Vaihto-opiskelijana Tromssassa eli hiihtopummitouhuja Norjassa | Artikkelit | Relaa.com
EtusivuKeskustelutArtikkelit ja blogikirjoituksetVaihto-opiskelijana Tromssassa eli hiihtopummitouhuja Norjassa
Teksti ja kuvat: Jussi Ruotsalainen
Kevät on hyvässä matkassa etelässä, ja alppireissujen jälkeen monen vapaalaskuporukan auton keula kääntyvät sataman sijaan kohti pohjoista. Tromssa, Lyngen, Pohjois-Ruotsi, hyviä kevätkohteita kaikki.
Itse otin varaslähdön niille seuduille jo tammikuussa. Sitä saattaa helposti ihmetellä. Viisi kuukautta yhden maailman kalleimman maan toiseksi kalleimmassa kaupungissa, vieläpä kaamosaikaan. Miksi? Koska voi.
Olen siis Jussi Ruotsalainen, jonkinasteinen vapaahiihtelijä ja nykyään reipas vaihto-opiskelija Tromssan yliopistolla. Koko kevätlukukausi kuluu täällä, mutta en opiskele mitään erityistä alaa, koska omalla koulullani ja Tromssan yliopistolla ei ole mitään vaihto-ohjelmia toistensa kanssa. Norjan kielikurssi, yksi kauppatieteiden kurssi ja Business English -kurssi riittävät. Ei kuulosta kovinkaan raskaalta. Ei se olekaan.
Joku voi tästä päätellä, että koulu on hieman toisarvoinen juttu, lähinnä ponnahduslauta sille, että voin hiihtää täällä viisi kuukautta niin paljon kuin jaksan, haluan ja pystyn.
Lyngenin niemimaa oli suurin syy tänne tulooni. Monta kertaa kevätreissulla on tullut fiilis, että yksi viikko ei riitä mihinkään ja että täällä haluaisi olla toisen viikon, kolmannen, neljännenkin… Lyngenin keväässä on ollut tähän asti jotain niin taianomaista, että kotiinpaluu on jouduttu suorittamaan lähes aina synkein mielin.
Opiskelupaikan odottelua
Viime keväänä tein päätöksen kevään 2014 viettämisestä Norjassa. Vaihtoehtoina oli ihan normaali pummailu Lyngenissä, työnteko tai vaihto-opiskelu. Työpaikan ja vaihto-opiskelun järjestäminen alkoi syksyllä 2013. Pummailu oli vaihtoehto B:nä, jos en pääse edellä mainittuihin.
Sekä töiden järjestäminen että vaihto-opiskelu olivat hyvin hankalaa, ja uskoni lähes loppui marraskuun lopussa, kun mistään ei oikein kuulunut mitään. Yliopisto oli kuin kasvoton ja anonyymi taho, josta ei juuri vastauksia saanut, lähinnä "hakemuksenne on vastaanotettu"-henkisiä vastauksia tiedusteluihini.
Kaikenlaisia lappusia sai täytellä. Vielä yhtenä yksityiskohtana piti käännättää lukiotodistus virallisella kielenkääntäjällä englanniksi. Alkoi olla niin monimutkaista, että käänsin itse. Hyvin meni läpi muiden hakupapereiden seassa. Yritin myös järjestellä töitä vanhojen kontaktien ja ties minkä BusinessOulujen kautta, mutta vähissä olivat mahdollisuudet. Sitten piti vain odotella.
Joulukuun 13. päivä, eli tasan kuukausi ennen lukukauden alkua, Tromssan yliopistolta tuli hyväksymiskirje vaihto-opiskeluun. Ei näköjään itse käännetty lukiotodistus haitannut. Mutta kuukausi oli siis aikaa järjestää vaihtoasiat kuntoon, eli kiire tuli. Sain kuin sainkin kaikki hoidetuksi ja tammikuun alussa ukko koneeseen kohti Norjaa, tuntui vähän oudolta.
