Nimi: Pääskylento
Hymyilin pehmeästi viereeni istuutuneelle Putousvirralle. Hänen läsnäolonsa sai minut joka kerta jännittyneeksi, ja hänen turkkinsa omaani hipova kosketus sai sydämeni hakkaamaan.
"Hei", naukaisin ja katsahdin häntä. "Onnittelut. Hankkiuduit sitten varapäälliköksi."
Vaikenin, kun en enää keksinyt sanottavaa. Putousvirta hymähti ja hymyili.
Hetken päästä en enää kestänyt hänen vierellään, joten ryhdyin sukimaan kylkeäni ja samalla siirryin hännänmitan päähän harmaasta soturista, ikään kuin saadakseni lisää tilaa sukimistani varten. Teeskentelin keskittynyttä peittääkseni korvia kuumottavan hermostuksen. Muutaman nuolaisun jälkeen lopetin ja jäin katselemaan käpäliäni. En tiennyt, mitä Putousvirta juuri nyt ajatteli, mutta toivottavasti hän ei nähnyt esitykseni läpi.
"Kun sinä nyt olet varapäällikkö", aloitin, "vaikuttaako se jotenkin... meidän väleihimme? Tai siis tarkoitan, että kun sinun täytyy hoitaa velvollisuutesi, palvella klaania ja sitä rataa. Sinulla ei varmaan ole aikaa.. ystävillesi." Pian tajusin, kuinka hölmöltä kuulostin ja jatkoin nopeasti: "Tai ei tarvitse vastata, minä tietenkin ymmärrän, että tulet tästä lähin olemaan kiireinen, se ei haittaa minua, ei ollenkaan. Varapäälliköiden täytyy hoitaa velvollisuutensa, ymmärränhän minä, enkä estä sinua millään tavalla mutta olisi kiva jos et... kokonaan unohtaisi minua."
Selvä on, tuo sai minut kuulostamaan vielä hölmömmältä. Katsoin Putousvirran silmiä hännänpää hermostuneesti nykien. Olisi pitänyt vain olla hiljaa...
//Putous? xD
189 sanaa
Jäätikkövirta: 40kp! -
Perhospentu: 16kp -
Helmiloiste: 6kp -
Marjakieli: 13kp -
Salamasydän: 0kp, tarinassa tulee olla yli 150 sanaa.
Mesiviiksi: 6kp -
Nimi: Jäätikkövirta
Simpukkaloiste suhtautui sisareensa oudon jännittyneesti, aivan kuin peläten tämän sanovan jotain väärää. Tai no mistä minä tiesin, ehkä hän pelkäsikin, että Marjakieli nolaisi joko itsensä tai sitten Simpukkaloisteen. Siirsin silmäni Marjakieleen, joka ehdotti yhdessä partioon, itse asiassa kalastamaan lähtemistä.
"Se on hyvä idea, haluaisinkin päästä tekemään jotakin järkevää", minä totesin vilkaisten Simpukkaloistetta silmäkulmastani.
Tämän siniset silmät viivähtivät ensin minussa ja sitten Marjakielessä, sitten päällikön pesän suunnalla.
"Miksipä ei. Kysytään Putousvirralta, hän on tuolla", kolli nyökäytti päätään kohti leirin toista laitaa, jossa Putousvirta seisoskeli muutaman muun soturin seurassa.
"Sinähän voisit käydä kysymässä, se oli sinun ideasi", Simpukkaloiste katsoi Marjakieltä.
"Ei tarvitse, minä voin käydä", naukaisin nousten tassuilleni.
"Hyvä on", Simpukkaloiste sanoi sukaisten turkkiaan ja vilkaisten minua kenties hieman yllättyneenä.
Pujahdin pois kaksikon seurasta ja menin leirin halki. En tiedä, miksi olin suostunut hoitamaan tehtävän, se oli hyvin outo päähänpisto. Minun onnekseni Putousvirran seurassa olleet Karviaiskynsi ja Alppivirta suuntasivat keskenään keskustellen kohti sotureiden pesään jättäen Putousvirran yksin. Minun ei tarvinnut tunkea typeränä kolmikon joukkoon, vain Putousvirran luo. Tämä otti muutaman askeleen kohti päällikön pesää, ehkä mennäkseen juttelemaan Kurkitähdelle, mutta nähdessään minut, hän pysähtyi.
"Tuoresaaliskasassa näyttäisi olevan tyhjää. Minä ja muutama muu soturi voisimme lähteä kalastamaan", ehdotin päästessäni harmaan kollin luokse.
"Ketkä muutamat muut soturit?" tämä kysyi rauhalliseen sävyyn sukaisten ohimennen mustaraidallista turkkiaan.
"Marjakieli ja Simpukkaloiste", naukaisin heilauttaen häntääni heitä kohti.
Kaksikko ei onneksi tuijottanut typeränä meitä kauempaa, vaan he juttelivat keskenään.
"Aaltomyrsky lähti metsästyspartion kanssa, mutta eipä se haittaa, jos te vielä haette lisäksi kalaa. Menkää vain", Putousvirta maukui ja lähti jatkamaan matkaansa.
"Selvä", sanahdin hänen selälleen ja kiepahdin ympäri palatakseni kertomaan hyvät uutiset sisaruksille.
//Marja?
//268 sanaa
Nimi: Marjakieli
Simpukkaloisteen ja Jäätikkövirran vastaukset huvittivat minua suuresti, varsinkin silloin kun ne täydensivät toisiaan ilkikurisella tavalla. Jäätikkövirtaus oli minulle vielä tuntematon naaras, mutta hänestä huokui jo nyt pieni ujo päättäväisyys, joka vain odotti oikeaa aikaa näyttää päänsä. Kehräsin huvittuneena. Tein tätä erittäin harvoin, mutta myönsin kaksikon olevan mahtava pari. Halusivat he minun kuvittelevan niin tai ei.
"Mutta kaikkihan tietävät kuinka ujo Simpukkaloiste on. Ei hän pentunakaan olisi tahtonut tehdä mitä vain mitä hänen kuultavaksi kantautui", virnistin veljelleni. Simpukkaloiste murahti hiukan. Osittain leikkimielisesti ja osin ärtyneesti. Ymmärsin kyllä yskän kun näin sellaisen. Veljeni ei selvästikään tahtonut minun nolaavan häntä Jäätikkövirran silmien edessä. Jätin kasvoilleni hempeän, mutta ilkikurisen hymyn aivan vain veljeäni varten.
Otin muutaman askeleen lähemmäs Jäätikkövirtausta ja kuiskasin hänen korvaansa: "Jos joskus tarvurset mahtavia tarinoita Simpukkaloisteesta, tiedät mistä löytää minut."
Ei ollut epäilystäkään etteikö veljeni olisi juuri kuullut minua, sillä hän nousi pystyyn ja katsoi minua ärtyneempänä kuin äsken. Jäätikkövirta näytti hiukan hämmentyneen äkillisestä asenteen muutoksesta.
" Rauha, tiikeri. En tullut haastamaan riitaa. Tiedäthän sinä minut, minulla on vain outo tapa tuppautua muiden seuraan ja yrittää turustua muihin", kohautin lapojani viattomasti. Veljeni näytti hiukan mietteliäältä, mutta taisi hyväksyä sanani.
"Oliko sinulla muutakin asiaa vain tulitko vain vaihtamaan kieliä, Marjakieli", Simpukkaloiste maukaisi hiukan painokkaammin. Hymähdin. Osuvasti sanottu. Viittaus soturinimeeni oli hauska, mutta ei saanut minua pois tolaltani tai miettimään aikaisempia sanojani. Kuutenkin veljeni takia olin valmis aloittamaan uudestaan kuin tyhjältä tuoresaaliskasalta.
"Hyvä on. Itse asiassa ajattelin josko Kurkitähti tai Putousvirta suostuisi päästämään meidät kalaan. Kaipaan kalastusta, mutta en tohtisi lähteä yksin tuoresaaliskasan olless niin tyhjä. Suuremmalla kissajoukolla saisi enemmän riistaa kiinni sekä tuotua leiriin", selitin asialliseen sävyyn. Silmälin vuoron perään Simpukkaloistetta sekä Jäätikkövirtaa. "Mitä sanoisitte? Olisiko ehdotukseni yrittämisen arvoinen?"
// Jäätikkö?
Istuessamme sotureiden pesän ulkopuolella ja sukiessamme turkkejamme, huomasin Marjakielen lähestyvän meitä. Silmäilin hiukan jännittyneenä naaraan harmaata hahmoa ja puneravaa nenää, mitähän asiaa hänellä mahtoi meille olla? Pyyhkäisin kielelläni rintaani ja vilkaisin Simpukkaloistetta. Tämä oli myös huomannut sisarensa lähestyvän. Keskityin sukimaan erästä inhottavaa takkua samaan aikaan, kun Marjakieli saapui luoksemme. Kohotin katseeni naaraaseen ja huomasin hänen meripihkan sävyisissä silmissään ilkikurinen pilkkeen. Hän kuitenkin vain onnitteli meitä soturinimistämme asettuessaan seuraamme.
Simpukkaloiste katseli sisartaan oudon harkitsevana, mutta ehkä hän ei vain ollut puhunut tämän kanssa vähään aikaan tai jotain. Minä keskityin olemaan normaali - ei tiuskimista, ei turhaa ärtyilyä, kielsin itseäni. Väräytin korviani ikään kuin karistaakseni yltäni epäilykset toisia kissoja kohtaan ja samalla epävarmuuteni omaa itseäni kohtaan. Ei voisi olla niin vaikeaa olla ystävällinen toisille.
Marjakieli härnäsi meitä - tai ehkä vain veljeään - viime yöstä. Kielsin itseäni ensinnäkin punastumasta (mistähän sekin tunne oli tulossa) ja toisekseen ärtymästä harmittomasta kommentista, joka tuskin tarkoitti mitään. En vain ollut tottunut sellaisiin kommentteihin - kukapa minua olisi koskaan härnännyt, olin ollut aina yksin. Simpukkaloiste tönäisi sisartaan kevyesti ja naurahti, aivan kuin olisi tottunut sen kaltaisiin tilanteisiin.
"Ei minulla ollut kylmä, mutta tuolla vilukissalla oli", minä kerkesin kuitenkin sanoa ennen kuin Simpukkaloiste sai aikaan sanomistaan.
En tiedä, mistä ne sanat tulivat, mutta jotenkin onnistuin sanomaan jotakin ihan luonnollisesti, vaikka seurassa olikin minulle tuntematon kissa.
"Pöh, mistä sinä niin päättelet", kolli vilkaisi minuun, kasvoillaan pieni virne.
"Sitä paitsi me emme istuneet edes vieretysten, vaan toisilla puolilla leirin suuaukkoa", Simpukkaloiste jatkoi vastaten sisarelleen tämän kommenttiin.
"Jäätikkövirta oli niin jäinen, ettei sen viereen viitsinyt mennä", hän lisäsi vilkaisten minua ilkikurisesti.
"Äläpä kerro satuja, et vain uskaltanut kun olet niin ujo", minä heitin takaisin, mutta suljin sitten suuni, miettien, olikohan Marjakielellä ollut jotakin muutakin asiaa, ehkä hän ei vain halunnut kuunnella meidän toistemme nälvimistä.
//Marja? Sori, tosi tönkkö ja outo pätkä :'D
Nimi: Mesiviiksi
Helmitähden sanat saivat minut unohtamaan aiemman petetyksi tulemisen tunteen. Naaraan silmät kertoivat, että hän todella oli pahoillaan, mutta koko tehneensä oikein.
”Tietenkin minä annan sinulle anteeksi. Minä annan sinulle anteeksi aina, koska minä rakastan sinua Helmitähti”, henkäisin, mutta en puskenut kuonollani kumppanini kuonoa, sillä en halunnut tartuttaa hänelle sairauttani. Nenäni vuosi yhä, mutta kipeä kurkkuni oli enää vain hieman karhea.
”Helmiloiste”, naaras korjasi irvistäen. Kohotin kulmiani.
”Oletko jo luopunu hengistäsi? Missä vaiheessa?” kysyin hämmästyneenä.
