Risto Nieminen - PDF
Download "Risto Nieminen 8.9.2000"
1 Risto Nieminen SELVITYSMIEHEN EHDOTUS KANSALAISTOIMINNAN JA LIIKETOIMINNAN JULKISEN TUKEMISEN ERIYTTÄMISESSÄ NOUDATETTAVISTA PERIAATTEISTA ERITYISESTI LIIKUNTAJÄRJESTÖJEN OSALTA
2 2 Sisällysluettelo: TOIMEKSIANTO JOHDANTO A URHEILUN MERKITYKSESTÄ A1 Urheilun seuratoiminta A11 Urheiluseurojen synty ja paikallinen merkitys A12 Urheiluseurojen toiminnan sisältö A13 Kansalliset kilpailujärjestelmät A14 Urheiluseurojen talous ja varainhankinta A2 Urheilu kansalaistoimintana A21 Kansalaistoiminta A22 Urheilun vapaaehtoistyö A3 Liikunta ja terveys A4 Urheiluviihde B AMMATTIURHEILU JA URHEILU LIIKETOIMINTANA B1 Ammattilaisuus B2 Ammattiurheilu Suomessa B21 Ammattiurheilun kehitys B22 Ammattiurheilun laajuus Suomessa B3 Kaupallinen urheiluviihde B4 Ammattiurheilu ja kaupallinen urheiluviihde Suomessa B41 Urheiluviihde liiketoimintana Suomessa B42 Ammattiurheilun ja kaupallisen urheiluviihteen taloudellinen perusta Suomessa B421 Tuottojen lähteet B422 Tuotot kontra kulut B423 Yhteenveto B4231 Ajopuuna ammattilaisuuteen B4232 Ammattilaisseurat voivat taloudellisesti huonosti B4233Taloudellinen ahdinko tunnetaan, tunnistetaan ja tunnustetaan liitoissa, liigoissa ja seuroissa B4234 Tavoitteet kaipaavat uutta arviointia ja täsmennystä B4235 Pitkän tähtäimen kehittäminen on puutteellista B4236 Urheilun liiketoiminnan tavoitteet B4237 Paikalliset tavoitteet B5 Muu urheilun liiketoiminta Suomessa C YHTEISKUNNAN TUKIPOLITIIKKA
3 D EHDOTUKSET D1 Kansalaistoiminnan ja urheilun liiketoiminnan erottaminen toisistaan D2 Kansalaistoiminnan esteiden poistaminen D3 Ammattiurheilulle ja urheilun liiketoiminnalle asettavat ehdot D31 Urheilun liiketoiminta ja valtionapu D32 Ammattiurheilun rajaukset D33 Valmennustuen lisääminen D35 Urheilijoiden kouluttautumisvastuu D4 Urheiluoikeuden professuuri D5 Ehdotusten saatteeksi 3
4 4 TOIMEKSIANTO Pääministeri Paavo Lipposen toisen hallituksen ohjelmassa todetaan, että edistetään taiteen, liikunnan ja nuorisotyön kansalaistoimintaa ja selkiinnytetään kansalaistoiminnan julkisen tuen periaatteet suhteessa liiketoimintaan. Tähän tavoitteeseen perustuen opetusministeriö on tänään antanut Teidän tehtäväksenne selvittää kansalaistoiminnan ja liiketoiminnan julkisen tukemisen eriyttämisessä noudatettavat periaatteet erityisesti liikuntajärjestöjen osalta. Tehtävänänne on niinikään selvittää kansalaistoiminnan järjestämistä ja kehittämistä vaikeuttavat, verotusta, työnantajavelvoitteita ja muita velvoitteita koskevat säädökset ja niiden tulkinnat sekä tehdä ehdotuksia niiden korjaamiseksi. Selvitystyötä on tarkoitus käyttää pohjana asian jatkovalmistelussa. JOHDANTO Urheilun murros viimeisen parinkymmenen vuoden aikana, ja erityisesti luvulla, on ollut vavisuttava ja näkyvä, vaikka päällisin puolin suuri osa liikuntatoiminnasta, urheilukilpailuista ja tapahtumista on kutakuinkin ennallaan. Suomessakin perinteinen urheilun kansanliike tuhansine urheiluseuroineen on jo osittain hävinnyt näkyvistä, kun julkisuuden pinnan on vallannut ammattiurheilun viihteellinen mutta raadollinen maailma. Osa perinteistä urheilutoimintaa, huippuurheilun sektorilla, on käytännössä omaksunut liiketoiminnan sisältöjä. Ja osa on siirtynyt ja siirtymässä jo muodollisestikin liikeyrityksiksi. Määrällisesti kyseessä on kokonaisuuden huomioon ottaen pieni, mutta näkyvyysarvoltaan suuri osa urheilutoiminnasta. Kansalaistoiminta on puristuksessa, jossa sen merkitys ja laajuus ei pääse näkyville ja jossa siihen ulotetaan urheilun liiketoiminnallisesta osasta lähtöisin olevia hallintobyrokraattisia vaatimuksia. Toimeksianto liittyy toisaalta tunnustettuun tarpeeseen tukea kansalaistoiminnan edellytyksiä ja toisaalta tarpeeseen tunnistaa kansalaistoiminnan ja urheilun liiketoiminnan erot ja erilaisuudet. Edelleen tehtävänä on ollut arvioida miten julkisen tuen periaate tulisi ratkaista kansalaistoiminnan ja liiketoiminnan välillä. Niinikään toimeksiantoon liittyi kansalaistoiminnan järjestämistä ja kehittämistä vaikeuttavien säädöksien selvittäminen sekä ehdotusten tekeminen niiden korjaamiseksi. Tältä kohdin olen selvityksessäni ehdottanut selvitystyön jatkamista laajemmalta pohjalta. Ristiriita kansalaistoiminnan tulevaisuuden ja byrokratian vaatimusten välillä on ilmeinen. On ensin saatava aikaan poliittinen ja yhteiskunnallinen päätös, jolla kansalaistoiminta hallitusohjelmankin mukaisesti saa erityisaseman. Tämä päätös on taas mielestäni mahdollisempi, kun kansalaistoiminnan sisältö tarkentuu, mikä taas edellyttää urheilun liiketoiminnan ja ammattiurheilun asemoimista kansalaistoiminnan ulkopuolelle. Laajan selvitystyön kautta voitaisiin haravoida kansalaistoiminnan koko byrokratiavaatimusten kirjo ja kohta kohdalta em. poliittisen ja yhteiskunnallisen päätöksen pohjalta - esittää yksinkertaistamismallit.
