hyviä asioita, paljon hyvia juttuja elämässä kuitenkin - Näkymätön olohuone - Vuodatus.net
Vaihteeksi elämän hyviä ja iloisia asioita, joita on itseasiassa paljon, ja joita ei arjessa tule niin kovin miettineeksi.
Veden sisälle tulemista on nyt alettu tarkistella, jokin kolonen vissin päässyt syntymään rakenteisiin ja vesi tihkuu kalliosta sisälle asti. Samalla listojen alta paljastui tiivistämättömät rakoset, joista siis on päässyt ajoittain tupsahtelemaan ikäviä hajuja suoraan maasta. Aikanaan näitä rakosia ei ole vaadittu tilkittäviksi silloisten rakennusmääräysten olessa toisenlaisia.
Syksyllä yksi nuori kirjoitti jo osan yo-kokeistaan ja tulosten tullessa oli itse todella iloinen saavutuksestaan, minä myös. Kehtasi vain paljastaa, ettei ollut lukenut ja siltikin pärjäsi hyvin, mutta niinhän hän onkin aina tehnyt. Lukee kaikkea muuta hirmuiset määrät ja opiskelut menee hieman omalla painollaan. Jokatapauksessa, kohta hänen urakkansa onkin sitten ohi ja toivoakseni saamme viettää sitten keväällä isoja juhlia. Tulevaisuuden suunnitelmia on myös tehnyt, alustavia sellaisia ja olen iloinen siitä, ettei nuori aikuinen ole sittenkään haudannut omaa toive-ammattiaan, vaan on nyt aktiivisesti lähtenyt kulkemaan sitä kohti, toteuttamaan omaa unelmaansa. Ensiaskelita on ottanut suuren päätöksen jälkeen ja itse olen jokseenkin helpottunut hänen pitäessään kiinni jo kertaalleen haudatusta toiveesta oman elämänsä suhteen. Hienoa, tuen ja kannustan häntä, kuten tähänkin asti. Hän on jo vuoden asunut omillaan, arki sujuu itsenäisesti ja niitä ongelmia, mitä hän arjessaan ja itsessään kohtaa ja mihin joskus kompuroi, on nyt itsestäänselvää seurausta lapsuuden kokemuksista, asioista joita on nähnyt, kokenut, muttei ole saanut apua aikanaan. Ja nyt aikuista ihmistä ei voi kuin auttaa huomaamaan oma olo ja mahdolliset syyt sille ajoittain suurellekin huonovointisuudelle. Pääosin hänen elämä kuitenkin hyvää arkea, perusasiat sujuvat ja tosiaan omat opintonsa hoitaa hyvin ja täysin itsenäisesti. Hattua pitää nostaa hänelle aikaisesta halusta itsenäistyä sekä siitä, että kykenee vielä huolehtimaan lemmikistä, joka on myös kovin suuri ilo hänelle jaa minulle myös. Hänen välit sisaruksiin ja minuun on tulleet avoimemmiksi, siitä olen hyvin iloinen. Viime vuonna näihin aikoihin nuori piti minuun pitkään etäisyyttä, ja osasin kunnioittaa sitä tarvetta. Hän tarvitsi sen nähdäkseen lähelle. Siitä on sitten alkanut täysin uudenlainen äitilapsi-aika, jos noin voin sanoa. Viime kuukausina nuori aikuinen on alkanut kysellä lapsuudestaan, hänen muistoistaan sekä olemme monia asioita saaneet puhuttua niin, että tulemme kumpainenkin kuulluiksi, avoimuus on kaivattu tervetullut lisä, samoin kuin nuoren oma ymmärrys esimerkiksi minun ja isän väleihin on alkanut selkiintyä. Enää hän ei syytä pelkästään minua ikuisista ns. riidoista ja siitä, että minä olisin aina se hankala ihminen. Viimeistään nyt hän on kokemalla itse nähnyt,kuka hänestä välittää ja kuka hänen asioistaan on pitänyt ja pitää edelleen huolen. Ymmärrän itsekin, miten nuori on on ollut isänsä aivopesun uhri, uskonut kaiken, mitä isänsä on hänelle kertonut ja nyt hän kyselee ja pohtii kaikenlaisia ristiriitoja, joita on kokenut. Epäilee omia muistojaan kysyen sillointällöin minulta, pitääkö jokin paikkaansa vaiko ei. On ollut jännä huomata myös, miten lapsi omassa kokemuksessaan on onnistunut liittämään useita yksittäisiä hetkiä, kokemuksia ikäänkuin samaan tapahtumasarjaan liittyväksi, vaikka hänenkin kohdalla moni asia, joita on muistellut, on tapahtunut hyvin eri aikoina, jopa eri vuosina ja hän muistaa ihan kuin olisi tapahtunut samana päivänä tai tiettynä hetkenä. Hämmästyneenä sitten joudun kertomaan, että kaksi eri muistoa on sekoittunut keskenään, tapahtumia, jotka on esim. olleet täysin eri vuosina.