”Kävin Korkokivillä viime yönä. Kirkasmarja antoi mulle ohjeet ja saatteli Kuolonklaanin reviirille, sillä kuten muistat syystä tai toisesta parantaja ei saa olla päällikön mukana tuon tavatessa esi-isiään”, naaras naukui huokaisten hiljaa. Nyökkäsin hitaasti. Uuteen, tai oikeastaan vanhaan, nimeen oli tottuttelemista. Minun piti vain muistaa, että Helmiloiste oli yhä se kissa jota minä rakastin enemmän kuin ketään. Nimenvaihdos tai päällikkyydestä luopuminen ei muuttanut sitä tosiasiaa. Halusin olla kumppanini tukena, asia oli taatusti vaikeaa hänellekin. Mutta toisaalta, nyt hänellä oli enemmän aikaa minulle ja pennuillemme. Mutta jos naaras olisi ymmärtänyt tehdä tämän aiemmin, olisiko minun tarvinnut luopua Myrskyklaanin varapäällikön paikasta? Ajatukset saivat kipeän pääni yhä vain sekavammaksi.
“Minun on mentävä, oloni on todella kipeä. Voisitko tulla huomenna tervehtimään minua parantajan pesälle?” kysyin kumppaniltani hennosti hymyillen. Nenäni vuosi ja tunsin kurkkuni kutiavan.
//Helmi?
Nenäni vuoti yhä. Kohta se kai jäätyy tässä yöpakkasessa. Päätäni särki niin hirveästi, että pelkäsin sen hajoavan. Eikai minulle vain ole kuumetta tulossa? Se olisi kyllä vihoviimeinen pisara. Väsytti niin, että hädin tuskin pysyin hereillä, kurkkuuni sattui, ja se oli kuiva kuin kivi. Kyllä kai tämän sitten sitä kuumetta täytyi olla. Käänsin hitaasti kylkeäni, ja huomasin, että vasen etutassuni oli aivan puutunut. No ei se kyllä mikään suoranainen ihme ollut, en ollut paljoa liikkunut koko päivänä, ja olin itse asiassa tainnut maata sen päällä. No ihan sama oikeastaan. Kuinka kauan kuume kestikään? Seitsemän päivää? Enemmän? Vähemmän? Ehkä se oli se seitsemän päivää. Sitten saisin vihdoinkin vähän raitista ilmaa, kun nyt en ainakaan jaksa nousta, ulos kävelemisestä sitten puhumattakaan. Ehkä kannattaisi nukkua. Aika kuluu nopeammin, kun ei ole hereillä.
Olihan lopulta veljenikin päässyt soturiksi! Jo oli aikakin nimittää Simpukkaloiste soturiksi. Olin jo päässyt ylläträvän pitkään ylpeilemään omasta soturinimestäni, jonka olin onnistunut saavuttamaan ennen veljiäni. Olin totta kai pentueen ainoana naaraana ottanut uutisen iloiten vastaan. Toisinaan kaipasin kyllä Pääskylennon ohjeistusta, sillä hän oli opettanut minut yli monesta asiasta kuten pienestä pelostani jokea kohtaan. Nykyään rakastin jokea ylitse kaiken enkä voisi olla kiitollisempi Pääskylennolle.
Katseeni pysähtti Simpukkaloisteen lisäksi myös Jäätikkövirtaan. Jostakin syystä huomasin vasta nyt kaksikon istuneen keskenänsä. Olisin tagtonut kysyä Putousvirralta tai Kurkitähdeltä voisinko lähteä kaksikon kanssa metsätyspartioon eli toisin sanoen oikeastaan kalaan, mutta tuskin kolmea nuorta soturia tahdottaisiin keskenään riehumaan Jokiklaanin reviirille. Siispä tyydyin tassuttelemaan kaksikon luokse ilman mitään suunnitelmaa heidän päänsä menoksi.
"Hei vain ja onnea vihdoinkin ansaituista soturinimistä!" naukaisin kaksikolle pienesti hymyillen. Simpukkaloiste katsoi minua harkitsevasti aivan kuin aikoisin taas tehdä jonkin oentumaisen jekun tai vitsauksen kuten yleensä. Olin tällä kertaa päättänyt jättää ne ajat taakseni, osittain. Virnistin veljelleni ilkikurisesti.
"Kuinka yhteinen vartioyönne meni? Se taisi olla melko lämmin vieretysten", härnäsin hitusen veljeäni, vaikka katseeni oli lähinnä Jäätikkövirtauksessa.
// 171 sanaa
Nimi: Helmiloiste
Mesiviiksi tuli luokseni ilmoitettuani päätöksestäni. Kun näin kollin loukkaantuneen ja hiukan kyyneleisen katseen, tiesin heti, että minun olisi pitänyt kertoa hänelle.
"Tietenkin minä luotan sinuun", naukaisin pudistellen päätäni. Olin hetken ajan tuntenut oloni hyvin kevyeksi, mutta nyt tuntui, kuin suuri paino olisi sisälläni. Katsoin kumppaniani epäröiden hetken, miettien, miten tällaisessa tilanteessa tulisi toimia, kunnes puskin häntä hiukan.
"Luotan sinuun enemmän, kuin keneenkään muuhun. Ja usko pois, olisin halunnut kertoa sinulle kovasti."
Istuuduin alas ja näin kauempana Kurkisiiven - tulevan Kurkitähden, Jokiklaanin seuraavan päällikön. En ollut kertonut päätöksestäni hänellekään. Olisiko soturi yhtä poissa tolaltaan, kuin Mesiviiksi? Muutos oli hänelle kuitenkin paljon suurempi... Tuskin hän oli osannut odottaa, että auringon laskiessa tänä päivänä hän olisi klaanimme päällikkö.
Palautin katseeni jälleen valkeaan kolliin.
"Tiedän, ettet olisi kertonut asiasta muille. Olen aivan varma siitä", sanoin hengähtäen syvään. "En vain halunnut sinun yrittävän estää minua. En kertonut Putousvirrallekaan mitään, saati meidän pennuillemme."
Mitähän Putousvirtakin ajatteli minusta? Hänellä, samoin kuin Mesiviiksellä ja Kurkisiivellä, olisi ollut oikeus tietää. Me olimme olleet kahden niin kauan aikaa Ahvenleuan lähdön jälkeen, ja vaikka Mesiviiksi oli muuttanut klaaniimme ja olimme saaneet pentueen, poikani ei ollut minulle yhtään vähemmän läheinen.
"Minun olisi pitänyt kertoa sinulle päätöksestäni", naukaisin, ja tunsin omien silmienikin kostuvan. Mesiviiksen näkeminen noin surullisena teki minutkin surulliseksi.
"Olet aina ollut tukenani, sinä olisit ansainnut tietää. Voitko antaa minulle anteeksi?"
//Mesi?
Nimi: Perhospentu
Apilapentu oli päässyt oppilaaksi. Ainut ystäväni oli nyt oppilas. Hän ei luultavasti kerkeäisi enää jutella kanssani sillä hänellähän oli nyt uusia ystäviä. Oppilaita, ei pentuja. Olihan Jokiklaanissa toki muitakin pentuja, mutta en oikein ollut jutellut heidän kanssaan, Olin jutellut vain Apilapennun kanssa. Siis Apilatassun. Hän oli tervehtinyt minua muutaman kerran, mutta oli varma että vain kohteliaisuudesta. En ollut vastannut, vain kääntänyt katseeni pois. Lähdin kävelemään eteenpäin. Astelin klaaninvanhimpien pesän edustalle. Katsoin tarkkaan sen ympärille ja sitten huomasin yhden sammalmöykyn. Juoksin nopeasti hakemaan sen, nappasin suuhuni ja juoksin pois. Kun olin sopivan matkan päässä, pysähdyin. Tasasin hengitykseni ja heitin sammalpallon ilmaan. Loikkasin sen perään, mutta en päässyt kovin korkealle. Tömähdin maahan ja sammalpallo pääni kautta maahan. Tuijotin sitä. Tökkäsin sen hieman kauemmas ja kyyristyin. Heilautin häntääni ja säntäsin juoksuun. Hyökkäsin suoraan sammaleen päälle ja kynsin sitä.
*Siitäs sait!* ajattelin voitonriemuisena taistelun loputtua. Sammal lojui maassa silputtuna. Kuulin naurahduksen takaani ja käänsin päätäni. Siellä oli Apilatassu jonkun oppilaan kanssa. Tunsin kuinka puna levisi poskilleni.
*Miksi en tajunnut että muut näkevät!* ajattelin. Toivoin vaan, että kovin moni ei nähnyt. Lähdin kävelemään pois päin oppilaista jättäen sammalen jäännökset maahani. Istahdin maahan pentutarhan eteen. Huomasin turkissani sammaleen palasia joten aloin sukia itseäni. Nuolin pitkin, ponnekkain vedoin turkkiani. Ei mennyt kauan kun olin valmis. Jäin katselemaan leiriä. Siellä ei ollut hirveän paljon porukkaa. Osa oli syömässä, osa jutteli ja osa teki jotain muuta. Olin niin keskittynyt leirin katseluun, että en huomannut Apilatassun astelevan luokseni.
"Hei Perhospentu", hän naukaisi hiljaa. Säpsähdin ja käännyin häntä kohti. Murahdin jotain hiljaa vastaukseksi. Apilatassu istahti maahan.
"Onko kaikki hyvin?" hän kysyi. Nyökkäsin. En kuitenkaan katsonut Apilatassuun.
"Minusta tuntuu että olet minulle vihainen", Apilatassu jatkoi.
"Enkä ole", käänsin vihdoin katseeni Apilatassuun.
"Oletpas. Et puhu minulle, et tervehdi minua!" Apilatassu intti. "Miksi Perhospentu?"
"Koska minusta tuntui että et halua. Että sinulla olisi uusia ystäviä. Oppilaita. Etkä enää haluaisi olla minun ystäväni koska olen pentu", tunnustin hiljaa. En ollut paras näissä jutuissa. Olin ainakin omasta mielestäni ujo. Todella ujo.
"Totta kai haluan olla ystäväsi! Eihän sinullakaan mene enää kauan niin pääset oppilaaksi!" Apilatassu sanoi hieman hämmästyneenä. Mutta minä olin vielä hämmästyneempi.
"Niinkö?" kysyin. Apilatassu nyökkäsi.
"Totta kai olemme vielä ystäviä. Ja sitten kun sinäkin pääset oppilaaksi, niin meillä vasta hauskaa on!" hän kertoi. Päästin pienen hymyn kasvoilleni.
*Olenpa ollut tyhmä!* moitin itseäni.
Palasimme Simpukkaloisteen kanssa leiriin, jutellen onneksi jostakin muusta kuin minusta. Hän kertoili minulle perheestään, ja yllätyin kuullessani, että Aaltomyrsky, naaras, joka oli opettanut minua oppilasaikani viimeiset päivät, oli hänen siskopuolensa. Heillä oli sama emo, mutta Mesiviiksi ei ollut Aaltomyrskyn isä. Simpukkaloiste ei mielestäni ollut yhtään samanlainen kuin sisarpuolensa, sillä Aaltomyrsky oli aika kipakka ja suojeli itseään suojakuorella, aivan kuin ei tahtoisi muiden kissojen tietävän itsestään hirveästi asioita. Simpukkaloiste oli taas avoin ja ystävällinen ja puhui paljon.
Saavuimme leiriin ja pujahdimme sisään. Olimme itse asiassa törmätä Aaltomyrskyyn, joka väisti meitä viime tingassa ja mulkaisi meitä. Ei kuitenkaan yhtä pahasti, kuin hän olisi ehkä mulkaissut joitakin muita, koska ensinnäkin Simpukkaloiste oli hänelle sukua, ja toiseksi hän oli opettanut minua.
"Anteeksi", sanahdin naaraalle ja pujottauduin hänen ohitseen peremmälle leiriin.
"Olisitte tuoneet saalista", hän totesi meille, mutta sujahti sitten ulos leiristä perässään partio, joka oli varmaankin lähdössä metsästämään, sillä riistakasa näytti aika tyhjältä, kun klaanin kissat olivat nauttineet päivän aterioitansa.
"Just", mumahdin naaraan kadonneelle selälle.
"Haluatko syödä?" Simpukkaloiste kysyi.
"Melkein voisi, mutta toisaalta tuossa on vain jotakin kylmiä jämiä, odotetaan, että partio palaa?" ehdotin.
"Hyvä idea", kolli naukaisi ja astelimme rinnakkain sotureiden pesälle.
Asetuimme sen vierelle ja aloin sukimaan turkkiani, joka oli iltapäivän tuulen jäljiltä pörrössä.
"Milloinhan meidät nimetään ensimmäiseen partioomme soturina?" Simpukkaloiste mietti ääneen.
"Saa nähdä, toivottavasti pian. Ei jaksaisi paikallaan istua koko ajan", totesin.
Simpukkaloiste nöykäytti päätään ja silmäili rauhallisin elkein klaania ja sen elämään.