5 5 Urheilun ammattimaistuminen on niin voimakas piirre huippu-urheilussa, että sen vaikutuksia ja merkitystä on jo selvitetty. Ammattimaistumisen rinnakkaispiirre on oikeudellistuminen. Monet urheilun sisäänrakennetut säännöt eivät uudessa tilanteessa ole enää itsestäänselviä, eivät ehkä enää lailla perusteltavissakaan. Lokakuussa 1999 julkaistussa SLU:n Työsuhdetyöryhmän mietinnössä käydään selkeästi läpi ammattiurheilun problematiikkaa ennen kaikkea juuri oikeudellistumisen näkökulmasta. Mietinnössä käsitellään mm. yhdistys- ja yhtiömuotoista urheilua ammattiurheilun kannalta, kurinpidon oikeudellisia perusteita, työoikeudesta aiheutuvia rajoituksia urheilijan kurinpidolle ja ammattiurheilua yksilöurheilulajeissa. Mielestäni SLU:n Työsuhdetyöryhmän mietinnössä esitetään mietinnön tehtävän pohjalta vakuuttava kuva nykytilanteesta. Toimikunnan puheenjohtajana oli siviilioikeuden dosentti Heikki Halila. Keväällä 1997 ilmestyi Olli Rausteen teos Urheiluoikeus, jossa laajasti käsitellään urheilun ammattimaistumisen ja oikeudellistumisen seurauksia. Urheilijanäkökulmasta mm. Juha Rantasila on selvittänyt ja kirjoittanut urheiluammatista, sen sisällöstä ja työoikeudellisesta kohtelusta. Kaikkien tarkastelukulma on ollut se fakta, että ammattilaisuus on osa Suomen urheilun elävää käytäntöä. Kun oikeudellisesta näkökulmasta on jo olemassa vakuuttavaa, vaikka ei lähimainkaan riittävää, aineistoa, olen yrittänyt tarkastella urheilun liiketoimintaa ja ammattiurheilua hyvin käytännönläheisesti. Lähtien niistä vaikutuksista, jotka urheilun liiketoiminnalla ja ammattiurheilulla on koko suomalaiselle urheilulle ja sen kehittämiselle. Olen tietoisesti pyrkinyt hakemaan ydinkohtia ja ratkaisuja riippumatta ja huolimatta niistä lukuisista yksilö-, yhteisö-, sopimus-, kilpailu-, vero- ja muista oikeudellisista seikoista, jotka kuhunkiin ehdotukseeni liittyvät ja jotka on sittemmin tietysti yksityiskohtaisesti ratkaistava. Kun olen etsinyt ratkaisua kansalaistoiminnan ja ammattiurheilun hyvinvoinnille ja rinnakkaiselolle, en ole päätynyt hyväksymään kaikkea urheilun ammattimaistumiseen johtanutta kehitystä vain kylmänä faktana, vaan olen pyrkinyt myös arvioimaan tuon kehityksen järkevyyttä. A URHEILUN MERKITYKSESTÄ A1 Urheilun seuratoiminta A11 URHEILUSEUROJEN SYNTY JA PAIKALLINEN MERKITYS Suomessa urheilulla on pitkä ja vahva kansalaistoiminnan pohja. Kun kilpaurheilu 1900-luvun alussa nopeasti valloitti Suomen, perustettiin maassa vauhdikkaasti ja suuren innostuksen vallassa urheiluseuroja. Urheilutoiminta Suomessa onkin poikkeuksellisen selkeästi rakentunut urheiluseurojen alustan varaan. Kilpailu- ja valmennusjärjestelmät lähtevät lähes kaikissa urheilumuodoissa juuri urheiluseuratasolta. Suomessa on tällä hetkellä noin 7200 toimivaa urheiluseuraa (SLU).
6 6 Urheiluseurat ovat tarjonneet kansalaisille toimintahalun ja aktiivisuuden purkautumisen väylän hyväksytyissä ja arvostetuissa puitteissa. Urheiluseura on ollut lähtökohdiltaan sosiaalisesti varsin tasa-arvoinen toiminta-alue, jolla menestymisessä into ja tarmo ovat olleet ensisijaisia muodolliseen koulutukseen tai kirjaviisauteen nähden. Lisäksi urheiluseura on voinut tarjota hyvin monenkaltaisia toimintamahdollisuuksia, joilla kaikilla näyttäisi kansalaisen ja seuran jäsenen kannalta olevan suoria omaan ympäristöön positiivisesti heijastuvia vaikutuksia. Urheiluseurat ovat alusta alkaen muodostuneet vahvoiksi paikallisiksi toimijoiksi. Urheiluseuroilla on edelleenkin erittäin vahva osuus ja merkitys paikallisen identiteetin kannalta. Näin on, oli sitten kyseessä korkeimmalla sarja- tai liigatasolla urheileva, huippu-urheiluun keskittyvä seura tai jäsentensä ja paikkakuntalaisten liikuntaharrastusten edistämiseen ja järjestämiseen keskittynyt seura. Tunnettu urheiluseura luo paikallista imagoa ja arvostusta. Urheiluseurojen vahvuus, ja miksei niiden määräkin, luovat paikkakunnasta aktiivisuuden ja energisyyden kuvaa. URHEILUSEUROILLA JA URHEILULLA ON SUURI MERKITYS PAIKALLISEN IDENTITEETIN LUOJANA JA VAHVISTAJANA. URHEILUSEUROILLA ON SUURI MERKITYS PAIKALLISTEN URHEILUHARRASTUSTEN OLOSUHTEIDEN JA MAHDOLLISUUKSIEN TARJONNASSA, LUOMISESSA JA EDISTÄMISESSÄ. A12 URHEILUSEUROJEN TOIMINNAN SISÄLTÖ Varsinkin luvuilla urheilulla ja urheiluseuroilla oli aitoa aatteellista sisältöä, jossa kansallis- ja paikallisylpeys yhtyivät uudenlaiseen ruumiilliseen toimintatarmoon. Urheilu oli myös arvo ja aate sinänsä: terveen henkisen ja fyysisen elämäntavan sekä reilun kilpailun ilmentymä. Suomen kansainvälinen urheilumenestys toi aatteeseen oman kansallista itsetuntoa nostavan lisänsä. Urheiluseuratoiminnan positiivinen sisältö on säilynyt, vaikka sen aatteen sisältö on kokenut murroksen. Urheilua sinänsä ei edes koeta aatteeksi, mutta urheilutoiminnan käytännöllisiä tuloksia, erityisesti lasten ja nuorten harrastusmahdollisuuksia, arvostetaan hyvin paljon. Nuorten urheilun arvo koetaan siinä, että urheilu kykenee menestyksellisesti kilpailemaan negatiivisten vaihtoehtojen kanssa. Energiaa purkautuu kasvattavan liikunnan kanssa. Nuoret pysyvät pois kadulta. Urheilun rooli nuorisokasvattajana on laaja ja merkityksellinen. Urheiluseurojen nuorisotoiminnan aktiivisuutta ja määrää pidetään entistä tärkeämpänä seuran ja urheilun laadun mittarina.
7 7 Urheiluseuroissa organisoitu urheilutoiminta sisältää harrastusta laidasta laitaan. Urheiluseurat järjestävät jäsenilleen liikuntamahdollisuuksia sekä kilpa- että kuntourheilussa ja ohjaavat kyseisiä harrastuksia. Vakavammassa kilpaurheilutoiminnassa urheiluseurat organisoivat valmennusta urheilijoille ja joukkueille. Kilpaurheilussa urheiluseurat ovat sekä paikallisella että valtakunnallisella tasolla toiminnan perussolu, joiden kautta koko toiminta on järjestäytynyt. Urheiluseurat ohjaavat jäseniään liikunnallisen elämäntavan piiriin, järjestävät liikuntamahdollisuuksia ja toimivat niiden kehittämiseksi. URHEILUSEUROJEN TOIMINTAA PIDETÄÄN YLEISESTI TÄRKEÄNÄ. URHEILULLA ON MERKITYKSELLINEN JA LAAJA ROOLI NUORISOKASVATUKSESSA. A13 KANSALLISET KILPAILUJÄRJESTELMÄT Urheilun sisäisen logiikan kannalta on välttämätöntä organisoitua kansallisesti ja kansainvälisesti. Siten voidaan esimerkiksi eri urheilumuotojen säännöt ja sääntökehitys ylläpitää yhtenäisenä. Tämä on puolestaan tarpeen siksi, että kilpaurheilun luonteeseen kuuluu myös pyrkimys kykyjen mittaamiseen korkeimmalla mahdollisella tasolla. Kansallinen ja kansainvälinen organisoituminen mahdollistaa kansainvälisen kilpailutoiminnan urheilumuodon kannalta oikeissa puitteissa ja mittakaavassa. Vastaavasti hallinnoidaan kansallisten ja kansainvälisten sääntöjen sekä kansallisen kilpailujärjestelmän kautta kansallista kilpailutoimintaa. Vastuussa ovat kansalliset urheiluliitot, joiden jäsenyydet rakentuvat urheiluseuroihin ja jotka puolestaan muodostavat kansainväliset urheilumuotojen erikoisliitot. Urheiluliittojen hallinnoimaan kansalliseen kilpailujärjestelmään on syntynyt myös erityisjärjestelyitä. Palloilulajien ylin sarjataso on useassa palloilulajissa erotettu muusta kilpailujärjestelmästä siten, että sarjatasoa hallinnoi urheiluliiton sijasta ja urheiluliiton kanssa tehdyn sopimuksen puitteissa kyseisessä sarjassa pelaavien seurojen oma organisaatio, kuten Jääkiekon SM-liiga ja Jalkapalloliiga. Täten tehty organisointi perustuu tarpeeseen eriyttää päätöksenteon tasolla huippuurheilu ja muu kilpaurheilu, koska erityisesti toimintaan liittyvän taloudellisen päätöksenteon perusta on koettu näillä tasoilla erilaiseksi. Ylimmän sarjatason huippu-urheiluseurat ovat käytännössä halunneet päätösvallan omissa asioissaan. Tämän vallan liitot ovat niille luovuttaneet tietyin ehdoin, jotka pääasiassa liittyvät kilpailusääntöihin ja edustusurheiluun (kansainväliset arvokilpailut). Urheiluliittojen hallinnoima kansallinen kilpailujärjestelmä on koko kilpaurheilun historian ajan Suomessa perustunut pelkästään kilpaurheilun urheilulliselle pohjalle. Tässäkin suhteessa on ilmennyt muutostarpeita, joiden syy on urheiluviihteen kaupallistuminen.