Olen myös nuorelle vinkannut lukemisvinkkejä, jotta hän oppisi näkemään asioita ikäänkuin ulkopuolisen silmin myös, jotta hänkin voisi ymmärtää niitä perheemme omituisia kuvioita, itseään ja ennenkaikkea minua ja isäänsä sekä hankalia suhteita sisaruksiinsa.
Iloinen olen myös ja kovin helpottunut toisen nuoren elämän soljumisesta uomiinsa. Opinnot sujuvat loistavasti, kiitettävästi ja hän on itsekin ollut kovin hämmentynyt omasta suoriutumisestaan ja on ollut iloinen omasta alastaan. Itse hieman pelkäsin, miten opinnot lähtisivät sujumaan, mutta olen saanut yllättyä kovin positiivisesti. Toki hän tarvitsee paljon äidillistä huomiota ja rohkaisua itseensä luottamiseen edelleen ja joskus kannustukseni menee jopa lahjonnan puolelle, kun väsy iskee suurten ja monimutkaisten ja laajojen tehtäväkokonaisuuksien alla. Vaatetta nuori tarvitsee, ja viimeksikin epätoivon vallatessa kannustimeni olikin, että sitten heti kun on homma tehty ja hyväksytty, käymme hankkimassa jonkin tietyn paidan esimerkiksi. Tämän nuoren kohdalla elämä meinasi mennä toisin, mutta sinnikäs työ ja viimehetken asioihin puuttuminen sekä yläkoulun alkuun sijoittunut yhteistyö sosiaalityöntekijöiden kanssa pelastivat tämän nuoren ihmisen elämän. Minua itkettää vieläkin, kun ajattelen niitä aikoja ja kuinka kamalaa se on ollut nuorelle itselleen, saati sitten se huoli ja murhe minulle ja muulle perheelle. Tämä lapsi on ihan pienestä pitäen ollut juuri se kaikkein eniten oireileva, ikäänkuin ilmapuntari, joka räiskyen ilmoitti, ettei mikään ollut hyvin aikanaan. Eron jälkeen hain apua lapsilleni, mutta lasten isä epäsi aina lasten avun ilmoittaen, ettei lapsilla ole tarvetta jne. Kun olisin tuolloin tiennyt sen, minkä tänään tiedän, olisin taistellut lasteni puolesta paremmin, en olisi saanut luovuttaa ensimmäisestä isän eron jälkeen esitetystä uhkauksesta surmata minut. Mutta, pelko ennenkaikkea lamaannutti minut, sai minut tekemaan vasten tahtoani ja vasten lasten todellista etua. Jos olisin ollut ihmisenä voimakkaampi, pelottomampi, olisin uskaltautunut laittamaan isälle vastaan ja pitänyt itse kiinni siitä, minkä koin lasten parhaaksi. Mutta onneksi tänään tälläkin nuorella on elämä raiteillaan, hän kykenee keskittymään omaan kouluunsa, sekä omaan toipumiseen, vaikkei ilman terapiaa hänkään pääse pois omista tietyistä jutuista, joita en itse sitten itsekään ymmärtänyt yhdistää eron ja ennen sitä tapahtuvien sekä eron jälkeisten tapahtumien syyksi. Kaksi vanhinta kun eivät aikanaan kyenneet edes minulle puhumaan niistä asioista, joita isällään tapahtui, ja en mitenkään osannut kuvitella edes, että ongelmat siellä olleet hurjia ja niitä samoja, joiden kanssa itse painin avioliiton aikoina.