Olin jo lähellä luopua koko hankkeesta marraskuun lopussa. Henkisesti valmistauduin viettämään kolme kuukautta (maalis-toukokuu) joko Tromssassa tai Lyngenissä pummaillen. Sitten tulikin se hyväksymiskirje ja homma meni päälaelleen. Aikani mietittyäni ja hallituksen kanssa neuvoteltuani päädyin lähtemään vaihtoon. Olisi ainakin myös ”oikeaa” tekemistä päivisin eikä vain pelkkää hiihtoa. Ja en ole katunut. Tosin rahaa palaa, mutta rahhoohan se vain on…
Vähän arvelutti myös tuo kaamosaika, joka niin ylhäällä oli vielä voimissaan. Tosin onnekseni Tromssassa vaikutti lähes koko tammikuun ajan korkeapaine. Päivät olivat kirkkaita, kylmiä ja sopivasti sattui vielä täysikuu kahdeksi ensimmäiseksi viikoksi, joten kaamos ei tuntunut niin pahalle.
Huoneeni ikkunasta avautuva maisema.
Lumi, tule jo
Nyt olen siis ollut täällä kaksi kuukautta, ja on ollut kyllä kaiken vaivan arvoista. Mitä nyt huonoin lumitalvi kymmeniin vuosiin ja lähes tuplasti kalliimpi ruoka kuin Suomessa, mutta muuten täällä on kyllä viihdytty.
Mitä luin netistä, tämä polar vortex -sääilmiö on aiheuttanut sateettomuutta ja lauhaa ilmaa täällä. Lunta siis ei ole tullut oikeastaan yhtään pariin kuukauteen ja tammikuussa ei satanut ollenkaan.
Norskit, lähinnä laskukauppojen myyjät, sekä Lyngenissä MML:n työntekijät, ovat manailleet vähälumisuutta. Ei tee hyvää bisnekselle… Joku #bringerofrain Spartacus-tv-sarjan tyyliin olisi enemmän kuin tervetullut!
Ehkä hieman valehtelin ruuan hinnasta. Toki täällä pystyisi syömään samaan hintaan kuin Suomessa, mutta sitten saisi syödä kaikenlaista einestä, kuten ranskalaisia, vakuumilihapullia ja pakastepitsoja. Urheilen joka päivä ja viikonlopun randoilut syövät energiaa aika lailla. Mielestäni en siis oikein voi syödä niin sanotusti huonosti. Ruoka-annokset ovat myös välillä aika mielettömiä, siis oikeasti. Tulee mieleen lähinnä ajat, jolloin pelasin jääkiekkoa ja 400 grammaa pastaa + 300 grammaa kanaa oli ihan perus illallinen. Mutta kyllä sitä bensaa kuluukin päivän hikoilussa tuolla vuorilla ja punttiksella.
Nepalilaista ei ole varaa syödä kuin kotona.
Absolutismia ja nikotiinituotteiden käytön lopettamista kannattaisi myös harkita. 12-pack halvinta kaljaa maksaa noin 30 euroa, tupakka-aski sekä nuuskapurkki kymmenen euron kieppeillä. Paikalliset taas käyvät välillä kaljanhaku- ja ostosreissuilla Kilpisjärvellä. Kuulostaa aika huvittavalta, kun norskit tekevät ostosmatkoja Suomen ehkä kalleimpaan K-markettiin. Mutta niille se on halpaa… Niin ja bensa on noin kaksi euroa/litra. Norskit käyvät myös tankkaamassa Kilpparin Nesteellä.
Yliopiston kerhoissa myös toptur-porukka
Itse koulua nyt ei ihan hirveästi ole, maanantaisin, keskiviikkoisin ja perjantaisin. Ja näinäkin päivinä 2-4 tuntia opetusta, joten ei ainakaan koulun puolesta ole rankkaa. Tiistai ja torstai menee koulutöiden (niin Suomen kuin Norjan) ja kotitehtävien parissa.
Kämppäkaverit ja yliopiston sählyn kautta saadut kaverit ovat vähän ihmetelleet tätä vaihtohiihto-opiskeluani. Kummastusta on herättänyt, etten opiskelee mitään erityistä ohjelmaa tai alaa. ”Ah, I see, that must be awesome” on ollut yleisin vastaus kun olen kertonut, että hiihdon perässä täällä mie vaa oon.
Kodikas opiskelijakämppäni.
Muutama randoilija on myös löytynyt koululta, ja olen liittynyt koulun toptur-porukkaan, mutta toistaiseksi yhteisiä seikkailuja ei ole tullut. Syy on ollut kyllä vähän itsessäni, vieraiden kanssa hiihtely ei ainakaan vielä ole niin houkutteleva juttu, vähän jopa turvallisuustekijä.
Arki menee siis koulua käyden, koulutöitä tehden (kerrostalo on juuri mallinnettu valmiiksi, jes!), ruokaa tehden, syöden, koneella istuen, tyttöystävän kanssa Skypessä puhuen sekä yliopiston liikuntakeskuksessa reenaillessa – se onkin aika laadukas punttiluola.
Kraftilla, siis liikuntakeskuksessa, on liikuntasali, ryhmäliikuntasali, yleissali (jossa on siirrettävä tatami) ja punttis löytyy kahdessa kerroksessa. Lisäksi Kraftilta löytyy myös noin 10-metrinen kiipeilyseinä.
Punttisali on kahdessa kerroksessa, josta alempi on oikeaoppinen Rocky-luola. Paljon vapaita painoja, monta penkkiä, kyykkypaikkoja ja paljon tilaa tehdä liikkeitä tangon kanssa. Painoja löytyy hyvin ja muutenkin Rocky-luola on erittäin asiallinen.
Yläkerrassa sitten on enemmän laitteita sekä pienenpieni boulder, jossa voi treenata otevoimaa.
Viikonloppuisin bussilla randolle
Viikonloput ovat sitten pyhitettyjä hiihdolle. Hiihtämään on jo päästy, mutta kunnon lumisateita odotellaan. Lumi on ollut melkoista betonia ja jäätä, huonompihampainen näyttäisi NHL-veteraanilta laskupäivän jälkeen. Ei sillä, ettei lunta olisi. Kaupungissakin on noin puoli metriä ja laaksojen pohjilla lähes metrin verran. Uutta lunta ei vain ole satanut kunnolla kahteen kuukauteen. Onpahan ainakin hieman turvallisempaa hiihdellä.
Randoretkelle menossa.
Pientä haastetta luo autottomuus. Ilman omaa autoa Tromssan alueella on hieman hankala liikkua, mutta bussillakin pääsee.
Asun Ørndalenissa, joka on Tromssan saaren pohjoiskärjessä. Täältä keskustaan menee noin puoli tuntia bussilla. Keskustassa sitten bussinvaihto ja keula kohti vuoria. Jo itse bussimatka ekalla kerralla on hieno kokemus. Merta viistäen bussi möyryää ensin vuonojen rantoja pitkin, ja sitten sukeltaa Nordbotningin jälkeen sisämaahan Lavangsdaleniin. Sitten mapsia apuna käyttäen painetaan stoppia kun halutaan bussista ulos ja eikun vuorille! Aikatauluja täytyy tiirailla, jotta ehtii bussiin sekä ennen randoa että sen jälkeen.
Tähän mennessä näppärintä on ollut ajaa bussilla numero 100, joka kulkee aina Narvikiin saakka. Lähden aamulla kello 9.18 bussilla kotoa keskustaan (bussi nro 42), ja Tromssassa vaihdan kello 10 lähtevään Narvikin-bussiin (siis bussi nro 100). Matka Lavangsdaleniin maksaa 100 kruunua, eli noin 12 € ja saman verran takaisin. Hintaa tulee ekohiihtelyllekin. Takaisin tullessa pitää olla tarkkana, ettei missaa puoli viiden bussia, muuten tulee äitiä ikävä.