8 Yhä useammassa palloilulajissa, jossa on koettu ammattiurheilun ja markkinoiden paineita, on keskusteltu ja valmisteltukin malleja, joissa ylimmän, kaupallisesti kiinnostavimman kilpatason suhteen tehtäisiin erityisjärjestelyitä muulta kuin perinteiseltä kilpaurheilullisen menestyksen pohjalta. Julkisessa keskustelussa on ollut esimerkiksi ajatukset villin kortin myöntämisestä ylimmälle sarjatasolle sekä sarjan sulkeminen. Villin kortin tapauksessa jollekin tai joillekin seuroille myönnettäisiin oikeus pelata ylimmällä tasolla, vaikka kyseistä sarjapaikka ei olisi hankittu urheilukilpailullisin perustein. Syynä villiin korttiin olisi koko lajin, erityisesti sen ylimmän tason ja siinä pelaavien seurojen yhteinen taloudellinen etu. Näin turvattaisiin esimerkiksi se, että tärkeimmät väestö- ja talousalueet olisivat edustettuina ylimmällä sarjatasolla. Kysymys on ennen kaikkea taloudellisista eduista ja taloudellisen hyödyntämisen mahdollisuuksista, mutta villiä korttia voi tietenkin myös perustella urheilumuodon urheilullisilla, erityisesti nuorisovalmennukseen ja urheilumuodon valtakunnallisen kiinnostavuuden kehittämiseen liittyvillä eduilla. Sarjan sulkeminen on vielä voimakkaampi toimenpide. Sulkemisajatuksen tausta on puhtaasti taloudellinen, mutta pitkän tähtäyksen näkökulmasta taloudellisten etujen todentuminen tietysti edistää myös ko. urheilumuodon urheilullisia valmiuksia. Suljetussa sarjassa pelaisivat samat joukkueet ilman pelkoa putoamisesta. Tämä mahdollistaisi pitkä tähtäyksen taloudellisen suunnittelun ja kulujen järkeistämisen. Suljettu sarja ei suinkaan ole vieras ajatus kansainvälisessä käytännössä. Tyypillisimmät esimerkit tulevat Pohjois-Amerikan ammattiurheiluista, joista tärkeimmät koripallo, amerikkalainen jalkapallo, baseball ja jääkiekko toimivat ilman kansallista sarjajärjestelmää, jonka ylimpänä tasona liiga tai mestaruussarja toimisi. Itse asiassa liigat seuroineen ovat puhtaasti liikeyrityksiä. Nämä ammattilaissarjat ovat suljettuja sikäli, että urheilullisin perustein niihin ei nousta tai niistä pudota. Sarjaan voidaan kuitenkin ottaa uusia seuroja, tai vanhoja poistaa tai siirtää uusille paikkakunnille, taloudellisen perustein. Ammattiurheilu ei sinänsä edellytä suljettuja sarjoja. Siitä ovat osoituksena eurooppalaiset palloilusarjat. Yhdysvalloista kuitenkin puuttuu kansallisen kilpailujärjestelmän traditio. Todettakoon, että amerikkalaisen urheilun toinen kulmakivi yliopistourheilu perustuu sekin palloilulajien osalta tietyllä tavalla suljettuun järjestelmään, jossa yliopistot sopivat otteluohjelmastaan ilman eurooppalaisittain keskitettyä sarjajärjestelmää. Sekä villin kortin salliminen että suljettu sarja ovat hyvin voimakkaita muutoksia suhteessa perinteiseen urheilun kilpailujärjestelmään. 8 URHEILUSEURAT OVAT KANSALLISEN KILPAURHEILUN PERUSYKSIKÖITÄ. KANSALLISISSA KILPAILUJÄRJESTELMISSÄ ON MUUTOSPAINEITA TALOUDELLISEN PÄÄTÖKSENTEON JA MARKKINOIDEN HYÖDYNTÄMISEN KANNALTA.
9 9 A14 URHEILUSEUROJEN TALOUS JA VARAINHANKINTA Urheiluseurojen varainhankinnan tarve ja merkitys on voimakkaasti korostunut, koska varsinaisen urheilutoiminnan järjestäminen on kallistunut. Tämä puolestaan on johtunut hyvin monesta syystä. Ensinnäkin liikuntapaikkojen maksut tai vuokrat, oli kyseessä sitten kunnalta tai yksityiseltä hankitut tilat, ovat nousseet. Siihen on johtanut toisaalta kuntatasolla esimerkiksi kustannusvastaavuuden vaatiminen. Toisaalta vaatimustaso liikuntapaikkojen laadun ja monipuolisuuden suhteen on nopeasti kasvanut. Toiseksi urheiluseurat joutuvat entistä enemmän maksamaan urheilutoiminnan järjestämisestä ja liikunnan ohjaamisesta. Halu vapaaehtoistyöhön näyttäisi näiltä osin vähentyneen. Asia ei kuitenkaan ole aivan näin yksinkertainen. Liikunnanohjaamisenkin alueella vaatimustaso on monessa suhteessa kasvanut niin, että harrastajat edellyttävät ohjaajilta korkeatasoista ammattitaitoa. Kun taas ammattitaito on hankitun koulutuksen tulos, ammatti tai ainakin pitkälle jalostettu harrastus, ohjaajat odottavat korvausta ajankäytöstään ja vaivannäöstään usein silloinkin, kun ovat ko. urheiluseuran aktiivijäseniä. Sinänsä tietysti on ristiriitaista, että kärjistäen sanoen - vapaaehtoistoiminnassa varainhankinnan merkitys on kasvanut, kun vastaavasti urheilutoiminnan järjestämisessä tai paremminkin ohjaamisessa - vapaaehtoistoiminta on suhteellisesti ottaen vähentynyt. Muutos tässä suhteessa perustuu kuitenkin ennen kaikkea liikuntakulttuurin sisällön monipuolistumiseen ja vaatimustason kasvuun. Urheilun järjestäminen on kallistunut myös muilla tasoilla. Tapahtumien järjestämisessä on alueita, jolla edellytetään, vaikkapa turvallisuuteen liittyen, nykyisin selkeästi ammattitaitoista maksettua työvoimaa. Urheilun kilpailujärjestelmän sisällä vaatimustaso on myös kasvanut. Olosuhteille ja välineille asetetaan suurempia vaatimuksia. Kuljetuskulut ovat entistä tavallisempi osa kilpailutoiminnan kustannuksia. Seurojen varainhankinnassa on vuosien saatossa ollut käytössä nippu perinteisiä keinoja ja alati uusiutuva tuoreiden ideoiden kukinto, joka kyllä usein myös kuivuu, tai imetään tyhjiin, nopeasti. Yleishyödyllisten yhdistysten yksi taloudellinen perusta on tietysti jäsenmaksut, jotka Suomessa muutamia urheilulajeja lukuunottamatta ovat yleensä hyvin kohtuulliset. Varoja on hankittu ilmoituksilla, arpajaisilla, tapahtumia (tansseja, seminaareja jne.) järjestämällä, erilaista myyntiä järjestämällä, erilaisia palveluita myymällä jne. Kilpailutoiminnan tuotot, katsojatulot, ovat ylimmän urheilullisen tason seuroilla yksi tulonlähteistä. Näillä seuroilla on myös ollut mahdollisuus sponsorihankintaan joko koko seuralle tai sen edustusurheiluyksiköille. Kaiken kaikkiaan varainhankinnan tuloksellisuuden ydin on ollut ja on seurojen jäsenten vapaaehtoistyössä eli ns. talkootyössä. Varainhankintamuotojen kirjo on mahtava. Se kertoo urheiluseuroissa toimivien ihmisten sosiaalisten taustojen terveestä erilaisuudesta sekä halusta ja innosta toimia oman seuran hyväksi. Kansalaistoiminnan näkökulmasta varainhankinta on myönteinen mahdollisuus. Se mahdollistaa aktiivisen toimimisen ja vaikuttamisen urheiluseurassa myös niille, joille itse urheilutoimintaan osallistuminen ei ole mahdollista tai mieluisaa.
