Eräsijan synonyymit: kalavesi, oravimetsä, ulkopalsta, takamaa, pilkanmaa, miehenmetsä (sv. erämark, utmark, urfjäll, hump, utäga, skåra)1). Kalavesiin ja oravimetsiin ei liittynyt maanviljelyä. Muiden eräsijojen paikat mahdollistivat myös viljelyn lisäansiona.
Eränkävijöiden käyttämistä rakennuksista (erämajoista- tai pirteistä) on kirjallista tietoa 1500-luvulta. Erämaiden yhteydessä saatettiin metsästyksen ja kalastuksen lisäksi viljellä humalaa, kasketa sekä harjoittaa raudan- ja tervanpolttoa. 2)
Eränsijat sijaitsivat yleensä rannoilla ja saarilla, jolta käsin liikkuminen oli helppoa ja kalastaminen mahdollista. Eränsijojen paikkojen valintaan vaikuttivat myös viljelymahdollisuudet.3) Erämajojen tai -pirttien jäännöksiä voi olla vaikea havaita maastossa. Rakennuksien jäänteet muistuttavat ns. miilumajoja, mäkitupia ja pienempiä torppia. Asuinrakennuksen lisäksi eräsijojen yhteydessä voi olla myös saunoja, aittoja, venevajoja, kellareita ja säilytyskuoppia. Rakennusten tulisijoista saattaa olla näkyvillä luonnonkivistä koostuvia kiukaita. Rakennusten seinälinjat voivat erottua maastossa kivi- ja maavalleina tai pelkkinä kulmakivinä. Rakennusten seiniä on voitu rakentaa myös suoraan maan päälle. Eräsijojen ympäristössä voi olla raivausjälkiä ja kaskiraunioita. Eräsijaa on yleensä seurannut pysyvä asutus. Oravimetsiä ja kalavesiä on saattanut seurata torppa tai uudistila. Monet eräsijat ovat autioituneet niiden säännöllisen käytön päättyessä 1550-luvulla.
Taloille tai yksityishenkilöille kuuluneet alueiltaan rajatut ja omistussuhteiltaan tarkasti määritetyt eräsijat kalavedet ja oravimetsät tunnetaan historiallisista lähteistä jo keskiajalta ja aivan uuden ajan ensimmäisiltä vuosikymmeniltä4). Alueista käytetään lähteissä myös ruotsinkielistä erämark-termiä (sekä fiskevatten, ikorreskog)5). Toisaalta erämaa-termiä käytettiin jo keskiajalla nykyisessä merkityksessään kaukaisesta ja asumattomasta metsästä. Keskiajalta ja uuden ajan alusta on säilynyt luetteloita erämaista ja niiden omistajista. Koska pelkkä maa- ja karjatalous eivät riittäneet talonpoikien elannoksi, oli kylillä niiden lisäksi metsästykseen ja kalastukseen käytettyjä erämaita asumattomilla metsäalueilla ja rannikolla. Erämaat saattoivat sijaita pisimmillään jopa 300 kilometrin päässä kotitilasta. Niitä saatettiin myydä, vaihtaa tai jättää perinnöksi.6)
Erämailla vierailtiin usein kaksi kertaa vuodessa. Syksyllä ja alkutalvella metsästettiin, keväällä ja kesällä käytiin kalassa. Erällä käyntiin myös kauppaa paikallisten asukkaiden kanssa. Erällä oltiin samalla kertaa viikkokausia.7)
Eränkäynti suuntautui Varsinais-Suomesta ja Hämeestä Etelä-, Keski- ja Pohjois-Pohjanmaalle, Keski-Suomeen, Savon länsiosiin, Hämeeseen, Satakuntaan ja Uudenmaan rannikolle. Karjalasta suunnattiin Itä-Suomeen.8)
Luukko, Armas 1981. Erämark. Kulturhistoriskt lexikon för nordisk medeltid, band 4, Epistolarum–Frälsebonde. Helsingfors.
Suvanto, Seppo 1998. Keski-Suomen eräkausi. Keski-Suomen historia 1. Jyväskylä.
Kumpulainen, Miikka, Taavitsainen Jussi-Pekka & Vilkuna Janne 2012. From Wilderness to Society. The lost culture of late Iron Age Mediaeval Times in Central Finland. Människor i vikingatidens Mittnorden. Föredrag vid de Mittnordiska Arkeologidagarna i Östersund 2010. Fornvårdaren 32.
Taavitsainen Jussi-Pekka, Vilkuna Janne & Forssell Henry 2007. Suojoki at Keuruu. A mid 14th-century site of the wilderness culture in the light of settlement historical processes in Central Finland. Finnish Academy of Science and Letters. Annales Academiae Scientiarum Fennicae. Humaniora 346. Vaajakoski.
1) Förvaltningshistorisk ordbok
2) , 3) Suvanto 1998: 79–110.
4) , 5) Suvanto 1998: 79–110
6) , 7) Luukko 1981: 39–46.
8) DF 540; Lappalainen 1970.
wiki/eräsija.1479886922.txt.gz · Viimeksi muutettu: 2016/11/23 09:42 / Veli-Pekka Suhonen