Kukkasen avautumisia: Runoja vanhimmasta uusimpaan postaussarjan 1. osa
Runoja vanhimmasta uusimpaan postaussarjan 1. osa
Ajattelin julkaista seksuaalisuuteen (edes hatarasti :D) liittyviä runojani täällä vanhimmasta uudempiin -järjestyksessä. Katsotaan pääsenkö jossain vaiheessa reaali-aikaan runoissa :D Kirjoitin ensimmäiset runot 12-13-vuotiaana -siitä tuli tapa käsitellä vaikeita tunteita, olin nuorena aika hukassa tunteideni kanssa; suurin osa runoistani siis omakohtaisia.
Nykyään kirjoitan hyvin harvoin runosia. Nämä voi olla monen mielestä ihan täyttä sontaa -mutta julkaisenpahan nyt kuitenkin. Itselleni on ollut mielenkiintoista käydä päiväkirjojani ja runoarkistoa läpi -siitä näkee miten olen joskus ajatellut ja tuntenut, parhaimmillaan muistan tarkkaan jopa kirjoitushetken, ja toisaalta näen jonkinlaista kehitystä tai kasvutarinaa -ei tietenkään välttämättä aina hyvään suuntaan; miten se edes määritellään ;)
Murrosiän runot on pääosin aika synkeitä, sekä siksi, että mulla oli silloin synkeää (jopa itsemurha-ajatuksia), mutta myös siksi, että kirjoitin silloin kun ei ollut muuta tapaa ilmaista ikäviä tunteitani -hyvinä hetkinä aika tuli käytettyä jotenkin muuten, enkä myöskään osannut kirjoittaa (mielestäni) myönteisistä asioista ja tunteista. Hyvänä hetkenä on helppo vaan todeta; nyt on hyvä mieli, ja nauttia siitä. Ikävämpänä hetkenä on tarve purkaa se jotenkin, käsitellä, jotta pääsisi edes siedettävään olotilaan.
Ihkaeka runoni (ei otsikkoa) :D
Musa on ihanaa,
täynnä on pää
En kestä enenpää.
Hyvä kirja itkettää.
En jaksa kiinnostua,
en tahdo elääkään
Menetyksiä täynnä
on mun elämä
Olen menettänyt itsenikin.
mikä se runo on?
Ei tässä ole riimejä,
Pala kurkussa olen elänyt kauan
kun yritän hillitä
etten ala pillittää
joku susta vielä välittää
Pari kyyneltä lähtee menemään.
En jaksa itseäni estää.
(ei päivämäärää, n. 12v, eka runoni)
Möykky kurkussa
Pala kurkussa koskee
mutta itkeä ei saa
Ei juuri nyt
en voi antaa möykyn hajota
nyt en voi itseni antaa
Sillä kävelen kadulla
Kuljen epätoivosta sekaisin
katson vastaantulijoita vaivihkaa
Tuokin hyvä ihminen,
eikö voisi halauksen antaa?
Nyt olen huoneessani ja möykky on
sulanut itsestään
Mennyt myrkyiksi kehooni,
enkä saa kyyneltäkään valumaan
Ja kestää kauan, ennenkuin möykky
syntyy uudestaan
Silloinkinko taas,
nielaisen sen vaan?
Ja vielä myöhemmin tajuan:
Kukaan ei tule halaamaan
4.4.2005 (14v.)
Erottautuminen massasta
Möhkäle taapertaa
Ei se ole lihava,
eikä laihakaan.
Se vain löntystelee,
masentuneena normaaliudestaan.
Kouluun, kouluun,
pitää jaksaa.
On niin tavallinen,
ja ei ole kuitenkaan.
Tällaisen itsestään teki,
kun koulukiusattuna
halusi sulautua massaan
Nyt sulaa sinne suorastaan,
kuin suola kiehuvaan, kuplivaan
Ja haluaa pois,
Erottua ja nousta.
Vaan koko massa erottuu ja nousee.
Luonnollinen omaperäisyys
oli silloin
Niinkuin muillakin
kaikilla kohoavilla
erilaisilla ihmisillä
Sitä sanotaan erektioksi!
18.4.2005 (14v.)
Kevään tuoksu näkyy jo
että pihlajan kukinto
muistuttaa kukkakaalia
Ne on yhtä vaikea erottaa
kuin rakastuneet
20.6.2005 (14v.)
