Mrs Eriksson's Room: elokuuta 2018
Kirja-arvostelussa historiallista jännitystä lapsille: Vanajaveden hirviö
Tapani Bagge: Vanajaveden hirviö.
135 s. Karisto: 2018.
Olen aina ollut kiinnostunut historiasta. Koulussa se oli lempiaineeni ja tänä päivänä luen erityisesti mikrohistoriallisia, arkipäivän ihmisten elämästä kertovia tietokirjoja. Historiainnostuksen olen onnistuneesti periyttänyt ainakin esikoiselleni, joka ei millään malttaisi odottaa oppiaineen alkamista ensi vuoden syksyllä. Tähän maaperään oli siis otollista antaa luettavaksi Tapani Baggen kirjoittama ja Carlos da Cruzin kuvittama Apassit-sarja. Ja kyllähän se upposi.
Sarjan ensimmäinen osa Aavehevosen arvoitus esitteli meille helsinkiläisten lasten salaseuran Apassit, joka vuonna 1910 alkoi tutkia totuutta muun muassa Stockmannilla laukkaavan aaveratsun takana. Nyt ilmestynyt toinen osa kantaa nimeä Vanajaveden hirviö ja vie meidät reilun sadan vuoden takaiseen Hämeenlinnaan.
Ollaan siis yhä vuodessa 1910. Apassien maine on kiirinyt ja Karlbergin kartanon isäntä kutsuu salaseuran luokseen. Kartanoa isännöivältä everstiltä on varastettu arvokas pääsiäismuna ja Apasseilta toivotaan apua arvoituksen ratkaisemiseksi. Samaan aikaan Vanajavedellä näyttäytyy kummallinen hirviö, joka pelottaa kaupunkilaisia. Kun vielä Kahlekuninkaaksi nimetty vanki karkaa vankilasta, on seikkailu valmis alkamaan.
Vanajaveden hirviö on jotakuinkin täydellinen lukukokemus, olipa lukija sitten aikuinen tai ala-asteikäinen lapsi. Jännittävät käänteet seuraavat toisiaan, mutta huumoriakin löytyy. Henkilöhahmot ovat mielenkiintoisia ja historialliset tosiseikat läsnä jokaisella aukeamalla. Tapani Baggen teksti kuljettaa juonta mutkattomasti eteenpäin ja da Cruzin värikäs kuvitus suorastaan kutsuu tarttumaan kirjaan. Tämä ahmittiin sekä minun että nelosluokkalaisen lukijani toimesta.
Ja vaikka onkin historiallinen jännitysromaani, ei Vanajaveden hirviön historiallisuus ole päälleliimattua ja liiallista. Tapahtumat sijoittuvat luontevasti sadan vuoden takaiseen aikaan. Samanlainen kirja voitaisiin kirjoittaa ilman historiallista kontekstia, joka kuitenkin tuo kaikkeen sen viimeisen silauksen. Olen iloinen, että näin on.
Suosittelen itse mielelläni lapsille tämänkaltaisia monipuolisia kirjoja, joita lukiessa tulee oppineeksi historiasta tai mistä tahansa muusta kiinnostavasta kuin ohimennen. Apassien jäsenet ovat hyvin erilaisia lapsia ja tulevat toisistaan poikkeavista yhteiskuntaluokista. Kaikki ovat kuitenkin yhtä lailla kavereita keskenään, onpa joukossa pientä ihastumistakin. Ystävyys, toisen hyväksyminen ja yhteistyö ovat arvossaan eikä niitä pieni erimielisyys tai nujakointi silloin tällöin horjuta. Ja vaikka välillä jännittää, voi olla varma siitä, että lopussa asiat selviävät.
Molemmat Apassien seikkailut ovat mukana niiden kirjojenjoukossa, joita vinkkaan kolmos- ja nelosluokkalaisille koululaisille. Eikä meidän onneksi tarvitse odottaa pitkään, että saamme lukea lisää salaseuralaisten käänteistä. Ensi keväänä nimittäin ilmestyy jo Apassien kolmas seikkailu Katoava muumio. Sitä odotellessa!
Arvio julkaistu blogissani Kirjakaappi.
Lähettänyt Rouva Eriksson klo 23.28 2 kommenttia:
Kirja-arvostelussa odotettu uutuus: Masi Tulppa 2: Rooli päällä
Jari Mäkipää: Masi Tulppa 2: Rooli päällä.
95 s. Tammi: 2018.
Tunnetko jo Masi Tulpan, kesälomansa huoneessaan pleikkarin, leffojen ja mikropitsojen kanssa viettävän esiteinin? Mikäli et, suosittelen tutustumaan.
Masi Tulppa: Pääsy kielletty! esitteli meille kaikkien itsenäisten lasten sankarin, yhdeksänvuotiaan Masin, jolla on kesälomalleen kolme toivetta. Pitää pelata Samu Rai -peli lävitse, piirtää Hukkajätkä-nimistä sarjakuvaa ja katsoa Bittiritari-sarja alusta loppun taas kerran. Masilla on lukko huoneensa ovessa, valmispitsoja jääkaapissa ja vapaus tehdä mitä ja milloin haluaa. Harmi vain, että vanhemmat pilaavat suunnitelmat hankkimalla Masille lapsenvahdin. Tästä alkaa jo toista osaa pohjustava eeppinen taistelu Masin ja vaihtuvien hoitajakokelaiden välillä.
Vasta ilmestynyt Masi Tulppa 2: Rooli päällä jatkaa samalla teemalla. On yhä kesä ja Masin suunnitelma sen viettämisestä ennallaan. Nyt korotetaan kuitenkin panoksia. Mikäli Masi lähtee viikoksi kesäleirille, lupaa isä ostaa Masille uuden pelikonsolin rikki menneen tilalle. Masi suostuu pitkin hampain, onhan kyseessä sentään koodausleiri. Vai onko?