Tuijotin kärsimättömänä ulos leiristä. Halusin niin kovasti ulos. Mutta olin vasta pentu. En pääsisi ulos ennen kuin olisin oppilas. Huokaisin. Leirissä oli niin tylsää. Olin pari kertaa harkinnut karkaavani, mutta en kuitenkaan ollut tehnyt sitä. Nyt samat ajatukset pyörivät taas mielessäni. Hylkäsin ne saman tien ja nousin ylös. Kaikki muut pennut olivat jossakin muualla leikkimässä tai jotain muuta, mutta minua ei huvittanut mennä. Lähdin kohti pentutarhaa. Kävelin muiden pentujen ohi. Heillä näytti olevan hauskaa. Kävelin vain nopeasti ohi. Astuin pentutarhaan. Ketään ei ollut sisällä.
*Missä kaikki ovat?* ajattelin samalla kun peruutin ulos. Vatsani kurni. Minulla oli hirvittävä nälkä. Juoksin nopeasti tuoresaaliskasalle ja nappasin lähimmän saaliin. Se näytti olevan jonkinlainen kala. Haukkasin heti palasen. Se maistui niin hyvältä! Haukkasin toisen ja kolmannen.
Kalassa oli mennyt yllättävän kauan. Lipaisin huuliani. Se oli maistunut hyvältä. Sitten suustani pääsi valtava haukotus. Leukani olivat melkein mennä sijoiltaan. Hoipertelin pentutarhaan päin. En ollut nukkunut yöllä yhtään. Nyt se kostautui. Heti kun pääni osui maahan, suljin silmäni ja nukahdin.
"Eipähän tarvitse kuitenkaan enää viettää hänen kanssaan opetusmielessä aikaa", Simpukkaloiste jatkoi mestarikeskusteluamme.
"Mukavaa kun ei ole kukaan enää määräilemässä", totesin leppoisaan sävyyn.
"Sinäkö et sitten pitänyt määräilystä?" kolli kysyi istahtaen alas näköalapaikallemme, josta näimme putouksen ja jopa nelipuille saakka.
"No ei se ihan niinkään ole. Taidan vain olla aika.. itsepäinen, haluan päättää omat asiani itse", totesin hiukan vaivaantuneena, en ollut yhtään hyvä puhumaan itsestäni.
Hyvä on, en ollut oikeastaan yhtään hyvä puhumaan yhtään mistään, mutta ainakin yritin.
"Mesiviiksi ei kuitenkaan koskaan määräillyt hirveän.. voimakkaasti, jos tiedät, mitä tarkoitan", lisäsin.
"Ymmärrän", Simpukkaloiste sanoi ja sukaisi turkkiaan, jota tuuli pörrötti.
"Myskihäntäkään ei ollut hirveän painokas mestarina, hän antoi minulle omaa tilaa ja neuvoi ystävällismielisesti", kolli kohautti lapojaan.
"Ehkä sellaisen tasaisen luonteensa takia hän olikin hiukan tylsä. Hänessä ei ollut temperamenttia", hän jatkoi.
"Eli pitää olla temperamenttia ettei ole tylsä?" väräytin viiksiäni huvittuneena.
"No en minä ketään suorastaan tylsäksi sano, vaikkeivat he niin temperamenttisia olisikaan. Mutta kissat joilla on luonnetta ja omat mielipiteet ovat mielenkiintoisempia", Simpukkaloiste sanoi.
"Eivätkö.. sellaiset kissat ole vain ärsyttäviä? Jos on liikaa temperamenttia?" kysyin varovasti, miettien tätä keskustelua itseäni kautta.
Minä olin temperamenttinen, mutta en tiedä, tajusiko Simpukkaloiste puhuvansa epäsuorasti myös minusta. No, onneksi tilanne oli periaatteessa positiivinen, hän oli epäsuorasti kutsunut minua mielenkiintoiseksi. Oikeastaan en ollut varma, oliko se kuitenkaan hyvä asia. Käskin itseni lopettaa yliajatteleminen ja keskittyä seuralaiseni vastaukseen.
"Liika temperamentti on ihan eri asia jo. Se riippuu siitä, osaavatko he hillitä itseään", Simpukkaloiste sanoi leppoisasti.
Sitten hän käänsi jäänsiniset silmänsä minua kohti mietteliään oloisena, ja tunsin heti oloni epämukavaksi.
"Mietitkö sinä näitä itseäsi kohtaan?" hän arvasi.
"Emoni kutsui minua aina temperamenttiseksi", kohautin lapojani epävarmana.
"Sinä.. hankit oppilaana itsellesi.. mitenhän sen nyt sanoisi.." kolli aloitti.
"Älä yritä olla ystävällinen, sano vain suoraan", totesin, mutta jostakin syystä totuuden kuuleminen ei tuntunut edes kovin pahalta.
"Hankit sellaisen ärhäkän maineen. Et halunnut olla kenekään kanssa", Simpukkaloiste lopetti.
Olin hetken hiljaa. Niinkö muut minusta olivat ajatelleet? Oikeastaan en kyllä ihmetellyt sitä. Minä olin ollut ärhäkkä muille, koska en muutakaan osannut. Olin niin huono sosiaalisissa tilanteissa, että menin niin hämilleni, että se kääntyi ärtyneisyydeksi muita kohtaan.
"Kyse ei oikeastaan ollut halusta", sanoin kömpelösti.
"Minä.. en osaa olla muiden kissojen kanssa. Olen ihan huono keskustelemaan ja olemaan mukana sosiaalisissa tilanteissa", onnistuin sanomaan ja kaduin heti.
Kuinka tyhmältä kuulostinkaan, Simpukkaloiste varmaan vaivaantuisi, koska olin niin typerä ja omituinen.
"Ai? En minä ole ajatellut niin missään vaiheessa. Tässähän sinä keskustelet ihan normaalisti", Simpukkaloiste naukaisi ja läimäisi minua kevyesti hännällään.
"No mutta sen takia minä olin niin.. mitä sanaa sinä nyt käytitkään. Ärhäkkä. Koska en osaa muutakaan", totesin.
"Olethan sinä nyt osannut puhua ihan normaalisti", Simpukkaloiste toisti kärsivällisesti.
"Niin mutta.. äh, en tiedä, tämä on jotenkin eri asia", sanoin ja nuolaisin rintakarvojani vaivaantuneena.
"Kiva kuulla, että olen erityinen sinulle", Simpukkaloiste vitsaili nauraen ja mulkaisin häntä.
"Älä viitsi", tönäisin kollin lapaa omallani ja tämä tönäisi takaisin.
"Tarkoitan, että sinun kanssasi on nyt jotenkin, en tiedä, helpompi jutella, koska tunnen sinua hiukan enemmän. Mutta muiden kanssa on yhä vaikeaa", sanoin.
"Muut luulevat, että sinä et halua olla heidän kanssaan. Sinun täytyy vain yrittää olla mukavampi heille", kolli naukui.
"Mutta kun he eivät ole mukavia minulle", sanoin ponnettomasti vastaan.
"Siksi, koska sinä et ole heille. Alat olla mukavampi heille, ja he alkavat olla mukavampia sinulle", hän sanoi päättäväiseen sävyyn.
"Se ei ole niin helppoa ja yksinkertaista", huokaisin.
"Ymmärrän, ettei se ole, mutta voit yrittää. Minä tuen sinua", Simpukkaloiste naukaisi.
Minusta tuntui, että minun olisi pitänyt kiittää Simpukkaloistetta, mutta en saanut avattua suutani. Juuri kun olin keräämässä ajatuksiani vain yhtä ratkaisevaa sanaa varten, hän maukui:
"Lähdetäänkö leiriin?"
"Lähdetään vain", mumahdin hiljaa ja nousin tassuilleni.
//594 sanaa
Nousin seisomaan hieman hermostuneena ja yllättyneenä. Vaikka olinkin tiennyt, että olisin hyvä valinta varapäälliköksi, en ollut osannut odottaa sitä. Olin vain toivonut pääseväni tuohon asemaan, mutten ollut kuvitellut, että toiveeni voisi käydä toteen. En sen jälkeen, kun Helmitähti oli valinnut Kurkisiiven varapäällikökseen. Olin olettanut, että emoni valitsisi minut, mutta toisin oli käynyt. Nyt Helmitähti oli luopunut hengistään ja palannut soturiksi, Helmiloisteeksi, ja Kurkisiivestä oli tullut Kurkitähti. Tulisiko minustakin joskus Putoustähti?
Tuntui, että olin seissyt hiljaa paikoillani ikuisuuden, vaikka hetki oli kestänyt ehkä muutaman sekunnin.
"Hyväksyn", naukaisin ja nostin katseeni Kurkitähteen. Viimeinkin olin saavuttanut sen, mihin olin niin kauan pyrkinyt. "Palvelen sinua varapäällikkönäsi parhaan kykyni mukaan."
Tämän jälkeen klaani puhkesi huutamaan nimeäni. Tunsin oloni ylpeämmäksi kuin koskaan. Olin joutunut käymään läpi hirveitä asioita, mutta olin selvinnyt niistä. Ja nyt olin päässyt huipulle.
Vilkaisin Pääskylennon suuntaan, joka istui kauempana. Toivoin, että hän oli ylpeä minusta. Se tuntui olevan minulle kaikkein tärkeintä varapäällikön paikassani. Tuntui, että olin rakastunut häneen yhä enemmän viime aikoina, jos se edes oli mahdollista. En kuitenkaan ollut enää puhunut tunteistani mitään, sillä naarassoturi saattaisi kokea sen jotenkin ahdistavaksi. Siltikin toivoin joka hetki, että hän myöntäisi tuntevansa samoin minua kohtaan kuin minä häntä. Entä jos hän olikin rakastunut johonkin toiseen kolliin? Se särkisi sydämeni, mutta en voisi yrittää estää häntä saavuttamasta onnea.
Astelin siniharmaata soturia kohti hymyillen. Näin ohimennen Helmiloisteen joka nyökkösi minulle lempeä hymy kasvoillaan katseidemme kohdatessa. Vaikka naaras näytti ylpeältä, hänen silmissään näkyi myös huolta. Eikö hän uskonut, että pystyisin tähän?
Saavutin Pääskylennon ja istuuduin hänen viereensä. Klaanikokous oli jo ohi; kissat suuntasivat onnittelemaan joko minua tai Kurkitähteä.
"Hei", naukaisin lyhyesti, sillä en oikein tiennyt, mitä tässä tilanteessa piti sanoa. Halusin vain kuulla, mitä Pääskylento ajatteli minusta nyt, kun asemani oli noussut. Ja pitikö hän Kurkitähden valintaa oikeana.
//Pääsky?
Jäätikkövirta: 60kp! -
Tomupentu: 36kp! -
Helmiäisvirta: 38kp! -
Jaguaari: 16kp - Voit nimittää halutessasi itsesi nyt oppilaaksi. Jos et vielä tahdo oppilaaksi, on sinulla aikaa pentuna 25.11. saakka. Ilmoita sitten ilmoituksiin nimityksestä oppilaaksi. Kuten sovimmekin, mestarisi tulee olemaan Mesiviiksi.
Mesiviiksi: 11kp -
Viimapentu: 15kp -
Perhospentu: 7kp -
Kurkitähti: 68kp! -
"Mikä on?" kysyin lempeästi Tomupennulta. Pentu oli juossut hetki sitten luokseni itkien. Kolli nyyhkytti hytkyen ja välillä nenäänsä niiskauttaen.
"Tähtiklaani vei Kielopennun", Tomupentu nyyhkäisi ja käänsi pienet kasvonsa minun silmiini. Tabbykuvioidut kasvot olivat kyynelten raidoittamat. Sydämmeni hyppäsi, eikä ilosta. Olin yrittänyt suojella pentujani Kielopennun kuolemalta kertomalla puolikkaita totuuksia. Säästellyt heidän pieniä mieliään surulta, siihen asti, kunnes he ymmärtäisivät elämän raakuuden. Oikeastaan silloin olisin voinut välttyä totuuden kertomiselta, sillä ymmärtäessään, mikä Tähtiklaani on, Viimapentu ja Tomupentu ymmärtäisivät, mitä heidän siskolleen oli käynyt. Nyt oli toinen pojistani saanut kuulla totuuden, enkä oikeastaan epäillyt syyllistä. Rämetuska oli ilmiselvä syypää. Kolli oli melko äkkipikainen eikä kovin hellävarainen.
"Voi sinua pikkuista. Kuulehan, ei Tähtiklaani Kielopentua vienyt. Kuolema vei hänet ja Tähtiklaani otti hänet riveihinsä, suojaan", kerroin. Tomupentu vaikutti hämmentyneeltä.
"Joskus unissasi tai näyissä saatat vielä tavata hänet", mau'uin.
"Oikeasti?", Tomupentu nyyhkäisi.
"Ihan oikeasti."
"Voinko siis hakea hänet pois Tähtiklaanista?"
"Et", maukaisin tietäen tuottavani pettymysen. Pieni pentu lysähti kokoon ja korvat laskivat surullisesti pitkin niskaa.
"Tomupentu", nau'uin kokeillen pennun tämänhetkisiä tunnetiloja. Tomupentu nosti katseensa minuun vastaamatta mitään, mutta osoittaen olevansa kuulolla. Sydämeni suli ja minun teki mieli käpertyä Tomupennun ympärille ja sanoa, että kaikki oli hyvin. Jos tekisin niin, valehtelisin. Tomupennun kyynelten valuessa minun tuskani lisääntyi vauhdilla. En pystynyt katsomaan pentuani niin surullisena. En olisi tahtonut elämän ensimmäisen lyönnin sattuvan Tomupentuun näin aikaisin.
"Entä jos tekisimme jotain mukavaa nyt, kun olemme täällä leirissä? Tahtoisitko mennä tapaamaan klaaninvanhimpia? Pitäisit Hiekkasielusta, hänellä on aina yhtä hyvät tarinat", ehdoytin tummanharmaalle kollille ajattellen ensimmäisen kerrain kuinka paljon tuo muisttutti isäänsä. Samanlaiset silmät, turkin väri, leveähköt tassut, melko lyhyt kuono ja pitkät ripset.
"Käydään ainakin hakemassa Viimapentu mukaan, jos menemme jonnekin", nau'uin pennun vastausta odotellessani.
//Tämmönen tönkkö pätkä mut Tomu?
//274 sanaa
Helmitähti piti pienen tauon ja sulki pieneksi hetkeksi silmänsä. Päällikkö veti syvään henkeä ja nosti katseensa pilviselle taivaalle. Päällikön tauko venyi hieman, kunnes hän laski katseensa klaaninsa jäseniin.
"Jokiklaanin jäsenet", kumppanini aloitti. "Viime aikoina minusta on tuntunut, etten olisi sopiva päälliköksi. Joku lavasti Jokiklaanin syylliseksi Routakukan murhaan, enkä minä saanut oikeaa syyllistä kiinni. Samoin kuin viime lehtikatona, kun Jokiklaani lavastettiin syylliseksi riistavarkauteen." Naaraan sanat saivat minut yllättymään. Mitä hän aikoi? Ei kai hän vain... Ajatukseni katkesi, kun päällikkö jatkoi:
"Luovuin päällikön paikasta." Sitä seurasi jännittynyt hiljaisuus, mutta pian kissat alkoivat puhua keskenään kovaäänisesti.
"Minun aikani päällikkönä on ohi. Haluan viettää enemmän aikaa perheeni kanssa. En usko, että olen sopiva kissa toimimaan päällikkönä. Siispä, Kurkisiipi, sinusta on tuleva Jokiklaanin seuraava päällikkö", juuri paikkansa luovuttanut päällikkö naukui kovaan ääneen puheensorinan ylitse. Hän loikkasi alas Suurkiveltä varapäällikkönsä luokse.
"Mitä tapahtuu?" Jaguaari kysyi. Käänsin melko kauhistuneen katseeni leopardikuvioiseen pentuun.
"Helmitähti luopui juuri päällikkyydestään", henkäisin tuntien oloni yhä vain surkeammaksi. Miksi hän ei kertonut minulle? Miten minä en osannut aavistaa tätä? Huomasin, että erakkopentu oli sanomassa jotain, mutta en jäänyt kuuntelemaan. Hoipertelin kissajoukon sekaan ja hetken siinä vaelleltuani pääsin suurkivelle. Kohtasin Helmitähden pahoittelevan katseen.
"Miksi sinä et kertonut minulle?" kysyin hiljaisella, loukkaantuneella äänellä pidätellen kyyneleitä. Vilustuminen ja univaikeudet olivat tehneet minusta herkän. Näinkö heikko kumppanini ja minun välinen luottamus sittenkin oli?
"Helmitähti, etkö sinä luota minuun?" takeltelin vaimealla äänellä.
// 224 sanaa
Nimi: Tomupentu
Astuin reippaasti kirpeään ulkoilmaan. Viimapentu kompuroi heti perässäni ja näytti mykistyvän. En voinut olla samaistumatta veljeni tuntemuksiin. Näky oli uskomaton. Leiriaukiolla - Helmiäisvirta oli sanonut sitä leiriaukioksi - parveili lukemattomia kissoja. Henkäisin ihmeissäni ja lähdin hitaasti tassuttelemaan eteenpäin. Matkani kuitenkin katkesi, kun oranssinpunainen valtava märkä juttu lensi naamalleni. Puhalsin sen pois ja katselin sen iloista kieppumista, kunnes se päätyi Viimapennun käpäliin, ja jonkin ajan kuluttua myös hampaisiin, mistä Helmiäisvirta tuli sen sitten kiskomaan.
”Ei lehtiä saa syödä”, emoni torui lempeästi. Kallistin päätäni ja koitin painaa mieleeni uuden sanan. Lehti, märkä ja iso lentävä asia. Viime päivien aikana olin kysellyt vanhemmiltani monia asioita. Mitä oli ulkona, oliko maailmassa muitakin kuin pienen pentutarhan väki. Mutta yhtä kysymystä en ollut uskaltanut lausua ääneen. Miksi Kielopentu vietiin Tähtiklaaniin. Tai miksi hänet haettiin sinne. Enkä ollut kysynyt miksi minun ja Viimapennun nimet päättyivät -pentu, kun kaikilla muilla oli erilaiset, hienot nimet. Enkä ollut kysynyt sitäkään, miksi isä ja emo olivat isompia kuin me. Jokin vaisto sanoi, että jos odottaisin kärsivällisesti saisin tietää kaiken. Mutta oli yksi, yksi ainoa kysymys, johon halusin vastauksen, niin kiihkeästi kuin vain pieni Tomupentu voi haluta. Miksi minun siskoni, oma rakas pikkusiskoni otettiin pois minulta. Käänsin päätäni taaksepäin, ja näin Viimapennun, joka tutki innokkaasti lehteä. Helmiäisvirta katseli nuorempaa poikaansa jotenkin haikeana. Nyt olisi varmasti oikea hetki kysyä. Emo oli saanut sulatella Kielopennun lähtemistä muutamia päiviä, joten voisin varmasti udella häneltä vähän tietoja. Tulisikohan Kielopentu pian takaisin. Tassuttelin varovaisesti emoni luokse, ja tökkäsin häntä pienellä käpälälläni. Helmiäisvirran katse siirtyi Viimapennusta minuun. Silmissä oli surua ja ahdistusta, vieläkin. Minusta alkoi yhtäkkiä tuntua pahalta. Entä jos emo ei halunnut puhua Kielopennusta. Niinpä päätin viedä emoni ajatukset muualle.
”Miksi minun nimeni päättyy -pentu ja sinun -virta?” kysyin yrittäen peittää pettymykseni kun en voinutkaan kysyä Kielopennusta.
”Sinä olet pentu, ja minä soturi. Tai no nyt olen kuningatar. Kuule kulta, jospa kertoisin teille iltasaduksi kaikista klaanin tavoista ja menisit nyt tutkimaan leiriä. Tämä on ensimmäinen kertasi, ota siitä kaikki irti”, Helmiäisvirta hymyili poissaolevasti. Jopa minä tajusin ettei kaikki ollut kohdallaan. Emoni ajatukset olivat jossain muualla. Tein kuitenkin työtä käskettyä ja tepsuttelin pois emoni viereltä. En voinut kuitenkaan vastustaa kiusausta kun näin isäni vähän matkan päässä, vaan kirmasin oitis hänen luokseen. Vedin henkeä ja aloin puhua:
”Isä minä haluan tietää Kielopennusta. Miksi Tähtiklaani otti hänet? Tuleeko Kielopentu takaisin? Miksi te olette niin surullisia?”
Isäni silmät olivat tyhjät. Hän puhui rauhallisesti ja selkeästi, mutta kuulin särön hänen äänessään:
”Kielopentu on kuollut. Tähtiklaani vei hänet kuolleiden kissojen joukkoon.”
En kuullut äänessä lempeyttä, mutta tiesin isän yrittävän.
”Kuollut?” kysyin vapisevalla äänellä. Sanassa on kolkko sointi. Kuollut. Kuulostaa pelottavalta, minun korvaani ainakin.
”Kissan kuollessa hengitys lakkaa ja sydän pysähtyy. Ja siitä tilanteesta ei enää parannuta. Tähtiklaani hakee kuolleet joukkoonsa. Tule tänne kuuntelemaan minun sydäntäni”, isäni kehotti. Kävelin vapisevin askelin isäni luo ja painoin korvani hänen turkkiaan vasten. Hiljainen jumputus tunkeutui korviini. Sydän. Peräännyin isäni vierestä täristen. Tähtiklaani, Tähtiklaani oli vienyt minun kauniin täydellisen siskoni. Tunsin kynsieni pureutuvan silkasta raivosta kylmään maahan. Kielopentu oli kuollut, eikä siitä ollut paluuta. Siskoni ei tulisi takaisin. Tunsin jonkin märän ja pienen valuvan pitkin poskeani. Pyyhkäisin sen tassullani pois ja pakotin ilmeeni peruslukemille. Olin menettänyt ensimmäisen perheenjäseneni. Tähtiklaani oli tullut ja houkutellut hänet pois. Minä en antautuisi, en koskaan. Pitäisin elämästäni kiinni kynsin ja hampain, enkä luovuttaisi milloinkaan. Suojelisin perhettäni, Viimapentua, emoa ja isää, viimeiseen hengenvetooni asti. Tähtiklaani oli viholliseni, julmuri ja pelkkä tappaja. Käännyin kannoillani ja marssin pois isän luota, hampaat irvessä. Pieni kyynel vierähti taas poskelleni, enkä tällä kertaa vaivautunut pyyhkäisemään sitä pois. Olin saanut vihollisen, vaarallisen sellaisen. Elämän ja kuoleman kamppailusta selväisivät vain harvat, mutta minä olisin yksi heistä. Yksi joka selviää. Hiljalleen raivoni alkoi laantua ja toi esiin surun. Tukahtunut nyyhkäisy pääsi suustani enkä enää voinut mitään kyynelille jotka valuivat silmäkulmistani. Syöksyin päin Helmiäisvirran turkkia ja painoin märät poskeni emoani vasten. Kehoni hytkyi ja tärisi itkun voimasta mutta en välittänyt. Kielopentu oli poissa ja vain sillä oli merkitystä nyt.
//Helmiäinen? Viima?
//644 sanaa
Pieni, kilpikonnakuvioisen kirjava pentu hyppelehti pesässä ympäriinsä. Se oli kaunis pentu, pieni, hento ja jotenkin yliluonnollinen. Se kävi hakemassa kaksi muuta pentua mukaansa. Toinen oli vaalea ja raidallinen, toinen taas tummanharmaa ja tabbykuvioinen. Smassa hetkessä tiesin, keitä nuo pennut olivat. Ne olivat pentuni, Kielopentu, Viimapentu ja Tomupentu. Pieni hymynväre nosti huuliani ylös. Vaikka tiesin, että tämä oli vain unta, tuntui hyvältä nähdä Kielopentu. Pieni pentuni oli kuollut poikimisen jälkeen, kaksi päivää sitten. Kaikki kolme pentua loikkivat iloisesti ympäriinsä pentutarhassa.
"Olkaa varovaisia", mau'uin vain sanoakseni jotain. Pennun pysähtyivät ja käännähtivät minuun päin. Tomupentu tupsahti kuonolleen kompastuessaan jalkoihinsa. Pennut nyökkäsivät vakavinanja jatkoivat ketun hyökkäys-nimistä leikkiään. Kesken leikin Kielopentu kaatui kyljelleen. Kukaan pennuista ei ollut koskenut häneen, eikä tilanne näyttänyt siltäkään, että pennun tasapaino olisi pettänyt. Sydämmeni jätti kolme lyöntiä välistä ja kurkkuuni nousi pala.
Pienen Kielopennun suusta tuli muutama tippa verta ja lasittuneet silmät liikahtivat viimeisen kerran.
"Ei", kuiskasin hiljaa. Annoin ääneni kadota kuin sadepisara jokeen. Ehkä katoaminen oli parasta. Jos katosi, ei ollut enää olemassa. Ja kun ei ole olemassa, ei välitä mistään. Eikä silloin voi murehtia.
Räväytin silmäni auki ja näin pentutarhan. Tavallisen, aamun hämäräisen pentutarhan ilman leikkiviä pentuja ja kuollutta pientä ruumista.Suljin silmäni uudelleen ja näin pimeää. Ei mitään muuta. Onneksi. Olin nimittäin viimeisinä päivinä nähnyt pieniä, kuolleita Kielopentuja silmät sulkiessani, kuvajaiseni vieressä joessa tai lätäköissä ja jonkun pesän takana makaamassa. Ja sitten oli unet. Olin nähnyt jo kaksi versiota Kielopennun kuolemasta sen oikean lisäksi. Kolme kuolemaa oli kelle tahansa liikaa. Vieressäni joku liikahti. Vilkaisin vatsani viereen ja näin kaksi harmaata pentua. Tummanharmaa, Tomupentu, isänsä lempipentu, nukkui kuin tukki. Vaaleanharmaa, eilen jäänsiniset silmänsä silmänsä avannut Viimapentu väänteli ruumistaan ja räpytteli silmiään auki. Sulin kahta pentuani katsellessa. Tomupentuoli vahva ja tempperamenttinen, mutta kaipasi aina välillä omaa rauhaansa. Viimapentu oli veljensä päätöksiin ja mielialoihin mukautuva, sovitteleva ja iloinen sielu. Hän oli ollut heikko ja oli vieläkin hieman, mutta vahvistui koko ajan. Hänellä olikin paljon kirimistä isoveljeensä. Kun Tomupentu hyppeli pitkin pentutarhaa ulospääsyää vikisten, Viimapentu yritti nousta ylös pienille jaloilleen, jotta olisi voinut näyttää pentuetoverilleen osaavansa myös loikkia ja juosta. Kun Viimapentukin oli päässyt jaloilleen, yrittänyt juosta, kaatunut nenälleen, noussut ylös yrittänyt uudelleen onnistuen, olin luvannut veljeksille, että he pääsisivät tänään ulos.
"Emo", pieni ääni vingahti vierelläni. Se oli Viimapentu, joka oli hoiperrellut unenpöpperöisenä lähemmäs päätäni.
"Niin", maukaisin kaapaten heränneen pennun etujalkojeni väliin. Nuolin turkkia tarkoituksenani saada se järjestykseen. Kun olin valmis, Viimapentu loikkasi pois ja ravisteli turkkiaan saaden sen taas sotkuun. Hymähdin pienokaiselle muistellen, kuinka olin itsekin tehnyt samalla tavoin.
"Saanko mennä ulos?" Viimapentu kysyi pomppien ylös ja alas.
"Et. Odotetaan, että Tomupentukin herää", maukaisin. Viimapennun pää putosi alas ja korvat lurpahtivat.
"Ai", Viimapentu naukui surullisena. Tai ei ehkä surullisena, pikemminkin pettyneenä. Yhtäkkiä Viimapentu pompahti ylös riemastuneen näköisenä ja vipelsi Tomupennun luo. Ennen kuin ehdin hiirtä sanoa, Viimapentu loikkasi veljensä päälle ja huusi tämän korvaan:
"Herätys!". Tomupentu säpsähti rajusti ja räpytteli silmiään säikähtäneenä.
"Viimapentu", mau'uin vakavasti saaden vaaleanharmaan, raidallisen kollin kääntymään minuun päin.
"Ei noin saa tehdä. Pitäisiköhän minun jättää sinut tänne, kun me menemme Tomupennun kanssa ulos?", nau'uin pitäen kasvoni kuolemanvakavina. En kuitenkaan jättäisi Viimapentua pentutarhaan, kunhan vain uhkailin. Toisia ei saanut herätellä tuolla tavalla ilman vakavia perusteita.
"Ei!" pentu vingahti säikähtäneenä ja silmät levinneinä.
"Kyllä meidän pitäisi", Tomupentu maukui veljensä takaa ilmeisen vahingoniloisena.
"Tomupentu, älä keskeytä. Sitä paitsi sinulla olisi tylsää yksin, ilman leikkitoveria. Me otamme sinut mukaamme, mutta muista olla teemättä noin toista kertaa, eikö vain", selitin mulkaisten Tomupentua hieman syyttävästi. Viimapentu nyökkäsi iloisena ja loikki kohti suuaukkoa. Tummanharmaa kolli tuli perässä ja istahti silmät minuun naulittuina. Pian Viimapentukin lopetti ulos kurkkimisensa ja kääntyi katsomaan minua.
"Te molemmat muistatte säännöt, niinhän?" kysyin ja molemmat nyökkäsivät.
"Ollaan varovaisia, ei häiritä muita, kuunnellaan sotureita, eikä varsinkaan mennä veteen. Eikä mennä herättelemään ketään, ei edes isää", kertasin vielä tärkeimmät kohdat läpi. Kurkistin leiriin ja tarkistin, että ainakin melkein kaikki olivat jo hereillä.
"Sitten saa mennä", maukaisin. Lupani aiheutti molemmissa pennuissa suloisen reaktion. He säntäsivät hiekkaa pöllyttäen matkaan, mutta Viimapentu tosin ensin kuonolleen tupsahdettuaan. Lähdin pentujen perään huomattavasti rauhallisemmin, hymynkare huulilla viipyillen.
//Tomppa? Joku? Saatan jatkaa Wiimalla mut se saa jäädä nähtäväksi, ainakaan tänään ei kerkeä. Jos tää ois vaikka aamulla ennen sitä klaanikokousta ku tajusin vasta äsken että se kokoontuminen on nytte menossa...
//661 sanaa
Nukuimme Simpukkaloisteen kanssa auringonhuippuun saakka, kunnes pesään pujahtava, partiosta palaava Hehkumieli rapisutti pensaan oksia niin paljon, että heräsimme. Tai ainakin minä heräsin, vieressäni kerälle käpertyneen kollin silmät olivat vielä kiinni.
"Heipä hei", Hehkumieli hymähti meille ja meni omalle makuusijalleen.
Nousin istumaan ja pujottauduin kohti pesän suuaukkoa ravistellen turkkiani. Unohdin vastata Hehkumielelle pujahtaessani ulos pesästä. Turkkini oli hiukan pörrössä, ja jäin sukimaan sitä pesän seinustalle tutkien leiriä katseellani. Jotkin partioista olivat palanneet hetki sitten, ja riistakasassa oli tukevasti saalista, kalaa ja maariistaa. Pesän suuaukko kahahti vierelläni ja vilkaisin sivulle.
"Et sitten herättänyt minua", Simpukkaloiste sanoi ja katsahti minuun jääsinisillä silmillään.
"No etpä sinä kovin kauan pidempään kuitenkaan unessa ollut", totesin ja siirsin silmäni pentutarhalle, missä Pähkinätassu ja Ilotassu olivat vaihtamassa makuualusia kiistellen jostakin.
Klaaninvanhimpienkin pesällä oli oppilaita raahaamassa likaisia makuualustoja ulos ja tuomassa tuoreita kaisloja ja sammalia sisään.
"Onneksi ei tarvitse enää tehdä tuota", Simpukkaloiste nyökäytti päätään heitä kohti huomattuaan saman tilanteen.
"Niinpä", venyttelin etutassujani raukeasti ja oikaisin sitten selkäni.
"Haluaisin tehdä jotain, mutta nyt ei taida olla partioita", naukaisin.
"Lähdetäänkö kävelylle? Jaloittelu voisi tehdä meille molemmille hyvää, vai mitä luulet?" Simpukkaloiste ehdotti sukiessaan hopeanharmaata turkkiaan.
"Mennään vain", minä myönnyin ja nousin tassuilleni.
Seurasin kookasta kollia leirin halki ja pujahdimme peräkanaa ulos leiristä.
"Minne suuntaan?" hän kysyi minulta.
"Putoukselle päin?" ehdotin.
"Selvä", Simpukkaloiste naukaisi lepposaan sävyyn ja lähti oikeaan suuntaan, minä rinnallaan.
Ilma oli viileä, vaikka aurinko pilkottikin hiukan pilvien takaa esiin. Myrskyn jälkeinen kylmä tuuli oli kuitenkin jäänyt klaanien reviireille puhaltamaan ikävästi turkkien läpi. Pörhistin hiukan turkkiani tuulta vastaan ja astelin eteenpäin karheassa, jo hiukan kuivahtaneessa nurmikossa.
"Keitä sinun perheeseesi kuuluu?" Simpukkaloiste kysyi yhtäkkiä.
Vilkaisin häntä mietteliäänä ja nau'uin sitten koruttomasti:
"Ei ketään. Ei enää."
"Ai, olen pahoillani", kolli naukaisi, ja myös kuulosti oikeasti siltä.
Nyökkäsin jäykästi päätäni ja päätin sitten jatkaa, koska en halunnut olla epäystävällinen.
"Emo ja isä kuolivat kun olin pentu. Jokin sairaus", naukaisin.
"Ja olit pentueesi ainoa?" hän kysyi.
"Niin. Mutta toisaalta olen jo päässyt tapahtuneen yli.. en kerennyt varsinaisesti oppia tuntemaan heitä", mau'uin.
"Ymmärrän, vaikka minullahan tilanne on ollut eri. Mesiviiksi ja Helmiloiste ja sisaruksenikin ovat elossa", Simpukkaloiste sanoi.
"Ai.. en edes tajunnut, että he ovat vanhempasi", maukaisin hiukan hämilläni.
"Mesiviiksihän oli mestarisi", Simpukkaloiste naukaisi hyväntuulisesti.
"Siksi onkin hiukan outo ajatus, että hän on sinun isäsi", hymähdin.
"Et sitten kerro eteenpäin, mitä sanoin perheestäni. En halua, että kukaan tietää siitä asiasta yhtään mitään", muistin yhtäkkiä sanoa,
"En tietenkään kerro, voit luottaa minuun", Simpukkaloiste sanoi vakavoituen.
Nyökkäsin vain ja väistin piikkistä pensasta, joka törrötti suoraan edessäni.
"Oliko isäni hyvä mestari?" hän kysyi hetken hiljaisuuden kuluttua.
"Kyllä hän taisi ihan hyvä olla. Jouduin opettelemaan kalastusta ja uintia muilta sotureilta, mutta sainpahan monipulista opetusta", totesin.
"Opettiko hän sinulle joitain myrskyklaanilaisten taisteluliikkeitä?" hän kysyi virnistäen jälleen.
"Jos opettikin, hän ei ainakaan maininnut niiden olevan Myrskyklaanista. Mutta perustaidothan ovat samat kaikissa klaaneissa", nau'uin.
"Niin, ainakin suunnilleen. No, mukava kuulla jos hän oli hyvä. Jotkut Jokiklaanissa eivät tajua arvostaa häntä samalla tavalla kuin muita sotureita, hänen taustansa takia", Simpukkaloiste naukui mietteliääseen sävyyn.
"Jotkut ovatkin hiirenaivoja. Ei Mesiviiksessä ole mitään vikaa", totesin rauhallisesti ja kuulin samalla jo edestä päin putouksen kohinan.
"Millainen Myskihäntä oli mestarina?" kysyin vuorostani.
"Hyvin.. tavallinen, sanoisin. Ei hänessä ole mitään erikoista. Opinhan minä tarvittavat taidot ja näin pois päin, mutta.. en tiedä. En ystävystynyt hänen kanssaan juurikaan, vaikka tulimmekin toimeen. Oppilas-mestari -suhteemme oli hyvin pintapuolinen", Simpukkaloiste kertoi.
"Hän on siis vähän tylsä?" virnistin kollille.
"Voi sen niinkin ilmaista. Ainakin minun makuuni", hän hymyili ja pysähtyi samalla hetkellä, koska olimme saapuneet joen rannalle ja putous humusi jonkin matkan päässä.