10 10 Varainhankinnan hankalahko piirre on se, että aina aktiivisuus varainhankinnassa ei korreloi suoraan aktiivisuuteen urheilutoiminnassa. Hankitut varat ja niiden käytön tarve ja mielekkyys eivät välttämättä kohtaa. Joka tapauksessa urheiluseurojen varainhankinnan merkitys kasvaa edelleen ja kaikki mahdollisuudet ja keinot, joilla varainhankintaa helpotetaan, tuovat urheiluja kansalaistoimintaan lisää voimaa. Varainhankinnan esteeksi tai hankaloittajaksi on tullut hallintobyrokratian vaatimukset. Laajasti toimiva seura ei enää käytännössä selviydy hallintobyrokratiasta palkkaamatta asiantuntevaa henkilökuntaa. Toiminnan sijasta resursseja ohjautuu byrokratiaan. Tilanne on ristiriitainen koko kansalaistoiminnan olemuksen kannalta. Byrokratia ja ammattimaistuminen heikentää kansalaistoiminnan olemusta ja sisältöä, kun vastuu siirtyy ammattilaisille. Toiminnan laajentuminen johtaa byrokratiaverkkoon, josta selviytyminen ei innosta kansalaistoiminnasta kiinnostuneita. SLU on selvittänyt sitä verkkoa, johon aktiivinen urheiluseura hallinnollisesti joutuu. Tehtävää on kuitenkin jatkettava laajan ja yksityiskohtaisen selvityksen aikaansaamiseksi, jotta päätökset seurojen toiminnan ja varainhankinnan helpottamiseksi voidaan tehdä ja perustella. VARAINHANKINNAN MERKITYS KASVAA MAKSUJEN JA KUSTANNUSTEN LISÄÄNTYESSÄ JA VAATIMUSTASON KASVAESSA. ERILAISET LISÄÄNTYVÄT TALOUSHALLINTO- JA MUUN HALLINTOBYROKRATIAN VAATIMUKSET OVAT SEUROILLE RASKAITA JA TOIMINTAA LAMAUTTAVIA. A2 Urheilu kansalaistoimintana A21 KANSALAISTOIMINTA Urheiluseurat ovat yhdistyksiä, jotka pääasiassa toimivat avoimen jäsenyyden pohjalta. Seuran aktiivisilla jäsenillä on todellinen mahdollisuus vaikuttaa urheiluseuran toimintaan. Urheiluseurat ovat organisoituneet urheilumuodoittain urheiluliittoihin, joissa vaikuttaminen tapahtuu liiton sääntöihin perustuvan järjestöllisen demokratian pohjalta. Kaiken kaikkiaan, ottaen huomioon urheiluseuratoiminnan määrän, on urheiluseurojen ja liittojen parissa tapahtuva yhdistystoiminta erittäin laajaa. Yhdistys- ja järjestötyön kautta kansalaistoiminnan demokraattinen luonne toteutuu urheilussa. Kyseessä on laajuuteensa johdosta koko kansakunnan demokraattisten toimintamallien kannalta tärkeä instituutio. Samaan aikaan urheiluseurat siis antavat urheiluharrastusten parissa runsaasti muita toimintamahdollisuuksia. Urheiluseurat ovat väylä aktiivisuuden toteuttamiseen niin suoraan toimintaan urheilukentällä kuin toiminnan sisällön ja edellytysten kehittämiseen seuran yhdistystoiminnan tasolla.
11 11 Urheilun parissa korostetaan usein, että urheilu on maan laajin kansalaistoiminnan muoto. Väitettä voi pitää oikeutettuna. Kansalaistoiminta on erityisen merkityksellistä nyky-yhteiskunnassa. Urheilun rooli kansalaistoiminnan ytimessä merkitsee, että kyse on muustakin kuin liikunnasta. Urheiluseurojen tulos on mitä suurimmassa määrin kansalaisten hyvinvointia ja yhteistä kansallista hyvinvointia. Nykyisen hallituksen ohjelmassa kansalaistoiminnan mahdollisuuksien parantamista korostetaan monin paikoin. URHEILU ON SUOMEN LAAJIN KANSALAISTOIMINNAN MUOTO. URHEILUN KANSALAISTOIMINNAN AKTIIVISUUDELLA JA LAAJUUDELLA ON POSITIIVISTA YHTEISKUNNALLISTA MERKITYSTÄ. URHEILUSEUROJEN TULOS ON KANSALAISTEN HYVINVOINTIA JA YHTEISTÄ KANSALLISTA HYVINVOINTIA. KANSALAISTOIMINNAN TULISI OLLA VALTIOVALLAN ERITYISESSÄ SUOJELUKSESSA. A22 URHEILUN VAPAAEHTOISTYÖ Suomalaisen urheilun kansallisia erityispiirteitä on urheiluseurojen piirissä tapahtuva vapaaehtoistyö ja sen määrä. Vapaaehtoistyö, joka on yleensä koko seuratoiminnan perusta, voidaan jakaa kolmeen kategoriaan. Ensinnäkin toiminta seuran erilaisissa elimissä. Toiseksi seuran urheilutoiminnan järjestämiseen osallistuminen. Ja kolmanneksi osallistuminen varainhankintaan seuratoiminnan hyväksi. Osallistuminen urheilutoiminnan järjestämiseen sisältää sekin kaksi näkökulmaa. Harjoitusten ja tapahtuminen ohjaaminen tai valmentaminen on tietenkin juuri varsinaista urheilutoimintaa. Esimerkiksi kilpailutoiminta vaatii kuitenkin myös paljon muunlaista työtä: ladut täytyy tehdä, kentät tai kilpailupaikat kunnostaa, tapahtumissa vaaditaan järjestelyväkeä jne. Perinteisesti ilmaistuna kyseessä on talkootyö. Tämä on tärkeä ja oleellinen osa seuran urheilutoimintaa. Suomalaisessa traditiossa urheiluseurojen on ollut helppo motivoida jäseniään nimenomaan suoraan urheilutapahtumien järjestämistä tukevaan toimintaan. Nopeasti kasvava alue aktiivisesti toimivien seurojen toiminnassa on ollut varainhankinta. Onnistuneen varainhankinnan keskeinen piirre on usein juuri vapaaehtoistyön talkootyön käytön mahdollisuus. Varainhankintahan sinänsä voi tapahtua kokonaan varsinaisen urheilutoiminnan ulkopuolella, yksinkertaisena esimerkkinä tavattoman monipuolisesta alueesta mainittakoon vaikka myyjäiset. Jos urheiluseura yrittäisi ammattimaistaa varainhankinnan, voisi seurauksena olla varainhankinnan tuottojen supistuminen. Surulliset tarinat urheiluseuratasolta kertovat varainhankintaprojekteista, joiden tuotot eivät ole riittäneet edes tuottoa hankkimaan palkatun henkilökunnan (tai yrityksen) palkoista ja kuluista.