Sitten on nuoremmat sisarukset, joiden kohdalla en samoja asioita halua toistaa, vaikka polku näyttäkin kovin samalta kuin isommilla sisaruksillaan on ollut. Heidän kohdallaan tilanne on se, että he puhuvat minulle, vähän ja nyt tiedän, että ne asiat, joista lapset puhuvat ovat vain jäävuoren huippu siitä, mitä isällään tapahtuu ja en missään tapauksessa halua enää nähdä yhdenkään lapseni kasvavaa pahoinvointia, vaan todellakin yritän heitä auttaa ja saamaan heille apua. Avoimuus on uusi asia minun perheessä, olen opetellut luvan kanssa kertomaan lapsille ja nuorille esimerkiksi vaikeuksista minun ja isän välillä lasten asioiden hoidossa. Onkin tullut esiin useita tilanteita, joissa isä on antanut lasten olla siinä luulossa, että olemme muka yhdessä sopineet jotakin tai sitten isä onkin väittänyt, että minun pitää jokin asia hoitaa tai tehdä lasten jutuissa, vaikken ole itse edes ollut tietoinen asioista isän oltua kertomatta minulle.
Jos tietäisin sen mitä tänään tiedän, olisin jostakin repinyt ne voimat pitänyt paremmin lapsistani kiinni. Mutten voinut kuin arvailla aikanaan sitä, mitä isänsä luona tapahtui ja tapahtuihan siellä. Niin paljon kaikkea sellaista, joilla lasten elämässä negatiivinen vaikutus ihan jokaiseen asiaan, niin ihmissuhteisiin kuin omaan oloonkin, vaurioilta ei ole kukaan säästynyt ja toivon todella, että jos vaan mitenkään voin säästää nuoremmat sisarukset samoilta jutuilta kuin isommat on kokeneet. Paljon jokainen on joutunut tahtomattaan näkemään, kuulemaan ja kokemaan kukin tahoillaan, ja en voi edes jatkossa suojella heitä isänsä omituiselta käytökseltä.
Hyvää elämässäni on myös viha, joka ei enää hautaudu jonnekin taka-alalle, Osaan vihani nyt kohdentaa omaan tekemiseeni oikein, muistan myös, etten ole vastuussa, en syyllinen exän toimintaan. Se on vapauttanut minut, väärä syyllisyys on poissa ja sitä samaa syyttömyyttä haluan myös jokaiselle lapselle. Olen toiminut toisin, se on ollut itseleni todella raskasta, koska toimin nyt niin exän kanssa, kuinka toimittaisiin normaalin ihmisen kanssa, mutta kun mikään ei toimi normaalisti ja hankaluuksia ylimääräiset ja pitkät viestiketjut sitten ovat sitten tuoneet. Mutta pärjään, viha joka uinui jossakin, toimii nyt apunani jaksamisen kanssa. Se on hyvä asia ´, oikein hyvä.
Olen keskittynyt omassa elmässäni nyt vain oikeastaan lepoon, kerrankin minulla on tavallaan lupa vain levätä ja tehdä niitä asioita, joista saan hyvää mieltä. Vielä en ole jaksanut edes stressata joulusta. edelleen se tulee, kuten jokainen vuosi, vaikkei tekisi yhtään mitään.
Lepään, opettelen katsomaan telkkaria ja itseasiassa sarja, josta pidän kovin on myös itselleni kovin opettavainen sen suhteen, että siinä näen ikäänkuin sivusta tuttuja elementtejä elämästäni ja olen yhtä ymmälläni kuin päähenkilöt sarjassa, että mitä tapahtuu.
Olen iloinen kauan kadoksissa olleiden tunteiden ilmaantumisesta elämääni, asia kerrallaan. Kovetuin avioliiton viimeisinä vuosina, itseasiassa muistan sen yhden hetken, kun luovutin. Kun mietin, että olkoon elämäni sitten tässä, ja jos mies aikoisi minut murhata, niin siitä vain, pääsisinpähän ainakin pois. Luovuin tavallaan ja vain odotin sitä hetkeä, että mies toteuttaa uhkauksensa. En tiedä mitä sitten tapahtui, tai milloin tapahtui mutta luulen, että heräsin tavallaan siihen, että kyse ei ollut minusta pelkästään, mies alkoi uhkailla myös lapsiaan ja minua. Silloin sain jotenkin voimaa, itsestäni olin valmis luopumaan ja uskoin tuolloin ihan tosissani miehen sanoihin, että hänen ja lasten elämä oli paljon parempaa ilman minun olemassaoloa. Muistan, miten mielessäni hyvästelin lapsia aina jokainen ilta, koska en voinut olla heräisinkö enää aamulla. Nyt vasta tajuan, miten järkyttävän kamalaa arkeni onkaan ollut tuolloin. Odotin omaa kuolemaani, jonka mies toteuttaisi. Odotin, pelkäsin ja en tiennyt mikä hetki olisi viimeiseni.
Kommentoi Lähettänyt: Näkymätön - 12.12.2018 klo 14.53