Koiruuksia – SMILE
Olen aina pitänyt eläimistä, ne ovat ihania, koirista pidän eniten. Varsinkin pennut ovat todella suloisia. Kun olin pieni, meilläkin oli koiria, kaksi kappaletta. Berninpaimenkoira, koirarodun edustaja, joka tunnetaan seurakoirana, vetokoirana ja harrastuskoirana sekä Fieldspanieli, koirarodun edustaja, joka tunnetaan seura- ja metsästyskoirana. Ensin meillä oli berninpaimenkoira ja sen jälkeen fieldspanieli, molemmat sairastuivat ja ne jouduttiin lopettamaan.
Berninpaimenkoiran nimi oli Upa ja fieldspanielin nimi oli Kamu. Upan nimeksi piti alunperin tulla Riffe, mutta silloin kun Upa tuli meille, en osannut lausua Riffeä ja siksi Upasta tuli Upa. Kun Upa jouduttiin lopettamaan, en osannut kauheasti surra, en ymmärtänyt silloin vielä paljoakaan ja siitä päivästä minulla ei ole kauheasti muistikuvia, olin sen verran pieni. Sen kuitenkin muistan, että oli ilta ja Upa puri siskoani kasvoihin. Se oli täysin odottamaton asia, sillä koira oli niin kiltti luonteeltaan. Silloin vanhempani veivät Upan pois.
Kamu tuli meille, jonkin aikaa Upan jälkeen. Muistaakseni menin silloin ensimmäiselle luokalle, Kamu oli oikein ihana ja kultainen koira. Se rakasti uimista, muttei yleensä uinut silloin kun me isosiskojeni kanssa uimme, se yleensä vahti. Joskus mökillä oltaessa, muistan kuinka Kamu tarkisti, etteivät uikkarini olleet enää mutaiset ( Mökin ranta on mutapohjainen, pienenä tuli uitua rantavedessä ja muta kertyi uimapuvun sisälle, ne tuli yleensä huudeltua laiturin vieressä) Kun olin kolmannella tai neljännellä luokalla, Kamun persoonallisuus alkoi muuttua, alkoi vartioimaan ruokaansa, tyhjää ruokakuppiaan, oksennustaan yms. asioita ja muistelen, että sen silmissäkin oli usein silloin tietynlainen katse. Silloin koira oli melko uhkaava ja ennalta-arvaamaton. Ei voinut olla varma, hyökkääkö koira kimppuun vai ei. Yleensä nämä uhkaavat tilanteet olivat ohimeneviä ja hetkessä koira muuttui normaaliksi ja iloiseksi. Ainakin näin muistelen omassa näkövinkkelistäni. Kuitenkin sitten eräänä aamuna Kamu oksensi ja vanhempani olivat aikomassa siivota oksennusta, kun sitten koira puri äitiäni käteen ja isääni reiteen. Koira oli todella äkäinen ja vanhempani eivät meinanneet saada koiraa rauhoittumaan. Sitten koira taas tyyntyi, mutta vanhempani eivät uskaltaneet Kamua enää pitää, jottei koira tee pahaa minulle tai sisarilleni tai kenellekään muulle. Vaikka koiralla oli hyvätkin hetkensä, se oli huonolla hetkellään turvallisuus riski. Eläinlääkäri taisikin epäillä, että Kamulla oli jotain vikaa aivoissa, en oikein tiedä mitä. Se päivä oli kauhea, kun Kamu vietiin pois. Itkimme koko perhe kovasti, sillä Kamu oli meille hyvin rakas ja tärkeä ja olisi ollut ihanaa, jos olisimme voineet pitää sen. Kuitenkin uskon, että niin oli parempi koirallekin, ettei sen tarvinnut enää kärsiä.
Ihania koiria Upa ja Kamu kumpikin olivat kaikesta huolimatta. Ja kaikista näistä puremisjutuista huolimatta kenellekään perheenjäsenellemme ei ole jäänyt traumoja tapahtumista tai kielteistä suhtautumista koiriin. Siskoni, jota Upa puri pitää kovasti koirista ja on tekemisissä niiden kanssa. Äitini on sanonut, ettei halua enää koiraa, mutta kyllä hänkin pitää koirista ja kykenee olemaan niiden kanssa. Isäni vasta koiraihminen onkin. Hyvä niin, ettei ole jäänyt sellaisia ikäviä traumoja kenellekään vaan on pystytty jatkamaan elämässä eteenpäin.
Yksi päivä aivan valloittava näky kauppakadulla, kun joku porukka kävelytti berninpaimenkoiria ja osa oli vielä pentuiässä ja uteliaita kaikesta mitä ympärillä tapahtui. Niitä taisi olla ehkä yhdeksän tai kahdeksan, en muista tarkkaan, mutta useampi niitä oli.
Kuitenkin huolimatta siitä, että olen eläinrakas, niin minua ärsyttää naapurini koirat, niitä on kaksi pientä. Ne vinkuvat joka päivä. Kyllähän sen, ymmärtää, että koirat voivat joskus haukkua ja vinkua. Normaaliahan se on ja elämänääniä kuuluu luonnollisesti kerrostalossa. Siitä huolimatta, se osaa ärsyttää, kun joka päivä koirat vinkuu pitkin päivää. Joinakin päivinä toki ne osaavat olla myös hiljaakin, mutta kuitenkin usein päivän mittaan saattavat vinkua useampaan otteeseen. Sitä miettii eikö niitä koiria ole opetettu olemaan keskenään kotona vai pelkäävätkö ne koirat omistajaansa tai jotain vai mikä mahtaa olla syynä vinkumiseen?Toisinaan työpäivän jälkeen, kun on ollut hälinässä ja juossut melkein koko päivä, sitä kotiin tullessa kaipaa pientä rauhaa ja hiljaisuutta, niinä hetkinä varsinkin hieman ärsyttää, jos naapurinkoirat alkavat vinkua. No ehkä niitä sietää, vaikka osaavat ärsyttääkin 🙂
Tässä on lisätietoa ja kuvat berninpaimenkoirasta ja fieldspanielista:
http://fi.wikipedia.org/wiki/Berninpaimenkoira
http://fi.wikipedia.org/wiki/Fieldspanieli
Posted in UncategorizedTagged ärsyttää, berninpaimenkoira, eläimet, fieldspaniet, harrastuskoira, juosta, koira, koirarotu, lemmikit, metsästyskoira, pentu, pentuikä, pieni, seurakoira, tapahtua, utelias, vinkuminen, ympäri, ympäristö
Edellinen artikkeliOma suihku ja sänky
Seuraava artikkeliSisäinen realisti