12 12 Vapaaehtoistyön merkitystä on vaikea yliarvioida. Tärkeää on se, että urheiluseuratoiminnassa vapaaehtoistyö voi tapahtua hyvin monipuolisella tavalla. Se voi olla suoraa urheilutoimintaa, se voi olla urheilun järjestämisestä auttavaa tai tukevaa toimintaa. Lisäksi se voi olla aivan muuta toimintaa, jonka päämääränä on varainhankinta urheilutoiminnalle. Käytännöllisesti katsoen kaikille löytyy näin toiminnallinen mahdollisuus. Kansalaistoiminnan näkökulmasta on tärkeää, että urheiluseuroissa mahdollisimman vahvasti yhä arvostetaan ja painotetaan vapaaehtoistyötä. Yhteisellä ja tasa-arvoisella osallistumisella on arvo sinänsä. Monet merkit osoittavat, että yksilöiden halu ostaa vapaaehtoistyön osuus rahalla eli vapautua vapaaehtoistyöllä maksamalla suoraan rahaa on muilla yhteiskunnan sektoreilla lisääntynyt. Kansalaisyhteiskunnalle vapaaehtoistyöllä on kuitenkin erityisesti paikallisella tasolla - elämänlaadun, vaikuttamisen, identiteetin ja yhteisyyden kannalta tärkeä ja kohottava merkitys. Liikunnan rahoituksen tutkijan Kari Puronahon tutkimusten mukaan urheiluseurojen vapaaehtoistyön arvo on yli neljä miljardia markkaa vuodessa. Näin syntyvä tulos kansalaistoiminnan hyväksi on merkitykseltään valtava. Vastaavasti vapaaehtoistyön tulosten vähentyminen ja menettäminen olisi vaikutuksiltaan koko yhteiskunnan kannalta masentava kehityssuunta. Vapaaehtoistyön kannalta tuhoisa vaikutus olisi myös siihen kohdistuvalla verotuksella, mitä koskevia ehdotuksia on myös esiintynyt. VAPAAEHTOISTYÖN SÄILYTTÄMINEN ON OLEELLINEN OSA KANSALAISTOIMINTAA JA KANSALLISTA ELINVOIMAA. VAPAAEHTOISTYÖN TALOUDELLINEN JA SISÄLLÖLLINEN ARVO ON ERITTÄIN MERKITTÄVÄ. A3 Liikunta ja terveys Liikunnan ja terveyden välinen suhde on tutkittu alue. Liikunnalla voidaan todeta olevan monimuotoisia positiivisia vaikutuksia sekä fyysiseen että henkisen terveyteen. Säännöllinen liikunnanharrastus vaikuttaa edistävästi ja ylläpitävästi suoraan ihmisen työ- ja toimintakykyisyyteen. Tätä kautta liikunnalla voi olla suuria kansantaloudellisia merkityksiä. Näistä vaikutuksista on myös runsaasti tutkimusja selvitysaineistoa. Urheiluseurojen ja liittojen työllä on vastaavasti merkitystä liikunnanharrastuksen yleistämisessä ja lisäämisessä. Liikuntajärjestöt, seurat ja liitot, järjestävät itse liikuntamahdollisuuksia. Ne toimivat ja vaikuttavat liikuntamahdollisuuksien ja olosuhteiden kehittämiseksi ja lisäämiseksi. Ne myös usein pyrkivät lisäämään tietoisuutta liikunnan myönteisistä vaikutuksista sekä jäsentensä piirissä että laajemminkin. Lisäksi urheilutoiminta, sekä kilpa- että kunto- ja virkistysliikunnan alueella, antaa sekä käytännön tasolla että median välityksellä myönteisiä liikunnan harrastukseen kannustavia esimerkkejä.
13 Suuri osa liikuntaharrastuksesta tapahtuu tietysti kuitenkin sinänsä urheiluseuratoiminnasta riippumatta. Omaehtoinen liikunnanharrastus on mahdollista ilman minkäänlaista organisoidun urheilutoiminnan myötävaikutusta. Paikallisten liikuntapaikkojen ja olosuhteiden rakentamisessa ja kehittämisessä paikallisilla urheiluseuroilla voidaan kuitenkin kokonaisuutena arvioida olleen positiivinen vaikuttajan rooli joskus enemmänkin. Urheiluseurojen lisäksi urheilutoiminnan järjestäjinä ovat paikallisella tasolla toimineet kunta, työpaikat, muut kuin urheilun alalla toimivat yhdistykset sekä myös vapaasti organisoituneet ryhmät. Urheiluseuroilla on kuitenkin usein oleellinen rooli säännöllisen harrastustoiminnan järjestäjänä. Jotkut urheiluseurat ovat pyrkineet, sekä liikunnanharrastuksen edistämisen että varainhankinnan näkökulmasta, järjestämään hyvinkin systemaattista liikuntapainotteista palvelutoimintaa. Jotkut urheiluseurat ovat pyrkineet myös omin kustannuksin luomaan liikuntapaikkoja ja olosuhteita. Samaan aikaan kunto-, terveys- ja virkistysliikunnan sektorille on syntynyt myös alueelle on syntynyt myös yhä enemmän yksityistä liiketoimintaa. 13 LIIKUNNALLA ON LAAJOJA JA MONIPUOLISIA TERVEYDELLISIÄ TOIMINTA- JA TYÖKYKYISYYTTÄ EDISTÄVIÄ VAIKUTUKSIA, JOILLA KANSANTALOUDELLISESTIKIN ON SUURI MERKITYS. URHEILUSEUROILLA JA LIITOILLA ON TÄRKEÄ JA AKTIIVINEN ROOLI JA MERKITYS SEKÄ LIIKUNTATOIMINNAN JÄRJESTÄJINÄ ETTÄ LIIKUNNANHARRASTUKSEN, -OLOSUHTEIDEN JA - MAHDOLLISUUKSIEN EDISTÄMISESSÄ. A4 Urheiluviihde Urheilun ja liikunnan harrastus on sinänsä hauskaa ja viihdyttävää. Urheiluviihteellä tarkoitetaan nykyisin kuitenkin lähinnä urheilun seuraamista, penkkiurheilua, palvelevaa ja sitä taloudellisesti hyödyntävää urheilutarjontaa. Tässä mielessä urheiluviihde voidaan jakaa kahteen osaan. Urheilun seuraaminen on jo sinänsä viihdyttävää riippumatta oikeastaan urheilusuoritusten tasosta. Kilpailemisen ja esittämisen ilon ja jännityksen välittyminen katsojalle ei edellytä aina huippuosaamista ja huippu-urheilua. Toisaalta huippu-urheilussa viihteen ja ajanvietteen monet elementit ovat maksimaalisessa käytössä. Huippuurheiluviihde onkin käytännössä erittäin merkittävä kaupallisen viihteen alue sekä kansallisella että ylikansallisella tasolla. Urheiluviihdettä on tarjolla runsaasti urheiluseurojen toimesta. Ns. suuri yleisökin osaa nauttia urheiluviihteestä muutenkin kuin huippu-urheilun kautta. Ainakin erilaiset nuorisoturnaukset (Helsinki cup) ja joskus senioriturnauksetkin jopa vetävät väkeä katsomoihin. Vastaavasti urheiluviihteen paikallinen kiinnostavuus ei siis liity vain huippu-urheiluun, vaan alemmantasoinenkin urheilukilpailu voi usein herättää paikallisella tasolla ja paikallisista lähtökohdista laajaa kiinnostusta.