Nimi: Kurkisiipi/-tähti
Istuin leirissä kaikessa rauhassa, olin juuri tullut metsästämästä. Saaliini ei ollut ollut kovin kummoinen, mutta kyllä sillä muutaman kissan ruokkisi. En ollut vielä muutaman päivän sisällä täysin tottunut varapäällikön asemaani. En ollut odottanut, että koskaan todella pääsisin niin tärkeään asemaan. Olinhan minä haaveillut, mutta että niin todella tapahtui.. Se oli yllättänyt minut täysin. Yritin kuitenkin tehdä parhaani ja toivoin, että onnistuin suoriutumaan hyvin uusista velvollisuuksistani. Suljin silmäni ja annoin tuulen puhaltaa kevyesti turkkiini. Ilta oli koittamassa ja ilma viileni entisestään. Helmitähti oli edellisenä iltana lähtenyt käymään Kuukivellä. Klaanipäällikkö ei ollut paljastanut ainakaan minulle, miksi sinne meni. Hänen olemuksessaan oli ollut jotain tavallisesta poikkeavaa ennen lähtöä. Toivoin, ettei Helmitähti ollut vaikkapa saanut Tähtiklaanilta uhkaavia enteitä, joita oli sitten lähtenyt selvittämään tarkemmin. Se voisi tietää klaanille lisää vaikeuksia. Olisihan se mahdollista, että syy olisi ollut jotain aivan muuta. Jotain, joka enteilisi vaaroja ja vaikeuksia. Kenties vain neuvoja vaikeaan päätökseen? Toivoin, ettei Kuukivellä ollut selvinnyt mitään ikävää. Joka tapauksessa, Helmitähti oli palannut leiriin aiemmin tänään. Havahduin mietteistäni päällikön kutsuessa klaanin koolle suurkiveltä. Katsoin Helmitähteä uteliaana, odottaen tämän alkavan puhua.
"Viime aikoina minusta on tuntunut, etten olisi sopiva päälliköksi. Joku lavasti Jokiklaanin syylliseksi Routakukan murhaan, enkä minä saanut oikeaa syyllistä kiinni. Samoin kuin viime lehtikatona, kun Jokiklaani lavastettiin syylliseksi riistavarkauteen", Helmitähti naukui. Hetken päällikkö oli vaiti ja odotin hämmentyneenä selitystä. Mitä päällikkö oikein yritti ajaa takaa sanoillaan? Eihän hän klaania koolle kutsuisi vain sen sanoakseen. Kuten olin arvellutkin, päällikkö jatkoi pian aiheesta. Mutta Helmitähti ei jatkanut tavalla, jota olisin osannut millään muotoa odottaa, vaan seuraavat sanat yllättivät minua jopa enemmän kuin se, että minut oli valittu varapäälliköksi:
"Luovun päällikön paikasta. Minun aikani päällikkönä on ohi. Haluan viettää enemmän aikaa perheeni kanssa. En usko, että olen sopiva kissa toimimaan päällikkönä. Siispä, Kurkisiipi, sinusta on tuleva Jokiklaanin seuraava päällikkö." Helmiloisteen laskeutuessa suurkiveltä en muutamaan silmänräpäykseen hievahtanutkaan.
*Keskity!* patistin itseäni ja lähdin ensin hiukan epäröiden kulkemaan kohti suurkiveä. Itsevarmuuteni kuitenkin kasvoi jokaisella askeleella ja epäröintini alkoi hiljalleen haihtua. Pysähdyin hetkeksi suurkiven viereen ja katsoin sitä. Sen laella oli päällikön paikka. Se oli tuttu ajatus, mutta nyt sen rinnalle nousi uusi, vieras ajatus. Se olisi nyt myös minun paikkani. Suurkivelle nouseminen tuntui suurelta askeleelta elämässäni. Olinhan minä tietysti ennenkin kivien päälle noussut, ei siinä ollut sillä tavalla mitään erikoista. Mutta suurkivi ei ollut mikä tahansa kivi. Se oli hyvin merkittävä kivi, jonka päällä päälliköt seisoivat, se korosti ja symboloi sillä seisovien valtaa. En ollut milloinkaan noussut sen päälle, enkä ollut uskonut, että koskaan todella pääsisin nousemaan sille. Mutta nyt, minä loikkasin suurkivelle, vaikka liikkeeni oli paljon tottumattomampi kuin niiden kolmen päällikön, joiden olin nähnyt juuri sille kivelle nousevan. Mutta mikäli päällikkyyteni ei tyssäisi heti alkuunsa, todennäköisesti minäkin nousisin vielä joskus tottuneesti suurkivelle. Tähysin ylhäältä suurkiven laelta Jokiklaania. Siltä paikalta klaani näytti niin kovin erilaiselta kuin alhaalta, muiden kissojen joukosta katsottuna. Mutta se ei tarkoittanut, että Jokiklaani olisi näyttänyt heikolta. Ei, se näytti vahvalta. En voinut olla etsimättä kissojen joukosta sitä yhtä tiettyä, mutta bongasin Alppivirran nopeasti. Seuraava mieltäni kalvanut kysymys oli, mitä minun pitäisi sanoa. Se ratkesi kuitenkin yllättävän nopeasti.
"Toivon, että nyt takaisin ottamasi soturin elämä tuottaa sinulle iloa, ja että se tekee sinusta onnellisen, Helmiloiste", aloitin osoittaen sanani aluksi lähinnä entiselle klaanipäällikölle.
"Koska velvollisuuteni varapäällikkönä on astua päällikön asemaan sen jäädessä tyhjäksi, minä myös teen niin. Lupaan tekeväni parhaani, jotta Jokiklaani voisi hyvin", jatkoin koko klaanille pitäen lyhyehkön tauon.
"Päällikölle kuuluvat yhdeksän henkeäni käyn noutamassa niin pian kuin mahdollista", loin kysyvän katseen Kirkasmarjaan "jonka jälkeen nimitän seuraavan varapäällikön." Lopetettuani laskeuduin suurkiveltä ja lähdin kohti Kirkasmarjaa. Minun pitäisi lähteä hänen kanssaan noutamaan henkeni mahdollisimman pian.
Kirkasmarja oli ilmeisesti osannut valmistautua tähän ajoissa, sillä olimme sangen nopeasti poistuneet leiristä. Samalla kun taivalsimme halki Jokiklaanin reviirin, en voinut olla miettimättä, millaista olisi saada päälliköille kuuluvat yhdeksän henkeä. Vielä milloinkaan aiemmin en ollut ajatellut juuri sitä asiaa. Millaista se oikeastaan olisi? Yritin olla ajattelematta asiaa liikaa ja keskittyä matkantekoon kohti Korkokiviä.
Vasta Tuuliklaanin rajalla havahduin kunnolla mietteistäni Jokiklaanin tutun reviirin vaihtuessa avoimeen nummeen. Tuntui oudolta astua rajan yli. En ollut ennen oikeastaan juuri tehnyt niin. Se oli ollut liian kiellettyä, mennä toisen klaanin reviirille. Vaikka tosin, en epäillyt, ettenkö pentuna olisi livistänyt tutkimaan rajan toista puolta hetkeäkään epäröimättä, jos vain olisin saanut tilaisuuden. Hetken epäröityäni astuin varoen rajan yli ja tähysin kauas nummille etsien katseellani mahdollisia Tuuliklaanin partioita. Kirkasmarja käyttäytyi paljon luontevammin. Varmaankin, koska parantajana hän ylitti rajoja paljon useammin kuin soturit. En huomannut yhtäkään partiota, joten lähdin Kirkasmarjan rinnalla taivaltamaan nummen halki. Parantaja tunsi reitin paljon paremmin kuin minä, sillä hän oli käynyt Kuukivellä sangen monia kertoja. Siksi annoin hänen näyttää tietä, jotten itse astuisi harhaan. Tuuli oli nummilla voimakkaampaa, koska siellä ei ollut puita suojaamassa siltä. Aina silloin tällöin kohotin katseeni kohti Hopeahännän säkenöiviä tähtiä. Tähdet näkyivät hyvin Tuuliklaanin reviirillä, sillä puiden oksia ei ollut niitä peittämässä. En kuitenkaan unohtanut hetkeksikään, että olin toisen klaanin reviirillä. Se sai minut levottomaksi. Mitä Tuuliklaani ajatteli siitä, että kuljimme sen reviirin halki? Mitä tekisimme jos kohtaisimme Tuuliklaanin partion? Emme me voisi mitenkään voittaakkaan, jos mahdollinen kohtaaminen päättyisi kahakkaan. Mitä vieraassa ympäristössä olevat soturi ja parantaja muka mahtaisivat kokonaiselle partiolle, joka jopa olisi heille tutussa ympäristössä? Ilmeisesti Kirkasmarja huomasi hermostuneisuuteni, sillä hän oli pian rauhoittelemassa minua:
"Älä huoli. Meillä on täysi oikeus kulkea Tuuliklaanin reviirin halki, koska olemme menossa Kuukivellä. Kunhan vain emme itse saalista täällä tai käy tuuliklaanilaisten kimppuun, ei heilläkään ole mitään syytä hyökätä meitä vastaan."
Parantajan sanat eivät rauhoittaneet minua kovin paljoa, mutta yritin näyttää rauhallisemmalta.
Kun viimein saavuimme nummen laidalle, en voinut olla helpottumatta. Emme olleet kohdanneet yhtäkään tuuliklaanilaista. Seuraavaksi edessämme näkyi ukkospolku, vaikka sen vastenmielinen löyhkä erottui jo kauan ennen kuin se tuli näkyviin. Sitä pitkin ohitsemme jyristeli suuri, kiiltävä hirviö. Seuraavaksi ylittäisimme Kuolonklaanin rajan, mikä arvelutti minua enemmän kuin Tuuliklaanin reviirille tulo. Mielestäni Kuolonklaani oli melko arvaamaton klaani, johon ei yleensä juurikaan kannattanut luottaa. En tietysti halunnut ivata kyseistä klaania, en ollut sen kanssa kovin syvemmin ollut tekemisissä, mutta kovinkaan luotettavalta se ei vaikuttanut. Asetuimme ojaan odottamaan ja tarjouduin ylittämään ukkospolun ensin. Kirkasmarjan suostuttua valmistauduin juoksemaan ukkospolun yli. Heti kun seuraava hirviö kiisi ohitse jylinän saattelemana, syöksyin ojasta ukkospolun kovalle, mustalle pinnalle. Juoksin ukkospolun yli niin nopeasti kuin vain pystyin. Ollessani miltei toisella puolella, seuraava hirviö lähestyi jo. Ajatus Kuolonklaanin reviirille astumisesta hidasti hiukan muutamaa viimeistä askeltani, mutta ehdin kuitenkin ajoissa yli ja jäin vastakkaiseen ojaan odottamaan Kirkasmarjan ylitystä. Jälleen seuraavan hirviön rymisteltyä ohitse Kirkasmarja pinkoi ukkospolun yli. Hetkeksi jäimme vielä tasaamaan hengityäksiämme ojaan, ennenkuin jatkoimme matkaa kohti Korkokiviä. Tähysin miltei tauotta Kuolonklaanin reviirin uumeniin, mutta en huomannut siellä kissoja. Toivoin, että reitti, jota pitkin Kirkasmarja kulki, kiersi melko kaukaa Kuolonklaanin leirin. Toisaalta, oli melko varmaa, että hän käytti yleensä ainakin melkein samaa reittiä, eikä kovin usein käytetty reitti voinut kulkea kovin läheltä toisen klaanin leiriä.
