kyseessä oli Nácar-Colunga-käännös.
LOPULTA RAAMATTU YHDISTÄÄ MEIDÄT
Felisa: Kun kävin kasteella vuonna 1973, Cantabrian maakunnan pääkaupungissa Santanderissa oli suunnilleen 70 Jehovan todistajaa. Koska alueemme oli laaja, matkustimme bussilla ja myöhemmin henkilöautolla voidaksemme saarnata joka puolella maakuntaa. Menimme kylästä kylään, kunnes olimme käyneet läpi sadat tuon alueen kylät.
Olen saanut ilokseni johtaa vuosien mittaan monille raamatuntutkistelua, ja 11 oppilastani on mennyt kasteelle. Useimmat heistä olivat ennen katolilaisia. Koska olin itse ollut aikaisemmin harras uskovainen, tiesin, että minun piti olla kärsivällinen ja ymmärtäväinen. Tajusin, että he tarvitsivat aikaa päästäkseen eroon syvään juurtuneista uskonkäsityksistään. Raamatun ja Jehovan pyhän hengen piti koskettaa heidän sydäntään, jotta he voisivat tunnistaa totuuden (Hepr. 4:12). Aviomieheni Bienvenido, joka oli työskennellyt poliisina, kävi kasteella vuonna 1979. Lisäksi äitini alkoi tutkia Raamattua vähän ennen kuolemaansa.
Araceli: Olin hyvin epäluuloinen alkaessani tutkia Raamattua todistajien kanssa. Viikkojen vieriessä huomasin kuitenkin, että katkeruuden tunteeni katosivat. Minuun teki suurimman vaikutuksen se, että todistajat toimivat sen mukaan mitä opettivat. Usko syrjäytti kriittisyyteni, ja tunsin oloni paljon onnellisemmaksi. Jopa jotkut naapurit sanoivat minulle: ”Araceli, jatka valitsemallasi tiellä!”
Muistan rukoilleeni: ”Kiitos Jehova siitä, että et luovuttanut minun suhteeni ja että annoit minulle niin monia mahdollisuuksia löytää sen, mitä etsin: Raamatun todellisen tuntemuksen.” Pyysin sisartani Felisaa antamaan minulle anteeksi ne loukkaavat sanat, jotka olin hänelle sanonut. Emme enää riidelleet vaan kävimme vilkkaita raamatullisia keskusteluja. Minut kastettiin vuonna 1989 ollessani 61-vuotias.
Felisa: Nyt 91-vuotiaana olen leski enkä ole yhtä vahva kuin ennen. Silti luen Raamattua joka päivä, käyn kokouksissa aina kun terveyteni sen sallii ja osallistun mielelläni kenttäpalvelukseen siinä määrin kuin voin.
Araceli: Ehkäpä siitä syystä, että olin itse nunna, haluan todistaa kaikille palveluksessa tapaamilleni papeille ja nunnille. Olen voinut antaa heille monia julkaisuja ja käydä heidän kanssaan joitakin kiinnostavia keskusteluja. Muistan erään papin, joka tavattuamme useita kertoja sanoi minulle: ”Araceli, olen täysin samaa mieltä kanssasi, mutta minne voisin tämän ikäisenä mennä? Mitä seurakuntalaiseni ja sukulaiseni sanoisivat?” Vastasin: ”Entä mitä Jumala sanoo?” Hän nyökkäsi surullisena, mutta tuohon aikaan hänellä ei ollut rohkeutta jatkaa totuuden etsimistä.
Muistan erään erityisen hetken elämässäni. Se oli silloin, kun mieheni ensimmäistä kertaa sanoi minulle haluavansa tulla kanssani kokoukseen. Vaikka hän oli tuolloin yli 80-vuotias, hän ei sen jälkeen jäänyt koskaan pois kokouksista. Hän tutki Raamattua, ja hänestä tuli kastamaton julistaja. Minulla on rakkaita muistoja kerroista, joina menimme yhdessä kenttäpalvelukseen. Hän kuoli kaksi kuukautta ennen päivää, jona hänellä oli tarkoitus mennä kasteelle.
Felisa: Yksi eniten tyydytystä tuottavista asioista elämässäni on ollut sen näkeminen, miten kolmesta nuoremmasta sisarestani, jotka aluksi vastustivat minua, tuli hengellisiä sisariani. Olemme nauttineet suuresti siitä, että olemme voineet puhua toistemme kanssa rakkaasta Jumalastamme Jehovasta ja hänen Sanastaan. Sisareni ja minä olemme lopultakin hengellisesti yksimielisiä. *
^ kpl 29 87-vuotias Araceli, 91-vuotias Felisa ja 83-vuotias Ramoni palvelevat edelleen Jehovaa innokkaasti. Lauri kuoli uskollisena Jehovalle vuonna 1990.