14 14 Huippu-urheiluviihteen tasolla tarjonta on Suomessakin varsin monipuolista. Tarjontaa tapahtuu sekä kansallisen että kansainvälisen kilpailutoiminnan kautta. Huippu-urheiluviihteen ytimenä on toisaalta itse urheilusuorituksista ja niiden taidokkuudesta ja kilpailun jännityksestä nauttiminen sekä toisaalta joissakin tapauksissa suosikkiyksilön tai joukkueen suoritukseen eläytyminen ja kannustaminen. Urheilullisesta kyvykkyydestä, taidosta ja jännityksestä nauttimisen mahdollistaa urheilun yleismaailmallinen ymmärrettävyys. Vaikka paikalliset ja alueelliset painotukset eri urheilumuotoihin suuntautumisessa ovat selvät, urheilun ja kilpailun peruskieli on yhteinen. Lisäksi vaikka urheilukilpailun tai ottelun kulku on sinänsä kaavamainen, on jokainen tapahtuma ainutkertainen, mikä mahdollistaa urheiluviihteestä nauttimisen kerta toisensa jälkeen. Puitteet ovat samat, mutta tarina kerrotaan aina uudella tavalla. Urheiluviihteellä on mielenkiintoista omaa erityislaatua ja oheisarvoja, joiden merkitystä ei kuitenkaan ole paljoa tutkittu. Urheilun kilpailujärjestelmän systemaattisuus tarjoaa hyvän pohjan ajan jäsentämiseen. Suurtapahtumat, kilpailut ja sarjat seuraavat toisiaan systemaattisesti, vaikka niiden sisällä voittajat ja tulokset ainutkertaisella tavalla vaihtuvat. Vuotuisella tasolla urheilu tarjoaa jatkuvasti mahdollisuuden ajasta kiinnipitämiseen, ajankulu on konkreettisesti sidoksissa vaikkapa sarjojen edistymiseen. Ratkaisut seuraavat tiettyinä vuodenaikoina. Pitkällä tähtäyksellä taas urheilun tarjoaa paljon mahdollisuuksia muistamiseen : sinä vuonna kun Lukko voitti suomenmestaruuden, Münchenin olympiakisojen vuonna jne. Urheiluviihteen seuraaminen on yhteiskunnallisesti suhteellisen neutraali mutta elämysten kannalta vahva tapa olla ajankulussa mukana. Toisaalta urheiluviihde tarjoaa erinomaisen tunnevoimaisten elämysten mahdollisuuksia. Alueella, jonka kilpailullisilla tuloksilla ei sinänsä ole merkitystä yhteiskunnassa, syntyy jatkuvasti vahvoja elämyksiä, joilla on suoria ja suuria yhteyksiä paikalliseen ja kansalliseen identiteettiin. Urheiluseuroilla todellakin on tärkeä osuus ja merkitys paikallisen identiteetin kannalta. Tunnettu urheiluseura luo paikallista imagoa ja arvostusta. Urheiluseurojen vahvuus, ja miksei niiden määräkin, luovat paikkakunnasta aktiivisuuden ja energisyyden kuvaa. Yhä tärkeämmiksi tässä suhteessa ovat muodostuneet urheiluviihteen näkyvimmät yksiköt: huippu-urheiluseurat ja huippuurheilijat. Paikkakunnan vetovoiman kannalta ei todellakaan ole merkityksetöntä se, mikä on siellä tarjotun urheiluviihteen määrä ja laatu. Urheiluviihteen laajan suosion ja sen erityislaatuisuuden huomioonottaen sen kautta on varsin helppoa vedota ja vaikuttaa suureen yleisöön.
15 15 Kansainvälisesti ajatellen onkin tyypillistä, että kaupungit ja kunnat kokevat urheiluviihteen olemassaolon itselleen menestystekijäksi. Urheiluviihdettä tarjoavia seuroja tai organisaatioita pyritään haalimaan paikkakunnalle tai niiden toimintaa pyritään tukeaan. Urheiluviihteen esittämiseen sopivia tiloja, stadioneita tai halleja pyritään saamaan rakennutetuksi, joko yhteiskunnan varoin tai ainakin yhteiskunnan tukiessa. Aivan erikseen on todettava urheiluviihteen kansallinen merkitys. Suomen historiassa urheilu on toiminut usein kansallisen yhdistäjän roolissa. Yhä aikaansaa urheiluviihde kansainvälisellä tasolla vahvoja kansallisia tunteita, joiden pääosa näyttää tällä hetkellä (Suomessa) kanavoituvan positiivisesti. Kansainvälisiin urheilutapahtumiin liittyvät elämykset ja tunteet voivat olla sekä viihteen että yhteisyyden tunteen kautta tärkeitä yhteiskunnallisia tekijöitä. Urheilumuotojen määrän monipuolistuminen voi vaikuttaa moniarvoisuuden lisääntymiseen. Urheiluviihteen monikulttuuriset tekijät voivat puolestaan edistää suvaitsevaisuutta. URHEILU ON YMMÄRRETTÄVÄÄ, LAAJASTI KIINNOSTAVAA, ELÄMYKSIÄ TUOTTAVAA JA ALATI UUSIUTUVAA VIIHDETTÄ. URHEILUVIIHTEELLÄ ON SUURI MERKITYS PAIKALLISEN IDENTITEETIN JA VETOVOIMAN KANNALTA. URHEILUVIIHDE ON KANSALLISESTI ERITTÄIN MERKITTÄVÄ POSITIIVISTEN TUNTEIDEN JA ELÄMYSTEN TUOTTAJA.
16 16 B AMMATTIURHEILU JA URHEILU LIIKETOIMINTANA B1 Ammattilaisuus Amatööriys on perinteisen kilpaurheilun peruskäsitteitä, joka on syntynyt nykyaikaisen kilpaurheilun syntyprosessin yhteydessä. Amatööri haluttiin erottaa 1800-luvun loppupuolella ammatikseen erilaisissa urheilukilpailuissa, -koitoksissa ja näytöksissä kiertävistä ammattilaisista. Ammattilaisen ei katsottu harrastavan urheilua sen itsensä vuoksi, vaan ainoastaan ansaitakseen elantoaan. Lisäksi ammattilaisella saattoi olla muun ammatinharjoittamisesta johtuen (siis muita kohtaan epäreilusti) soveltuva lihasrakenne joihinkin urheilusuorituksiin. Edelleen urheilusuoritusten puhtautta ja fair playn - noudattamista katsottiin aiheelliseksi epäillä, kun ammattilaisen päämääränä, rahan johdosta, oli voitto keinolla millä hyvänsä. Amatööriyteen ja ammattilaisuuteen liittyi siis erittäin vahva arvoasetelma. Ammattilaisuus oli halpa-arvoisempaa, amatööriys henkisesti korkealaatuisempaa. Tämä asetelma, joka periytyi 1800-luvun romanttisen filosofian ja teollistumisen yhteentörmäyksen myötä, alkoi jakaa urheilumaailmaa kahteen leiriin hyvin pian, kun urheilun massaviihteen ominaisuudet alkoivat kehittyä. Suosituimmissa palloilulajeissa syntyi ja vakiintui ammattilaisuus kuitenkin varsin nopeasti siellä, missä taloudellisia edellytyksiä ilmaantui erityisesti Yhdysvalloissa ja Englannissa. Tähän ammattilaisuuteen ei ainakaan suuren yleisön käsityksissä liittynyt kuitenkaan mitään moraalisesti alhaisempaa. Niissäkin maissa, joissa ammattilaisuus omaksuttiin täydellisesti tiettyjen urheilumuotojen huippusarjojen järjestäytymisperusteeksi, amatööriys-perusteet säilyivät kuitenkin muussa urheilussa. Esimerkki amatööriys-vaatimuksen kestävyydestä on Yhdysvaltain yliopistourheilu, jonka puhtautta yhä vaalitaan tässä suhteessa huolellisesti. Amatööriyden ja ammattilaisuuden ero säilyi periaatteessa syvänä erityisesti olympiaurheilun aatemaailman ja suosion seurauksena. Olympiaurheilussa vasta 1980-luvulla luovuttiin amatööriys-käsitteestä olympiaosallistumisen ehtona. Monissa urheilumuodoissa olympiaurheilussa omaksutut amatöörisäännöt olivat voimassa lähes yhtä kauan ja totaalisesti kuin olympiaurheilussa. Useimmissa palloilulajeissa ammattilaiset saivat osallistua kansallisiin sarjoihin ja arvokisoihin olympiakisoja lukuunottamatta. Käytännössä amatööriurheilu oli vuosikymmeniä tiettyjen urheilumuotojen kilpailujärjestelmän perusta ei enää filosofinen ajattelutapa. Amatööriurheilunkin puitteissa urheilijoiden sallittiin käytännössä ansaitsevan urheilulla. Vielä luvulla urheilusanastoon Suomessa kuului käsite sala-ammattilaisuus tai ruskeat kirjekuoret (joissa kilpailuesiintymisestä luvatut rahat urheilijoille urbaanitarun mukaan ojennettiin).