Kasveissakin
virtaako se sama alkeellinen tunne
aisti, vaisto
Niin pieni, ja yksinkertainen.
Olemassaolon onni.
Ponnistelu. Halu elää ja kasvaa.
Lähettänyt SFKukkanen klo 16.23
Tunnisteet: ensimmäinen runo, kasvu, murrosikä, nuoruus, runo
nti 28. tammikuuta 2016 klo 15.57
Mulla oli aina päiväkirja. Siihen kirjoitin kaiken mitä mieleen tuli, mutta ajansaatossa se on hävinnyt. Toisaalta olisi kiva lukea, mutten ole varma haluaisinko muistaa enää tarkemmin, kuinka rikki silloin olin.. mitään yksittäisiä tapahtumia jotka hyvässä lykyssä olen unohtanut. Runoja en osannut kirjoittaa, mutta noista osa voisi olla mun omista ajatuksista. Onneksi mulla oli muksuna hyvä harrastus johon pääsin pakenemaan paskaa arkea. Toinen mikä auttoi kestämään oli musiikki. :)
SFKukkanen 28. tammikuuta 2016 klo 17.23
Harmi, että päiväkirja on hävinnyt, olis ollut varmaan mielenkiintoista, joskin myös liikuttavaa, lukea jälkeenpäin. Jospa se löytyy vielä. Ite oon lueskellut joitain juttuja, ja välillä ihan naurattaa omat ajatukset, överisynkkyyskin, vaikka tietää ettei silloin kirjoittaessa naurattanut :D Mut kun on saanut vähän perspektiiviä, mua jotenkin "lohduttaa" lukea, miten rikki olen ollut, koska sillon tämänpäivän pikkumurheet tuntuu mitättömiltä aiempiin nähden -ja huomaa kans, et on sitä pahemmastakin selvitty!
Se on kyl tosi tärkeetä, et on ollut ja on edelleen voimavaroja, jotka auttaa jaksamaan vaikeiden aikojen yli :) Mulle mm. huumori, seksi, kirjoittaminen, liikunta on auttaneet jaksamaan. Ja välillä löytää jotain uutta, kun rohkenee kokeilla; esim. seinäkiipeily on ihan huisin hauskaa ja huomasin sen kehittävän henkistä kanttia korkeanpaikankammoiselle :D Harmi vain, että liian kallista opiskelijalle, joten ei ole varaa käydä kuin harvinaisena herkkuna.
nti 29. tammikuuta 2016 klo 10.14
Seksi, huumori ja liikunta ovat kyllä hyviä lievittämään pahaa oloa. Musiikki vie mut monesti ihan omaan maailmaan ja tuo ihan hemmetisti hyvää oloa. Onneks oon onnistunut yhdistämään musiikin ja liikunnan kuntosalilla ;) yleensä treenin jälkeen hyvä musiikki vie mut lähes euforiseen oloon.
Seinäkiipeilyyn piti mennä joskus pojan kanssa, mut se halli ei ollutkaan silloin auki niin sitten se jäi. Kyl mä vielä silti joskus menen kun siitä aina vähän haaveillut ;)
Jos on ihan todellinen fobia korkeisiin paikkoihin, se voi olla vaikeampi purkaa. Mutta tavallisempi pelko ja lievät fyysiset oireet on kyllä selätettävissä kun vaan uskaltaa tehdä :) itsellä esiintyi työpaikalla hikoilua ja tärinää, kun kiipesin tikkailla 4-5metriin, mutta kun tiesin, että se on psykologista eikä todellista, niin se lähti ihan vaan kiipeämällä ja näyttämällä itselle et pelko on turha :) Nyt sitä ei enää ole niissä korkeuksissa :) Ihmisten eri pelot on musta tosi kiehtovia :D
Viime kesänä täytin yhden suurimmista haaveistani ja lähdin laskuvarjohyppykurssille. Mikään ei ole vapauttavampi tunne kun hypätä koneesta ja leijua taivaalla. Sen jälkeistä fiilistä ei voi verrata mihinkään.. Hyppäisin vaikka joka päivä monta kertaa jos se ei olisi niin helvetin kallista. Siinä on adrenaliinia riittävästi, mut edelleen kiehtoo jos vaikka varjo ei aukeaisikaan nätisti ja joutuis tekeen töitä tai päätymään varavarjoratkaisuun.. Ah toi aihe on lähellä sydäntä, mut ei siitä sen enempää.