Kun Korkokivet viimein näkyivät aivan edessämme, huokaisin jo helpotuksesta. Oli huojentavaa, mutta myös yllättävää, ettemme olleet kohdanneet muita kissoja, vaikka olimme kulkeneet kahden klaanin reviireiden läpi. Tulin ajatelleeksi, että juuri tässä kohtaa, helpotuksen huokauksen kohdalla, todennäköisesti takaata kuuluisi raivokas ääni, joka kysyisi, mitä teimme Kuolonklaanin reviirillä. Vilkaisin taakseni, mutten nähnyt ketään. Kävelimme rauhallisesti lähemmäs kivessä olevaa suurta aukkoa, Emonsuuta. Edessämme odottava pimeys ei näyttänyt kutsuvalta, mutta tiesin sen päässä olevan jotain hyvin kaunista, en koskaan ollut kuullut kenenkään sanovan Kuukiven olevan jotain päinvastaista. Paitsi ehkä pelottava, sitäkin se osalle oli, mutta se ominaisuus ei ollut kovin ihmeellistä. Astelimme sisään ja sakea pimeys ympäröi meidät nopeasti. Aivan rehellisesti sanoen en nähnyt pian yhtään mitään. Pystyin suunnistamaan eteenpäin lähinnä tunnustelemalla seinämää ja seuraamalla Kirkasmarjan määrätietoista tuoksua. Jonkin aikaa käveltyämme suunnaton kivimassa yläpuolellamme, edessä erottui valoa. Se oli hyvin heikkoa, eikä sen avulla nähnyt eteensä. Se oli raikkaan ukoilman ohella ainoa erottamani merkki siitä, että olimme perillä. Jatkoimme vielä hiukan eteenpäin, lähemmäs hentoa, katossa olevasta reiästä työntyvää valoa, ennenkuin pysähdyimme. Meidän ei tarvinnut odottaa kauaakaan, kun kuun hopeinen hahmo ilmaantui näkyviin reiän kautta ja luolan keskellä oleva kivi alkoi loistaa kirkasta, hopeista valoa. Valon kirkkaus häikäisi minua tunnelin pimeyden jälkeen ja jouduin räpyttelemään silmiäni hetken Kuukiven loisteessa. Hopeinen valo värjäsi turkkejamme uudelleen. Hetken vain ihastelin Kuukiven kauneutta, kunnes muistin, mitä minun piti tehdä ja astuin lähemmäs. Kirkasmarja oli jo alkanut toimia. Asetuin mahdollisimman mukavasti aivan Kuukiven viereen, suljin silmäni ja kosketin kuonollani sen yllättävän kylmää pintaa. Hyytävä kylmyys levisi koko kehooni ja oli aivan hiljaista. Odotin hetken, ennenkuin avasin silmäni. En ollut enää Kuukivellä, vaan ympärilläni avautui kaunis metsä. Itse olin puiden ympäröimällä aukealla. Huomioni kiinnittyi nopeasti paikan kauneudesta ja mukavuudesta lukuisten kissojen hahmoihin. Tähdet säkenöivät heidän turkeillaan, kun he katsoivat minua. Se tuntui tärkeältä, hyvin tärkeältä. Sellaiselta, johon minulla ei olisi mitään oikeutta osallistua, tuskin edes seurata sivusta. Vielä. Tähtiklaanilaisten joukostosta kuului ääni:
"Tervetuloa, Kurkisiipi. Oletko valmis vastaanottamaan yhdeksän henkeäsi?" Aloitin epäröiden:
"Minä.." Saman kysymyksen olin itselleni esittänyt matkalla jo montaa kertaa, mutta vastaukseni oli yhä hämärän peitossa. Mutta nyt minun oli tiedettävä vastaus, ei minulla olisi juuri aikaa miettiä. Mutta pienen hetken minä mietin. Mitä jos vastaisin kieltävästi? Olisiko se edes vaihtoehto? Karkotin ajatukset mielestäni ja nyökkäsin:
"Olen." Hetken minusta tuntui, että Tähtiklaani näki lävitseni, mitä mielessäni liikkui. Mutta tuskin niin todella oli, oli todennäköisempää että vain kuvittelin. Pian kissojen joukosta astui esiin rusehtavan oranssi kolli valkealla vatsalla ja kuonolla. Kollin turkissa esiintyi paikoittain myös mustaa ja tämän sinisissä silmissä oli aavistus violetin sävyä. Tunnistin entisen varapäällikön tutuksi käyneen hahmon. Muistin Ilvesturkin yhtenä Jokiklaanin kunnioitetuimmista sotureista, kissana, joka oli erinomainen esikuva muille. Tai ainakin omasta mielestäni hän oli sitä, muiden mielestä hän saattoi olla jotain aivan muuta. Ilvesturkki asteli luokseni ja katsoin kunnioittaen edesmennyttä soturia, joka oli tuntunut lähtemättömältä osalta Jokiklaania.
"Tällä hengellä annan sinulle luottamusta. Käytä sitä, jotta muistat luottaa klaanitovereihisi", Ilvesturkki naukui ja kosketti kuonollaan omaani. Tunsin hengen valuvan sisälleni ja yllätyin, miltä se tuntui. Olin odottanut henkien saamisen tuntuvan mukavammalta ja haukoin yllätyneenä henkeäni. Kun tutuksi käynyt, edesmennyt klaaninvanhin Kuusihäntä seuraavaksi astui eteeni Ilvesturkin peräännyttyä, odotin seuraavaa henkeäni uteliaana ja varautuneena.
"Tällä hengellä annan sinulle määrätietoisuutta. Käytä sitä epävarmuuden vallitessa", Kuusihäntä maukaisi ja kosketti kuonollaan omaani. Tämä henki ei tuntunut yhtä kivuliaalta, varmaankin koska olin nyt osannut varautua paremmin. Pian hopeanharmaa naaras perääntyi kissajoukkoon antaen tilaa seuraavalle hengen antajalle. Seuraavaksi eteen astuneen hopeanharmaan kollin vatsa oli vaalea ja selkä, niska ja häntä olivat tummanharmaita mustin pilkuin täplitettyinä. Soturin tunnistaminen ei ulkonäön vuoksi aiheuttanut juuri hankaluuksia, vaikka Lohiselkä olikin kuollut jo ennen kuin olin saanut soturinimeni.
"Tällä hengellä annan sinulle rakkautta. Käytä sitä, jotta osaat kohdella muita oikein", Lohiselkä sanoi ja kosketti kuonollaan omaani. Tämä henki yllätti minut, sillä sen tuntu vaihteli voimakkaasti. Toisinaan se sattui runsaasti ja toisinaan taas se tuntui nautinnolliselta. Seuraavaksi luokseni asteli minulle kovin tutuksi tullut naaras, mestarini ja hyvä ystäväni Puolukkaturkki. Oli toisinaan vaikeaa muistaa, että hän oli kuollut.
"Tällä hengellä annan sinulle rehellisyyttä. Käytä sitä, jotta muistat olla valehtelematta klaanillesi muulloin kuin silloin, kun sitä todella tarvitaan", Puolukkaturkki naukaisi ja kosketti kuonoani omallaan. En epäillyt, ettenkö olisi pystynyt olemaan rehellinen, enkä epäillyt myöskään, että Puolukkaturkki olisi pitänyt minua valehtelijana. Tämä henki oli silti hyvä vahvistus asiasta. Henki ei tuntunut samalta kuin edellinen, mutta ei sekään erityisen mukava ollut. Olin yhä hiukan hämmentynyt edellisen hengen vaihtelevuudesta, joka sai tämän tuntumaan voimakkaammalta. Kuten edellisiäkin hengen antajia, niin myös Puolukkaturkkia yritin seurata katseellani. Hänkin tosin katosi kissajoukkoon ja katseeni siirtyi luokseni astelevaan Mäntyvarjoon. En koskaan ollut uskonut, että parantaoppilas kuolisi, ennenkuin hänestä tulisi parantaja. Mielestäni Mäntyvarjo oli ollut hyvin pysyvä osa klaania, kuten myös yhä hengissä oleva Kirkasmarja.
"Tällä hengellä annan sinulle lempeyttä, jotta kohtelet muita hyvin", Mäntyvarjo kertoi, painoi kevyesti kuononsa omaani vasten ja huomasin, että tämä henki ei ollut kovin ikävä, vaan edellisiä mukavampi. Mäntyvarjon jälkeen luokseni saapui Susihäntä, joka oli mielestäni ollut sangen pätevä soturi. Naaras aloitti aivan samoilla sanoilla kuin jokainen edellinenkin.
"Tällä hengellä annan sinulle rohkeutta. Käytä sitä pelon vallitessa", Susihäntä maukui, ennenkuin hänkin kosketti kuonollaan omaani. Tämä henki oli sangen voimakas, siinä oli niin epämukavia kuin miellyttäviäkin piirteitä, mutta se oli ennenkaikkea voimakkaan tuntuinen. Susihännän peräännyttyä luokseni tuli hiukan edellisiä pienempi kissa. Kyseessä oli nimittäin oppilas, Soratassu.
"Tällä hengellä annan sinulle ymmärrystä, jotta ymmärrät muiden tekoja ja valintoja", Soratassu sanoi ja laskin päätäni aavistuksen alemmas, jotta oppilas ylettyisi koskettamaan kuonoani omallaan. Yllätyin, kuinka voimakkaan hengen oppilas pystyi antamaan. Ei sillä, että henki olisi muita kivuliaampi, vaan se tuntui yhtä vahvalta kuin muutkin henget.
Soratassun kadotessa kissojen joukkoon luokseni asteli vieläkin pienempi hahmo.
"Tällä hengellä annan sinulle kärsivällisyyttä", Värepentu miukui ja kurkotti kohti kuonoani. Laskeuduin matalaksi, jotta pentu ylettyisi koskettamaan kuonoani omallaan. Tämäkin henki tuntui yhtä voimakkaalta kuin muut, mikä yllätti minua hiukan. Yritin kuitenkin karistaa yllättyneisyyteni pois. Eivät pennut olleet meitä heikompia. Heidän kehonsa vain eivät olleet vielä kehittyneet käyttämään voimaansa yhtä paljon tai yhtä hyvin. Seuraavaksi luoksenii asteli tulenoranssi naaras, jonka silmät olivat meripihkan väriset. Olin varma, etten koskaan ennen ollut nähnyt kyseistä kissaa ja aloin mielessäni käydä läpi kaikkia tietämiäni kuvausta vastaavia kissoja. Pian päädyin siihen tulokseen, että kyseessä täytyi olla Palotähti, josta olin kuullut.
"Tällä hengellä annan sinulle harkintakykyä. Käytä sitä, jotta harkitset päätöksiäsi ja teet oikeita valintoja", Palotähti naukui ennenkuin kosketti kuonollaan omaani. Henki tuntui kivuliaana ja yhtä vahvana kuin edellisetkin ja tajusin, että se oli yhdeksäs ja viimeinen. Palotähti perääntyi muiden tähtiklaanilaisten joukkoon.
"Uskomme, että pystyt suoriutumaan tehtävästäsi klaanipäällikkönä. Siksi kutsumme sinua nyt uudella nimelläsi, Kurkitähti!" kuului vakaa ääni.
"Kurkitähti! Kurkitähti! Kurkitähti!" Tähtiklaanin kissat huusivat ja huudot kaikuivat päässäni vielä hetken sen jälkeenkin, kun olin lipunut takaisin luolan pimeyteen. Kuu oli siirtynyt pois katossa olevan reiän yltä ja luola oli jälleen pimeä. Kirkasmarja viittoi minua hännällään luokseen, kohti tunnelia. Senkin näin vain hädin tuskin reiästä pilkottavassa hennossa valossa, kun olin hetken totutellut silmiäni hämärään. Seurasin parantajaa ulos melko pahasti ajatuksiini vajonneena. Oloni oli jotenkin erilainen kuin aiemmin, vaikka se ei itseasiassa ollut lainkaan yllättävää.
Paluumatka tuntui sujuvan paljon nopeammin kuin menomatka, koska mielessäni myllersi niin paljon ajatuksia ja pohdintoja. Kuten esimerkiksi se, kenet valitsisin varapäälliköksi. Kuka olisi paras vaihtoehto siihen asemaan?
Olin harkinnut tarkkaan, kenestä tulisi varapäällikkö. Olin puhunut vanhempien ja kokeneempien soturien kanssa, olin miettinyt, olin pohtinut ja tuuminut. Mutta nyt olin tehnyt valintani ja toivoin, että se oli oikea. Suuntasin päättäväisesti suurkivelle ja loikkasin sen laelle yhä kokemattomasti. Kun kutsuin klaanin koolle, sanat tuntuivat vierailta suussani.
"On tullut aika nimittää uusi varapäällikkö kyseisen aseman jäätyä tyhjäksi. Lausun nämä sanat Tähtiklaanin edessä, jotta se voi kuulla ja hyväksyä valintani. Jokiklaanin uusi varapäällikkö on Putousvirta. Hyväksytkö paikkasi Jokiklaanin varapäällikkönä?" jatkoin kiinnittäen katseeni lopussa Putousvirran hahmoon muiden kissojen joukossa.
//Putous? Klaani?
Tässä vielä henget:
Ilvesturkki: Luottamus
Kuusihäntä: Määrätietoisuus
Lohiselkä: Rakkaus
Puolukkaturkki: Rehellisyys
Mäntyvarjo: Lempeys
Susihäntä: Rohkeus
Soratassu: Ymmärrys
Värepentu: Kärsivällisyys
Palotähti: Harkintakyky
Nimi: Jaguaari
Katsoin Mesiviikseä epävarmana, kunnes nousin vuoteeltani ja tassutin hänen vierelleen. Hän pujahti ulos. Minä itse hipsin varovaisesti pesän ulkopuolelle ja katselin jännittyneenä ympärilleni. Kissoja kääntyi katsomaan minua, kaksi oppilasta jopa pysähtyi minut nähdessään. Kiirehdin parin ketunmitan päässä olevan Mesiviiksen rinnalle kävelemään. Pieni kehoni oli jännittynyt, valmiina puolustautumaan - niillä vähäisillä, melkein olemattomilla pennun taidoillani, jotka omasin. Turkkiani kuumotti katseiden porautuessa minuun, kuin olisin ollut ainoa lähettyvillä oleva katsomisen kohde. Säpsähdin ja häntäni pörhistyi, kun aivan ohitseni loikki varoittamatta joku itseäni jonkin verran isokokoisempi. Sellainen soturioppilas kai? Olin hämmennyksissäni tästä koko paikasta. Mesiviiksi pysähtyi erään kiven juureen ja istuutui. Minä tein samoin, tosin melko jähmeästi. Kissoja kokoontui kiven eteen niiden muutaman ensimmäisen seuraan, jotka paikalla jo olivat. Katselin hämmentyneenä sekä hyvinkin varuillani ympärilleni. Kissat vilkuilivat minua ja huomasin, kuinka pari oppilasta supisi jotakin katse minussa. Hetken päästä sen suuren kiven laelle loikkasi kissa, ja minä katsoin häntä korvat hörössä.
