Kajaanin linnan tarina elää sen raunioissa - Retkipaikka
Muistan lapsuudestani rauniot, jotka näkyivät auton ikkunasta. Vaikka se oli vain ohimenevä vilahdus, niin paikka syöpyi pysyvästi muistoihin. Vaikka paikka tuli vastaan uudestaan ja uudestaan kirjallisissa lähteissä, niin jostain syistä reittini ei vaan ollut koskaan viedäkseen niiden luo. Kunnes sitten menneenä kesänä puoliksi sattumalta.
Oli tyyni ilta ja mentiin kesäkuun alkupuolta. Kello oli iltakymmenen paremmalla puolella. Makasin hotellihuoneessa Kajaanissa vatsa täynnä. Yhtäkkiä mieleeni palasi se raunioiden välähdys linja-auton ikkunasta ja tajusin, että nyt on mentävä; tuossahan se linna olisi reippaan (harmaa)kivenheiton päässä. Saattaisi hyvinkin ottaa toiset 25 vuotta ennen kuin seuraava mahdollisuus sen näkemiseen tulisi – ihmiselo kun se on niin arvaamaton.
Kohta askelin jo jokivartta alavirtaa kohden. Edessä erottui sillan silhuetti vasten laskevan auringon kultaisia säteitä. Siellä tiesin odottavan myös linnan. Likemmäs saavuttuani hätkähdin: paikalla oli väkeä. Tarkkailin tilanetta ja totesin ilokseni, että vaikka oli perjantai, niin historiallinen ympäristö jaksoi kiehtoa paikallisia nuoria, jotka olivat saapuneet paikalle tutkimaan raunioiden yksityiskohtia. Tai liekö sitten joitain muita yksityiskohtia. Samapa tuo, kaikki ulkoilu on hyvästä.
Ennen linnan saareen astumista ihastelin rannan puolella kulkuväylän koristeeksi nostettua jokikirnua. Jokikirnu on muutoin kuin hiidenkirnu, mutta yleensä pienempi. Sen syntyyn ei tarvita jäätikön sulamisvesiä, vaan riittää, että ihan tavallisen kosken kuohut hakkaavat samaa kohtaa kivestä kerta toisensa perään kaikella mahdollisella virran kuljettamalla. Lopulta kovakin kivi antaa periksi ja syntyy kirnu.
Kirnun kohdalta lähti myös silta. Sen vastakkaisessa päässä, puolivälissä jokea, oli saari ja siellä kaikki, mitä linnasta oli jäljellä.
Tässä kohtaa on hyvä tehdä aikamatka. Vuonna 1600 paikka oli vielä lähes autio. Jokilaakso oli luonnontilassa. Linnaa ryhdyttiin rakentamaan 1604, kun Ruotsin kuningas antoi määräyksen, että sellainen linna piti saada valtakunnan koillisosan turvaksi. Linnaa myöten paikalle syntyi myös pieni kyläyhteisö, ilmeisimmin joukko hirsitupia. Tämän paikan Pietari Brahe sitten julisti Kajaanin kaupungiksi vuonna 1651.
Mutta mennäänpä itse linnaan. Linnan pääpiirteet muodostivat harmaakivinen kehämuuri ja siihen liittyneet kaksi pyöreää tykkitornia. Sisälle rajautui linnanpiha, jossa elettiin alkuun puutaloissa, kunnes Pietari Brahe uudisti linnan 1660-luvulla. Puutalot saivat väistyä, ja tilalle kohosivat kivistä rakennetut.
Uudistettu linna oli varmasti upea, mutta sen elämä jäi lyhyeksi. Tuli Suuri Pohjansota ja vuosi 1716. Venäläiset piirittivät linnaa ensin viisi viikkoa, kunnes valtasivat ja räjäyttivät sen. Sen seurauksena syttyi tulipalo, joka tuhosi linnan puurakenteet ja lopulta muurit ja niiden päälle kasatut maavallit romahtivat alas ja täyttivät linnanraunion.
Linnan merkitys katosi ja hiljalleen se liukui unohdukseen. Raunioita restauroitiin 1890-luvulla, mutta tuolloin pikemminkin aiheutettiin enemmän vahinkoa kuin säilytettiin, vaikka tarkoitus olikin hyvä.
Linnan liki on kulkenut läpi aikojen tie. Siitä johtuu myös nykyinen tielinja. Tiehen liittyy myös kiinnostava tarina. Vuonna 1936 raunioiden yli alettiin nimittäin rakentaa uutta siltaa.
Lopun sijaan tuo projekti olikin linnalle uusi alku. Keskelle raunioita kaivetusta perustuskuopasta löytyi itsensä Brahen lahjoittama marmoritaulu! Sen herätti paitsi huomiota, niin myös vaatimuksen kaivaa raunio esiin. Tämä toteutui jo seuraavana vuonna ja samalla muureja myös kunnostettiin.
Linnaan liittyy myös tuoreempaa tarinaperinnettä. Ior Bock nimittäin alkoi 1970-luvulla kertoa tarinoita suvustaan. Yksi näiden tarinoiden haara johti Kajaanin linnaan. Sen mukaan linnan pihalle oli haudattu kultainen pukki, samanmoinen, jollainen oli piilotettu Snappertunan uhrilehtoon.
Maatutkalla tehtiinkin havaintoja suuresta metalliesineestä. Ilo oli kuitenkin ennenaikainen. Linnan käyttöaikaisten kerrosten alta löytyi vain koskematonta pohjamaata. Havaintojen lähteeksi löytyi maassa 45 cm syvyydellä ollut kaapeli, joka sotki käytetyt mittalaitteet.
Mietiskelin tuota tarinaa ja kuljeskelin raunioissa. Kipusin ylemmäs muurille katsomaan, miltä linna ja auringonlasku sieltä käsin näyttivät.
Kajaanin linna kartalla. ETRS-TM35FIN koordinaatit N=7122763, E=535550
Tags: Antti Huttunen, geo:lat=64.2292062, geo:lon=27.7239, geotagged, historiallinen, Kainuu, Kajaani, linna, raunio, Suuri Pohjan sota, tarina
Kaunislampi ja sen tupa, Pudasjärvi Pyhälompolon lähteellä hämärän rajamailla, Kittilä