Olisi toisaalta kiva löytää se päiväkirja, olihan siellä varmasti hyviäkin juttuja. Jotkut menneisyyden asiat oon aika hyvin osannut käsitellä, et sinänsä en haluis aukaista vanhoja haavoja uudelleen. Olen henkisesti aika herkkä, joten en ehkä osaisikaan suhtautua kirjasta löytyviin asioihin kevyesti. Ehkä sen on tarkoituskin olla hukassa ;)
SFKukkanen 29. tammikuuta 2016 klo 15.38
Joo ei mulla mitään hirveetä fobiaa korkeisiin paikkoihin ollu, mut sellanen et aluks seinäkiipeilyssä kiljasin aina kun pudottauduin vaijerin varassa alas ja aluks en uskaltanu kiivetä kuin pari metriä :D Mut siitä se lähti, pikkuhiljaa ylemmäks ja sit aloin nauttia siitä pudottautumisestakin :) Mukava laji kyllä.
Pahimpiin pelkotiloihin ei paljoo järkeily auta, nimimerkillä paniikkikohtauksista kärsinyt. Mut kyllä niitä silti pystyy prosessoimaan, pikkuhiljaa. Mul on nykyään paniikkikohtauksia harvoin ja sillonki pysyn "järjissäni" ja parhaimmillaan huomaan paniikkikohtauksen ajoissa ja saan sen estettyä. Aivot on mieletön elin ja ainaki ite haluan hoivata mieltäni ja vaalia vahvuuksia :)
Wau, oot hypännyt laskuvarjolla! Oon aina haaveillu tollasesta, mut liian kallista toistaseks mulle. Vielä joskus :) Mieletön fiilis varmasti, vaik mä kyllä jänistäisin hirveesti, kun tosiaan hirvitti ja vaati totuttelua seinäkiipeilyssä 10 metristä pudottautuminenkin :D
Mut jos menneisyyden asiat on aidosti käsitelty, niin eihän se silloin kirpaise paljoa tarkastella niitä uudelleen ;)? Ainakin mulla ollut näin. Ne mitkä on aidosti sekä tiedollisella, että tunnetasolla kohdannut, "elänyt uudelleen" ja käsitellyt, ei herätä enää niin voimakasta reaktiota. Kun taas haudatut asiat ja puoliks käsitellyt on raskasta pitää poissa mielestä ja jos ne vahingossa pääsee tietoisuuteen, tunteet nousee vahvasti pintaan.
Ehkä päiväkirja löytyy joskus, tai sitten ei ;D Ite kyllä haluan kohdata ja tarkastella vaikeitakin kokemuksia, koska niistä voi oppia ja tavallaan kokonaiskuva hahmottuu. Oon myös armollisempi itselleni, kun tiedostan, ettei ole ollut mikään ihan helpoin elämä.
nti 29. tammikuuta 2016 klo 16.10
Mulle tuttuja myös nuo paniikkihäiriöt. Muksuna sain niitä usein. Aikusena tullut pari kertaa paineistetussa tilanteessa. Voihan se olla etten ole loppuun asti käsitellyt kaikkea, mut en tiedä osaanko edes (tai voiko niitä edes käsitellä niin loppuun ilman, että revitään kaikki haavat auki tilanteeseen vaikuttaneiden ihmisten kanssa) niin et lopulta olisin sujut kaiken kanssa.. :) en tiedä. Mutta ei sen niin väliä, pärjään näinkin.. :)
SFKukkanen 29. tammikuuta 2016 klo 16.38
Jep, pääasiahan se on että ite on tyytyväinen, on totta ettei välttämättä esim. varhaisimpia traumoja saisi auki, vaikka yrittäisikin.
Matka masturboinnista itseni kanssa rakasteluksi
Runoarkistoista postaus nro 2.; murkkuiän murheita...
Selibaatti kaatui heti alkuunsa, mulle ei selibaat...
Noloimmat/oudoimmat seksi -tai masturbointikokemuk...
Seksuaalityöpaja tai orgiat suunnitteilla :)