17 luvulle tultaessa ammattilaisuus ja amatööriys ovat jo täysin menettäneet merkityksensä moraalisten arvoasetelmien kannalta. Joillakin toisenlaisilla arvoilla mitattuna, esimerkiksi julkisuuden määrällä, ammattiurheilulla on jo hallitseva asema. Urheilijaa arvioidaan suoritusten laadun perusteella, mutta huomioarvo niissä urheilumuodoissa ja niillä urheilijoilla, joiden tapahtumiin ja suorituksiin liittyy suuri raha, on merkittävästi laajempi kuin amatööreillä. Muutoksen tahdittajana on ennen kaikkea tietysti ollut urheilun kasvava rooli massaviihteen lähteenä erityisesti TV:n kaupallisen merkityksen näkökulmasta. Samaan aikaan ammattilainen / professional käsite on alkanut sisältää myös urheilussa yhä enemmän positiivisia sisältöjä. Ammattilaisen asenne ja toimintatavat koetaan urheilutulokseenkin pyrittäessä oikeiksi ja ihanteellisiksi. Ammattilainen on tahdon ja osaamisen synonyymi urheilukielessä. Urheilumuodoissa, joissa ammattilaisuutta ei taloudellisten voimavarojen puutteessa ole sellaisenaan syntynyt, puhutaan mielellään vastaavasti ammattimaisuudesta, jolla viitataan juuri ammattilaisen asenteeseen luvun lopulla ammattilaisuus nopeasti kehittyneen urheiluorganisaation silmissä nähtiin halveksittavana, päämääriltään epämääräisenä urheilun kylkiäisenä luvun lopulla ammattilaisuus nähdään siis monesti, erityisesti julkisuuden laadulla ja määrällä mitattuna, ihailtavana ja tavoiteltavana urheilun harjoittamisen muotona. Urheilun uusi, ja näkyvä, ulottuvuus on urheilulla ansaittu raha. Tärkeää on kuitenkin todeta se, että ammattilaisuus siis urheilun harjoittaminen ammattina ei ole ehto tai tae huippu-urheilutuloksille ja saavutuksille. Käytännössä on tosin syntynyt urheilumuotoja ja sarjoja, jotka sitovat urheilijansa erittäin tiiviisti kilpailujärjestelmän, harjoittelun ja matkustamisen kehikkoon. Tällaisessakaan tilanteessa menestymisen ehto ei sinänsä ole se, että urheilija ei tee mitään muuta (työ tai opiskelu). Kun urheilemisesta saatu palkkio on kohonnut riittävän korkealle, suuri osa urheilijoista kuitenkin näyttää luopuvan työtai opiskeluvaihtoehdoista. Suomen Jääkiekkoilijat ry:n jäsenkysely vuodelta 2000 osoittaa asian selvästi suomalaisen liigajääkiekon kohdalla. Toinen asia on se, että joissakin tapauksissa myös ammattiurheilijan seura, työnantaja, seura katsoo, että palkanmaksun seurauksena seura omistaa pelaajan työajan, jota voidaan käyttää muuhunkin kuin pelaamiseen tai harjoitteluun (esim. markkinointitarkoituksiin), ja että seura haluaa ainakin hallita niitä riskejä, joita pelaaja vapaa-ajallaan ottaa. Joka tapauksessa huippu-urheilun historia osoittaa, että huipputulosten taustalla on erilaisia lähestymistapoja. Huipputuloksia on saavutettu ja yhä saavutetaan, vaikka rahaa tai palkkaa ei ole urheilijalla ollut käytössä lainkaan. Ja maailman parhaita urheilijoita valmentautuu jatkuvasti opiskelun ohessa ilman palkkaa. Ammattimaisen valmentautumisen mahdollisuus on, kaikki urheilumuodot huomioon ottaen, suoremmin sidoksissa mahdollisiin tukijärjestelmiin kuin palkanmaksuun.
18 18 Yksi urheilijan ammatin erityispiirre on sen ajallinen lyhyys. Useimmissa urheilulajeissa ammattiurheilijan ura on ensinnäkin varsin lyhyt ja toiseksi kestonsa, ja miksei tulotasonkin, suhteensa varsin riskaabeli. Käytännössä urheilu-ura voi vain aivan erityisissä poikkeustapauksissa jatkua normaaliin eläkeikään. Tavallisesti ammattiurheilijan edessä on aivan normaalimittainen ura muussa ammatissa urheilu-uran jälkeen. AMATÖÖRIYDELLÄ JA AMMATTILAISUUDELLA EI SINÄNSÄ OLE NYKYAIKANA URHEILUN SISÄLLÖLLISIÄ TAI EETTISIÄ EROJA. HUIPPU-URHEILUMENESTYS JA -SAAVUTUKSET EIVÄT SINÄNSÄ EDELLYTÄ AMMATTILAISUUTTA. B2 Ammattiurheilu Suomessa B21 AMMATTIURHEILUN KEHITYS Suomessa on ansaittu urheilulla vuosikymmenien ajan. Vain harva on kuitenkin ennen 1980-lukua ansainnut urheilulla merkittävästi, kuten voisi ansaita vaikka hyvää ammattia vuosikausien ajan harjoittamalla. Käytännössä tilanne on useimmiten ollut päinvastainen. Urheilija on käyttänyt omia tulojaan tai varallisuuttaan urheillakseen. Ainakin omien tulojen hankinta on urheilu-uran aikana supistunut tai kokonaan estynyt. Huippu-urheilussa ovat urheiluliitot ja seurat jo ensimmäisistä vaiheistaan asti organisoineet monenlaista tukea valmentautumiseen huipputuloksiin pyrkiville. Ensimmäisiä tällaisia muotoja ovat olleet valmennusleirit sekä tuki urheiluvarusteiden ja välineiden hankinnassa ja urheiluun liittyvissä matkoissa. Tukijärjestelmän ensimmäinen vaihe oli tällä tavalla urheilijan tukeminen urheiluorganisaation suorassa suojeluksessa ja suojassa. Seuraavassa vaiheessa syntyi monimuotoisempaa taloudellista liikehdintää urheilijan sekä urheiluliiton ja seuran välillä. Kaiken tuli teoriassa tapahtua kuitenkin amatöörisääntöjen puitteissa, tai niiden ympärillä kiemurrellen. Käytännössä amatöörisääntöjä ei juurikaan kunnioitettu. Amatöörisääntöjen puitteissa kehitettiin stipendijärjestelmät, joissa urheilija sai stipendistään korvauksia hyväksytyistä valmentautumiseen liittyvistä kuluistaan. Tarve rahan maksamiseen, siis valmentautumisen kustantamisen ohella, urheilijalle perustui pääasiassa kahteen asiaan. Ensinnäkin joukkuelajeissa, mutta myös yksilölajeissa, urheiluseurojen kesken syntyi kilpailua parhaista urheilijoista. Taatakseen menestystä ja näkyvyyttä seurat tarjosivat urheilijoille etuja. Toiseksi käsite menetettyjen ansioiden korvaamisesta saavutti hyväksyntää urheilupiireissä. Huippu-urheilun uralla antautuminen merkitsi käytännössä luopumista ainakin osasta palkkatuloista, joita urheiluseuran tai liiton tuli siis korvata. Vielä ainakin ja 70-luvuilla eli joissakin urheilulajeissa ja joillakin paikkakunnilla patruuna-ajan käytäntö, jossa urheilijat saattoivat jonkun yrityksen palkkalistoilla keskittyä oman lajinsa harrastamiseen.
