Usko ja elämä - Puhutaan maasta ja taivaasta 21.9.2018 06:48 | Päivämies
Cecilia Waaraniemen haave Amerikkaan muuttamisesta toteutui, kun heidän perheensä muutti heinäkuussa Espoosta Arizonaan, Anthemin kaupunkiin.
13-vuotias Cecilia kertoo ensimmäisistä päivistään uudessa kotimaassaan:
– Tulimme ensin Michiganiin isovanhempien mökille ja kymmenen päivän jälkeen lensimme Phoenixiin. Tuntui tosi kivalta, kun saatiin heti uida paljon.
Cecilia kertoo etukäteen ajatelleensa, että Amerikassa on tosi kuuma ja että siellä näkee paljon eläimiä, joita ei näe Suomessa.
Odotukset toteutuivat heti alkuun.
– Oli vuoden kuumimmat päivät, kun saavuimme, lähes 50 astetta lämmintä. Heti ensimmäisenä aamuna talon sisällä oli skorpioni. Onneksi äiti sai sen nitistettyä.
Matkalla kouluun näimme myös javelinan [suom. pekari], joka on vähän kuin villisika.
Pian muuton jälkeen alkoi koulu. Cecilia meni seitsemännelle luokalle, ja pikkuveljet Oscar ja Noel pääsivät siskonsa kanssa samaan kouluun.
Cecilia on syntynyt Amerikassa, ja heidän perheensä on käynyt lomilla sukuloimassa Levi-isän kotimaassa, joten kaikki ei ollut muuton jälkeen vierasta.
Monen uuden asian aloittaminen oli rankkaa.
– Ensimmäinen koulupäivä oli tosi stressaava, kun ei tiennyt oikein mistään mitään ja piti yksin selvittää kaikki asiat, enkä vielä tuntenut ketään. Heti toisena päivänä oli monta testiä ja myöhemmin oli myös englannin testi, jossa katsottiin, miten hyvin osaa englantia, Cecilia kertoo.
Tavallinen koulupäivä on Cecilialla pitkä, joka päivä hieman yli kahdeksasta kolmeen. Se on erilaista kuin Suomessa. Joka päivä opiskellaan samoja aineita: matematiikkaa, englantia, ympäristöoppia, historiaa.
– Lisäksi on valinnaisaineita, joista minulla on nyt kuvataide, Cecilia selittää.
– Myöhemmin tulee varmaan liikuntaa ja musiikkia. Välitunteja ei ole kuin lounasaikaan, ja sekin on tosi lyhyt. Kouluruoka on erilaista, esimerkiksi joka tiistai on pitsaa. Kasviksia ja hedelmiä on kyllä aina tarjolla. Voi myös viedä omat eväät kouluun. Suomessa opiskeltiin myös käsitöitä ja ruotsia. Täällä opiskellaan espanjaa ylimääräisenä kielenä, Cecilia valottaa koulujen eroja.
Waaraniemillä on noin puolen tunnin matka seuroihin, jonne he menevät sunnuntaisin. Cecilia odottaa myös pian alkavaa pyhäkoulua:
– Olen saanut muutamia kavereita jo. Olemme käyneet paljon kylässä uskovaisilla. Kohta alkaa pyhäkoulu, jota täällä käydään sunnuntaisin ihan rippikouluikään asti. Siellä varmaan tulee lisää kavereita.
Cecilia pohtii, onko hän suomalainen vai amerikkalainen:
– Minusta tuntuu, että olen enemmän suomalainen, koska olen asunut siellä lähes koko elämän tähän asti, mutta heti kun tulimme tänne, minusta tuntui, että olen kuin kotona. Olen aina halunnut asua Amerikassa.
Suomesta Cecilia ottaisi mukaansa kavereita, joille näyttää maisemia ja muuta, sekä hyviä karkkeja. Hän toivookin, että monet kaverit tulisivat käymään.
– Terveisiä Suomeen kavereille, serkuille, kummeille ja mummolaan, Cecilia huikkaa.
Cecilian äiti Lea Waaraniemi on virkavapaalla Espoon tuomiokirkkoseurakunnan kanttorin virasta.
– Tänne oli turvallista muuttaa, kun tunnemme ennestään täältä joitakin perheitä ja täällä on myös suomalaistaustaisia melko monta. Sunnuntaisin seurat tai kirkko, kuten täällä sanotaan, on kesäaikaan kello 10 ja sehän sopii minulle, kun olen tottunut Suomessakin varhaisiin kirkkoaamuihin, Lea kertoo.
– Täällä seuroissa on kerran kuukaudessa ehtoollinen. Suomessa ehtoollista ei vietetä rauhanyhdistyksellä vaan kirkoissa. Kaipaan toki Suomen kirkonmenoista liturgiaa, joka on yksi jumalanpalveluksen tärkeä osa. En tiedä, innostuisivatko täällä ihmiset liturgiasta ollenkaan, jos joskus kokeilisi.
Lean mukaan seurat ovat kyllä samanlaisia kuin Suomessa, sanoma on tuttu ja turvallinen.
– Seurojen jälkeen on aina joku tullut pyytämään kylään ja muutenkin juttuseuraa on riittänyt. Se tuntuu mukavalta.
Kaksikulttuurinen perhe on Lean mielestä rikkaus, joka on antanut elämään paljon.
– Toisaalta sen miinuspuoli on se, että aina on jollakin ikävä omaa kotimaata tai sukua. Onneksi nykyään on paljon helpompi pitää yhteyttä toiselle puolelle maapalloa kuin ennen, Lea iloitsee.
– Haaveita ja unelmia kannattaa tavoitella. Päätökset ovat joskus vaikeita tehdä, mutta luottavaisella rukouksen mielellä on hyvä katsoa tulevaisuuteen, Lea pohtii.
– Tärkeintä on kuitenkin olla uskomassa, asuimmepa missä päin maailmaa tahansa.
Kuva: Sherri Waaraniemi