Tällä hetkellä parasta hiihtoa Tromsø Fastlandissa on tarjonnut Lavangsdalen, jonka läpi E8-valtatie kulkee etelää kohti. Monta mukavaa noin 1200-metristä vuorta kohoaa laakson molemmin puolin, ja siellä olen viihtynyt viime aikoina.
Itse olen valitettavasti kuitenkin vasta pari kertaa ehtinyt Lavangsdalenissa käymään. Valloitetut vuoret olivat Andersdalstinden ja Smalaktinden. Molemmat lähes vierekkäin E8:n varrella. Andersdaltinden on vähän kevyempi rykäisy, matkaa kertyy noin 4,5 km kun Smalaktindenille joutuu läpsyttelemään seitsemän kilometrin verran.
Nousullisesti Andersdaltinden on kyllä ehkä parasta tällä hetkellä. Helppo skinnaus noin 850 moh:iin ja loppumatka, noin 350 verttiä sukset selässä jäärautoja ja hakkua apuna käyttäen. Aivan huippua mountaineeringia ”turvallisessa” maastossa.
Matkalla Tromsdaltindenille.
Tromsdaltindenin huipulla.
Matkalla Smalaktindenille paistoi aurinko.
Pari kertaa on käynyt hyvä tuuri, ja paluubussin kanssa säätämisen sijaan olen saanut kyytiä samalle vuorelle sattuneilta hiihtelijöiltä. Ensimmäisellä kerralla Tromsdalstindenillä eräs paikallinen norjalainen oli myös seikkailulla vuorella. Tapasimme huipulla, ja siinä jutustellessamme hienovaraisesti vihjailin että kaipaisin kyytiä takaisin päin. Norski sitten tarjosikin kyytiä, ja näin oli homma hoidettu.
Tosin kyytiin pääsyyn liittyi eräs pienen pieni muuttuja. Olin noussut Tromsdalstindenille idän puolelta, matkaa tuli sieltä noin 6,5 kilometriä, eli edestakaisin 13 kilometriä. Norskin auto olikin länsipuolella Tromsdalenin laaksossa, ja mies oli jalan liikkeellä. Eli ei suksia. Norskin suksettomuuden takia meidän piti kiertää erään ylängön kautta, ja matka taittui hitaammin kuin suoraan laaksoon pudottaminen suksilla. No, kolmea lisätuntia ja viittä lisäkilometriä ja ärsytykseen asti yltynyttä tuulta myöhemmin autolle päästin, ja kyyti oli enemmän kuin ansaittu. Hyvä seikkailu silti, sehän tärkeintä!
Viikon päästä kaverini tulee tänne ja tuo minulle auton, joten homma helpottuu aika lailla. Jiihaa!
Randoreissun jälkeen on ihan ok odotella varjojen mailla bussia.
Opintolainalla liikenteeseen
Randopummailu ja vaihto-opiskelu on ollut hyvä yhdistelmä. Onneksi lähdin, matkailu avartaa aina. Eihän tämä nyt sellaista kliseistä vaihtariarkea ole, jossa pyörisi vain vaihtariporukalla juhlissa pitkin viikkoa. Ei se kyllä harmita, hiihtämäänhän olen tänne tullut. Ja norjalaisetkin kaverit kelpaavat oikein hyvin.
Norja on, kuten todettua, hyvin kallis maa, ja rahaa kannattaa olla aika paljon viidelle kuukaudelle, laskujeni mukaan noin kuusi tonnia. Opintotuki ja opintolaina auttavat.
Seikkailuja, pohdintoja ja muita tapahtumia voi lukea myös blogistani osoitteessa naamavirneessa.blogspot.com.
PS. Voi ja saakin ottaa yhteyttä, jos on tulossa tännepäin, tarvitsee hiihtoseuraa, majapaikkaa yms. Mahdollisuuksien mukaan olen avuksi!