19 19 Kolmannessa vaiheessa on jo siirrytty maksamaan urheilijalle suoraan palkkaa tai palkkioita. Vain joissakin lajeissa kyseinen käytäntö on omaksuttu sellaisenaan. Monessa lajissa palkanmaksu ja stipendijärjestelmät elävät käytännössä rinnakkain, eikä suomalaisten urheilumuotojen enemmistössä vielä ole voitu tai haluttu ryhtyä palkkalinjalle. Suomalaisten urheilumuotojen joukossa on myös niitä, joilla ei ole paljonkaan edellytyksiä urheilijoiden taloudelliseen tukemiseen ylipäänsä. Palkka- ja palkkiojärjestelmiäkin on erilaisia. Yksilö- ja joukkuelajeissa palkka- ja palkkiojärjestelmissä on myös keskeinen ero. Joukkuelajeissa palkanmaksu perustuu sopimuspohjalle pelaamisen ja harjoittelemisen ollessa työsuoritus. Yksilölajeissa palkkiot syntyvät ja koostuvat (yleensä) kilpailumenestyksen pohjalta. Sinänsä tämä ei merkitse erilaista ammattilaisuutta, mutta palkkionmuodostuksen perusta on kuitenkin erilainen. Yksilölajeissa on luotu rahastointimenettely, joka yksinkertaisesti sanoen mahdollistaa, että palkkioita ei veroteta niiden synty- vaan käyttöönottohetkellä. Tämän on arvioitu tukevan tarkoituksenmukaisemmalla tavalla urheilijan muun (urheilunjälkeisen) elämän ja uran kehitystä. Yksilölajeissa ammattilaistuminen perustuu tällä hetkellä monenlaiseen tulonmuodostukseen. Ensinnäkin urheilijan liitto ja/tai seura tukevat urheilijan valmentautumista ja kilpailemista eli voivat maksaa valmentautumisen ja kilpailemisen aiheuttamia kuluja. Kilpailemalla urheilija voi voittaa rahapalkkioita, joita joko verotetaan suoraan tai jotka rahastoidaan. Urheilijat voivat saada myös esiintymispalkkiota, joka ei perustu kilpailumenestykseen. Näissä suhteissa eri urheilumuodoilla on erilaisia traditioita. Uusin ammattilaisuuden taustatekijä ovat urheilijan henkilökohtaiset sponsorit. Sponsorien kautta saatu tulo voidaan sekin ohjata rahastojen kautta. Ammattiurheilukäytäntöön on vähitellen siirrytty hyvin erilaisten tarkoitusperien ja käytäntöjen kautta. Varsinkin 1990-luvulla urheilun kaupallisimman osan rahavirrat ovat maailmalla (vähintään) monikymmenkertaistuneet. Pelikentille on syntynyt uusia aktiivisia toimijoita kuten sponsorit, media ja urheilun viihdeteollisuus. Raha on alituinen otsikkoaihe urheilussa. Tässä tilanteessa vanhat käytännöt ja uudet ajattelutavat ovat monessa tapauksessa törmäyskurssilla. Kun ennen urheilija kiitollisena otti vastaan valmennustukea pyrkiessään vaikkapa arvokisamenestykseen, saattaa nykyinen urheilija katsoa olevansa ammatinharjoittaja ja siten oikeutettu palkkioihin ja korvauksiin. Kilpailu- ja edustusjärjestelmät kuitenkin lähtevät nykyisin eri suunnasta. Liitot hallitsevat esimerkiksi arvokisaedustuksia, joiden valinnat eivät mitenkään perustu ammatinharjoittamisen lähtökohtiin ja tukemiseen. Koko ajattelutapa lähtee urheilijan valmentautumisen tukemisesta, ei oikeutetuista korvauksista työstä tai ajasta.
20 20 Joukkuelajien puolella vastaavat yhteentörmäykset ovat erityisen näkyviä seurojen ja pelaajien välisten etujen ristiriitana. Seurat ovat pyrkineet puolustamaan kasvattajantyötään tai muuten etujaan esimerkiksi siirto- ja kasvattajakorvauksilla. Kansallisella tasolla on lisäksi usein sääntöjä, jotka määräävät, montako ulkomaalaista saa joukkueessa pelata. Kun pelaaminen suoraan rinnastetaan työhön, syntyy urheilun perinteisten sääntöjen ja itsemääräämisoikeuden sekä työnteon lainsäädännön ja perusoikeuksien välille väistämätön yhteentörmäys. Ristiriitoja aiheutuu myös urheiluliittojen ja seurojen välille. Seura katsoo olevansa urheilijan työnantaja ja kansalliset edustustehtävät liiton paidassa saattavat aiheuttaa loukkaantumisriskin tai muuten vievät aikaa varsinaiselta työltä seurassa. Jotkut seurat saattavat katsoa, että seura kärsii kansallisista edustustehtävistä muita enemmän ja useammin. Vastaavasti yksilöurheilun harrastajat ovat peränneet oikeuksiaan ammatinharjoittajina ja kyseenalaistaneet esimerkiksi urheiluliittojen oikeuksia harkintavallan käyttöön arvokisavalinnoissa jne. Edelleen esimerkiksi kilpailukiellot, vaikka doping-rikkomusten seurauksena, voidaan tässä tulkinnassa esittää ammatinharjoittamisen estämisenä. Näin aiheutuneet ongelmat ovat tuskin ratkaisemattomia. Tarvitaan kuitenkin entistä oleellisesti tiukempia rajankäyntejä urheiluharrastuksen ja ammatin, urheilun työntekijä- ja työnantajaroolien suhteen, jotta ongelmat pysytetään, ja yritetään ratkaista, rajatulla ammattiurheilun alueella. Ongelmallisinta kuitenkin on se, että ammattiurheilun kaupalliseen kiinnostavuuteen perustuvaa toimintamallia kopioidaan muuhun urheilutoimintaan, eli urheilumuotoihin tai tapahtumiin, joilla ei (toistaiseksi) ole laajaa kaupallista kysyntää. Kuten edellä on todettu ammattilaisuus nähdään nykyisin monesti erityisen ihailtavana ja tavoiteltavana urheilun harjoittamisen muotona. Siksi ammattilaisia malleja halutaan ottaa käyttöön imagosyistäkin. Ammattiurheilun parissa toimiminen on hienompaa ja jännittävämpää. Urheilun uutisoinnissa, kuten kaikessa uutisoinnissa, raha on luonnollisesti näkyvässä roolissa. Urheilijoita asetellaan järjestykseen palkkojen pohjalta. Urheiluseurojen ja tapahtumien budjetit näkyvät monien nollien kera. Vaikka seurojen talousvaikeudetkin näkyvät julkisuudessa, syntyy niiden taustaksi helposti käsitys asioiden huonosta hoidosta ja harvemmin taloudellisesta perusedellytyksistä tai lähtökohdista.