"Hän on Helmitähti", supatti Mesiviiksi korvaani, "Jokiklaanin päällikkö."
Vilkaisin kollia hämmentyneenä ja käännyin takaisin katsomaan Helmitähdeksi kutsuttua naarasta. Tämä aloitti klaanikokouksen. Minä jännityin yhä pahemmin siinä vaiheessa, kun hän mainitsi "leiriin saapuneesta tulokkaasta". Katseet kääntyivät minuun.
"Helmiäisvirta löysi hänet joelta", maukui päällikkö ja vilkaisi minua. "Hän on toistaiseksi sairas, joten hän toipuu parantajan pesässä, mutta aikomuksissani on keskustella hänen sekä Kirkasmarjan kanssa. Harkinnassani on, jääkö pentu tänne vai ei."
Lävitseni kävi pelonväristys; entä jos päällikkö käskisi minun lähteä pois täältä? Tai entä jos hän antaisi minun jäädä, mutta kukaan ei hyväksyisi minua tänne? Tai entä jos en itse sopeutuisi tähän omituiseen paikkaan, jossa eli kissalauma, jonka jäsenillä oli tehtäviä ja he olivat soturioppilaita, klaaninvanhimpia ja sotureita ja vaikka mitä muita! Istuin jännittyneenä Mesiviiksen vieressä ja katselin hermostuneena vieraita kissoja päällikön selittäessä vielä jotakin.
//Mesi kenties?
Minulla oli tylsää. Oli ollut jo viimeiset pari päivää. Olin vain leikkinyt muiden pentujen kanssa. En ollut saanut viime öinä kovin hyvin unta. En oikein tajunnut sitä. Olin myös parina yönä ullut ulos pesästä ja katsonut ylös taivaisiin. Katsonut tähtiä. Mielessäni oli pyörinyt paljon ajatuksia. En ollut ertonut siitä kenellekään. En edes Apilapennulle. Olin istunut toissayönä aika kauankin ulkona. Sitten olin menny takaisin sisälle. Yhtäkkiä mahastani kuului outo kurina.
"Pöö!" huusi Apilapentu takaani samalla. Pomppasin ilmaan.
"Ei saa säikytellä!" sanoin hiljaa.
"Mahasi ääni on ihan hirveä", Apilapentu naukui.
"Minun on nälkä", nau'uin.
"Mene syömään", Apilapentu vastasi juosten jo pois. Astelin tuoresaaliskasalle. En ollut syönyt hirveästi tuoresaalista. Valitsin kasasta pienen kalan. En halunnut ottaa isoa, koska olin itsekin vielä niin pieni. Istahdin maahan ja katsoin kaalaa. En ollut maistanut kalaa aiemmin. Kumarruin ja haukkasi pienen palan. Kalan maku levisi suuhuni. Taivaallista! En ollut ikinä maistanut mitään parempaa. Haukkasin toisen, kaksi kertaa yhtä ison palan. Ei mennyt kauan, kun koko kala oli syöty. Lipaisin huuliani. Tekisi mieli ottaa toinen jo pelkästään maun takia. En kuitenkaan viitsinyt sillä eihän minulla ollut enää edes nälkä. Nousin ylös ja lähdin kohti pentutarhaa. Minulla ei ollut oikein mitään tekimistä. Vieläkään. Minusta tuntui, että olimme Apilapennun kanssa etääntyneet hiukan. Tai aika paljonkin. Leikimme kyllä vielökin yhdessä, mutta en oikein osannut puhua hänen kanssaan. Enkämuidenkaan kanssa. Aina kun joku oli tullut tervehtimään Apilapentua ja minua, olin antanut Apilapennun puhua ja ollut itse ujosti taustalla.
*Olenko minä ujo?* ajattelin Pohdin asiaa. En keksinyt siihen mitään vastausta. Karistin ajatukset mielestäni ja päätin mennä etsimään Apilapennun.
Seuraavana aamuna Putousvirta kävi sanomassa minulle ja Simpukkaloisteelle, että saisimme lopettaa vartioinnin. Nousin seisomaan ja venyttelin nautinnollisesti, koska en ollut liikkunut koko yönä paikaltani minnekään. Simpukkaloistekin verrytteli raajojaan ja vilkaisi minua huvittuneen oloisena, kun värisin hiukan.
"Onko kylmä?" hän kysyi.
"Ehkä vähän, kun on istunut koko ajan paikoillaan", sanoin ja pujahdin kollin edellä sisään leiriin.
"Mennäänkö valikoimaan paikat sotureiden pesästä?" Simpukkaloiste ehtotti tultuaan sisään perässäni.
"Mennään vaan", naukaisin ja astelin aukion poikki sotureiden pesälle, josta oli nyt määrä tulla kotipesäni luultavasti pitkäksi aikaa.
Simpukkaloiste seurasi minua ja huomasin hänen astellessaan rinnallani, kuinka kookas hopeanharmaa kolli oli. Olin hänen rinnaallaan kamalan pienikokoinen, tai ainakin minusta tuntui siltä. Kolli pujahti edelläni sotureiden pesään ja seurasin häntä.
Pesä oli tyhjillään, kun muut soturit olivat lähdössä partioihin, mutta ilma oli lämmin muiden nukkumisen jäljiltä. Nuuhkin makuusijoja löytääkseni jonkin vapaan.
"Tässä olisi kaksi vapaata vierekkäin", Simpukkaloiste vilkaisi minuun jäänsinisillä silmillään.
"Otetaanko nämä?" hän jatkoi.
"Luuletko, että haluan nukkua sinun vieressäsi?" vitsailin ja tönäisin kollin lapaa tahallani.
Hän tönäisi minua takaisin näyttäen minulle kieltä.
"Kyllä nämä kelpaavat", naukaisin sitten ja valtasin toisen vapaista makuusijoista itselleni.
Simpukkaloiste hymähti ja asettui toiselle makuusijalle.
"Kai me saadaan nukkua? Ei kai meidän pidä pian olla jossakin?" varmistin.
"Ei tietenkään tarvitse, olemme valvoneet koko yön. Saamme nukkua, ei partioita tänään, ainakaan nyt aamusta", Simpukkaloiste maukaisi ja käpertyi kerälle omalle makuusijalleen.
Asetuin paremmin omalleni ja suljin silmäni.
"Nuku hyvin", hän naukaisi minulle.
"Samoin", mumahdin raottaen toista silmääni vilkaisten kollia viimeisen kerran, ennen kuin yritin saada unen päästä kiinni.
Oli jotenkin outoa tulla niin hyvin toimeen Simpukkaloisteen kanssa. Minulle ei ollut ominaista olla kovin sulava sosiaalisissa tilanteissa, joten tuntui oudolta pystyä vitsailemaan tai puhumaan normaalisti. Ehkä olin vain ystävystymässä Simpukkaloisteen kanssa?
//278 sanaa
"Viimapentukaan ei liiku. Lähtikö hänkin pitämään hauskaa?" kimeä ääni naukui jossain kaukana. Muuta ei kuulunut. Eikä näkynyt. Vain mustaa.
"Ja minne emo lähti? Se, jonka nimi on Helmiäisvirta. Ei kai hänkin jättänyt minua tänne?", tuo sama ääni maukui. Kuka oli tämä maukuja? Ja keitä olivat ne, mitä tuo puhuja mainitsi?
"Voi Tomupentu", möreämpi ääni maukaisi. Kuului kahinaa.
"Viimapentu ei lähtenyt. Hän on tällä sinun kanssasi, sinun veljenäsi. Ja Helmiäisvirta...", tuo möreä ääni maukui, mutta lopetti kesken kaiken. Olisin halunnut hänen vielä jatkavan ja kertovan, mitä mystiselle Helmiäisvirralle oli käynyt.
"Helmiäsvirta mitä?" kimeä, läpitunkeva ääni tiukkasi. Tuon äänen omistajan täytyi olla mukava kissa. Mistä niin päättelin? Siitä, että hän aivan kuin luki ajatuksiani ja selvitti asioita.
"Helmiäisvirta lähti selvittelemän asioita", möreä ääni kertoi. Tuhahdin ja kierähdin ympäri, toiselle kyljelle. Kylmän väristykset kulkivat lävitseni saaden minut hytisemään ja värisemään kuonosta hännänpäähän.
"Kylmä!" vinkaisin ja päästin suustani ulahduksen. Se lämpö, mikä vieressäni mukavasta paikasta tulon jälkeen oli ollut, oli nyt kadonnut. Kuului taas kahinaa. Viereeni ilmestyi uusi suuri möykky. Ryömin sen luokse tuhisten. Käperryin kerälle ja siirryin niin lähelle lämmintä möykkyä, kuin vain oli mahdollista.
"Parempi? Tulehan sinäkin, Tomupentu", möykky vieressäni maukui.
"En tule", kimeä ääni vinkaisi. Kahinaa. Kimeä ääni vinkais pettyneenä. Suuri, lämmin möykky murahti jotain hampaiden välistä. Se kuulosti kuitenkin melko lempeältä. Sitten viereeni tupsahti uusi möykky. Se oli pieni, yhtä suuri kuin minä, ja sillä oli ikäviä piikkejä kehossaan. Nuo piikit raapivat kylkeäni möykyn asettautuessa makuulle pienen matkan päähän minusta. Pian vierestäni kuului tuhinaa ja annoin itsenikin vaipua tiedottomaan pimeyteen, joka erosi muusta elosta vain niin, ettei tuossa tilassa voinut ajatella.
"Helmiäisvirta", möreä ääni kuiskasi tajuntani rajamailla.
"Oletko kunnossa? Mitä sinä oikein olit tekemässä? Olet ihan märkä", ääni jatkoi, kun vastausta siltä taholta, jolle möykky puhui, ei kuulunut. Toinen ääni huokaisi.
"Kyllä minä olen kunnossa. Kielopentu ei ole. Mitä minä olin tekemässä? Olin suremassa, etkö sinä sitä muka tajunnut?" ääni maukui kivahtaen viimeisen lauseen. Kivahdus olikuitenkin pinallinen ja laiska. Hunajainen ääni huokaisi.
"Suremassa kiven juurella. Ja ajattelemassa. Miten kissa tarvitseekin niin paljon kuin pennun kuoleman tajutakseeen, kuinka tärkeitä kaikki eletyt hetket ovat? Kuinka voimme ollakin niin itsekkäitä? Ehkä Kielopentu ottettiin meiltä pois juuri siksi... me olimme niin itsekkäitä. Tai en minä sinusta tiedä. Sade ja kurja olo auttavat ajattelemaan, kun niiden yli pääsee, on jossakin klaanien yläpuolella, puolimatkassa Tähtiklaaniin. Kaikella, mitä Tähtiklaani tekee, on kyllä tarkoitus. Niin niin, ja se märkyys. Se kuuluu joka kissan elämään ja se on aivan normaalia. Kielopennun elämään se ei kuulunut. Hän ei koskaan saa tuntea veden valumista märällä turkilla. Häneltä otettiin se mahdollisuus pois", kirkas ja haikean oloinen ääni vuodatti oloaan, ilmeisesti pahaa sellaista.
"Voi sinua", möreä kähisi ja nousi pois vierestäni. Vingahdin tyytymättömänä. Kukaan ei kuitenkaan vastannut.
"Mitä elämä vain tuo, muista aina, että sinulla on kuitenkin kaksi pientä kollipentua, jotka tarvitsevat sinua nyt ja aina. Tähtiklaani taas... hmm", möreä ääni maukui. Kuului lisää kahinaa, kunnes pehmoinen lämpö tuli taas viereeni.
"Voi teitä. Minun pienet rakkaani", silkkinen ääni maukui ja karhea, lämmin ja märkä asia pyyhkäisi päätäni. Ynähdin tietämättä, pidinkö äskeisestä vaiko enkö. Tuo asia palasi ja pyyhkäisi päälakeani kahdesti. Ehkä minä pidin siitä. Ainakin siedin.
//Tomu alias Tomtom the PARSA?
//513 sanaa