Jari Mäkipää on pitkän linjan kirjailija, joka Masi Tulpan hahmolla on osunut suoraan esiteini-ikäisten lasten hermoon. Kukapa ei haluaisi olla kuin Masi, oman kesälomansa valtias ravintonaan mikrolämmin jauhelihapitsa ja vanhemmat oven toisella puolen poissa rauhaa häiritsemästä. Toisessa osassa sivutaan kuitenkin myös vakavampia kysymyksiä roolin taakse piiloutumisesta ja hyväksytyksi tulemisesta , ystävyydestä ja toisen auttamisesta. Tuttuun tapaan mukana häärää naapurin samanikäinen, mutta kovin erilainen Pellervo Hulmukka eivätkä leiriläiset ole ihan tavallisia tallaajia hekään. Huumoria tässä kirjassa riittää!
Arvostan lastenkirjallisuutta, jonka aiheet nousevat lasten maailmasta. Ei siitä millaisena me aikuiset sen haluaisimme nähdä, vaan sellaisena kuin se oikeasti lapsille näyttäytyy. Pelaaminen on tärkeä sosiaalisen kanssakäymisen muoto ala-asteikäisille pojille ja siitä kirjoittaminen madaltaa kynnystä tarttua kirjaan. Masi Tulppaan on helppo samaistua, hän on kuin yksi luokan pojista. Myös kysymykset itsenäistymisestä, kelpaamisesta ja muista romaanin teemoista alkavat kiinnostaa esiteini-ikäistä lukijaa. Samoja juttuja pohtii niin Masi kirjan sivuilla kuin lukija sivuja käännellessään.
Oma esilukijani ei osannut sanoa kumpi Masi Tulpan seikkailuista on parempi, tarkisti vain niiden varmasti löytyvän ihan omina kappaleinaan kirjahyllystä. Pisteitä tuli lisäksi Jussi Kaakisen luomasta sarjakuvamaisesta ulkoasusta, samasta johon itse kiinnitin positiivista huomiota. Pidän myös siitä, että toisinaan tekstiä on enemmän toisten lukujen ollessa lyhyempiä ja osin kuvien täyttämiä. Näin kirja sopii kokeneemman lukijan ja vähemmän lukeneen käteen yhtä lailla eikä aiheuta välitöntä turhautumista tiiviin tekstin ja suuren sivumäärän myötä.
Tätä kirjaa tulen vinkkaamaan kolmas- ja nelosluokkalaisille koululaisille. Myös me oman nelosluokkalaiseni kanssa toivomme Masille pitkää ja pikaista jatkoa.
Kirja-arvostelussa Hanna Vellingin esikoisromaani Kirjosieppo
Hanna Velling: Kirjosieppo. 252 s.
Bazar Kustannus Oy: 2018.
"Nyt tää isi huomais, et se ei rakastakkaan äitiä, vaan sittenkin tän lapsen velipuolen äitiä. Ja sit se isi vaan sanois, et se muuttaa pois niitten kodista ja veis niitten koirankin. Ja sit se äiti olis niin surullinen, että se melkein kuoli siihen suruun." Tästä asetelmasta lähtee liikkeelle Hanna Vellingin osuvasti nimetty esikoisromaani Kirjosieppo.
Kirjosieppokoiras on moniavioinen ja lentelee puolison luota toiselle jättäen naaraat yksin poikastensa kanssa. Näin käy myös Annalle, taaperoikäisen Nupun äidille ja Maken avovaimolle, jonka elämä eräänä päivänä särkyy lauseeseen "Mä muutan tästä pois". Make on päätöksensä tehnyt eikä sitä voi horjuttaa, hän sanelisi ehdot tulevaisuudelle. Anna siis löytää itsensä mahdottomasta tilanteesta pienen lapsen yksinhuoltajana. Putkiremonttikin on edessä ja työpaikalla alkavat yt-neuvottelut. Miten selvitä eteenpäin?
Velling on kirjoittanut romaanin yleisestä ja samaistuttavasta aiheesta, jossa fiktiivisten henkilöiden kokemukset ja tunteet kääntyvät kertomaan ilmiöstä yleisesti. On helppo kuvitella Annan tilalle itsensä ja kysyä mitä tapahtuisi, jos joutuisin itse samaan tilanteeseen. On myös mielenkiintoista seurata Annan matkaa ohjailtavasta miellyttäjästä naiseksi, joka uskaltaa sanoa ei.
Esikoisromaaniksi Kirjosieppo on lupaava. Velling kirjoittaa vaivatonta ja raikasta tekstiä, joka vie tarinaa eteenpäin. Romaanin rakenne on kuitenkin epätasainen. Lukujen väliin upotetut reseptit, päiväkirjamerkinnät tai tyylilajikokeilut ovat tarpeettomia ja Annan tarina olisi kantanut sellaisenaan ilman mitään ylimääräistä. Lukuisat sivuhenkilöt puolestaan sekoittavat pakkaa eivätkä tuo lisäarvoa tapahtumille. Jättämällä kaiken turhan pois olisi tilaa jäänyt esimerkiksi Annan kasvukertomuksen syventämiselle.
Näin Lauttasaaressa asuvalle romaanin sijoittuminen saarelle on virkistävää ja tutuista paikoista on hauska lukea. Lopulta harmitti ettei kirja jatkunut pidemmälle. Se on hyvä merkki ajatellen Vellingin tulevaisuutta kirjailijana.
Teksti julkaistu blogissani Kirjakaappi.
Lähettänyt Rouva Eriksson klo 16.06 2 kommenttia:
Lähettänyt Rouva Eriksson klo 14.26 2 kommenttia: