Isänmaallinen venäläinen: sairas patriotismi perustuu hysteriaan ja vastakkainasetteluun › Uutisia Venäjältä ja Venäjästä
Kuva: Sergei Jermohin, DP
26 Marraskuu 2014 / Kulttuuri, Politiikka, Yhteiskunta
Olitte 2000-luvun alussa Pyhän Venäjän puolesta -puolueen puheenjohtajana ehdolla Duumaan. Puolueen ohjelma oli varsin radikaali: ajoitte esimerkiksi sitä, että viranomaiseksi nimitettäisiin vain ortodokseja sekä uskon opetuksen tuomista kouluihin ja korkeakouluihinkin. Tuntuuko nyt siltä, että silloiset tavoitteenne on saavutettu ja ortodoksisuudesta on tulossa uusi ideologia miltei marksismin tapaan?
— Siitä ajasta, kun olin noviisi ja yritin muuttaa maailmaa ihanteideni mukaan, on kulunut 12 vuotta. Tällainen vaihe on ihmiselle erittäin luonnollinen: kun aate sytyttää sydäntä, on tahto muuttaa maailmaa heti ja nyt. Mutta eräs pyhä vanhus Paisii sanoi näin: ”Tee sitä, mihin kätesi ulottuu, ja jätä loput Jumalalle”. Maailma on monimutkainen: kristinusko ei aseta tavoitteeksi koko maailman muutosta Uuden testamentin mukaiseksi. Kristinuskon tavoite on muuttaa ihmisen sielu ja henkinen olemus. Muutoksen on tarkoitus olla sisäinen: ei riitä, että noudatetaan seremoniaa.
Marksismi yritti muuttaa kaiken, myös yhteiskunnallisia rakenteita ja rankoin keinoin. Kristinusko kuuntelee taivasta ja uskoo ihmisen vapaaseen valintaan. Kun ihminen muuttuu sisältä, hän alkaa muuttaa myös ympäristöään — omasta perheestä alkaen. Ne yksinkertaisen elämän askareet, kuten lasten kasvatus ja aviopuolisojen todellisen rakkauden kasvattaminen, vievät yllättävän paljon aikaa.
Yksittäinen ihminen ei maailmaa muuta. Mutta kun monet ihmiset muuttuvat, alkavat asiatkin muuttua. Esimerkiksi, pakanistisen Rooman muutos kristilliseksi Bysantiumiksi jatkui 300 vuotta. Kun keisari Konstantin Suuri julisti kristinuskon viralliseksi valtion uskoksi, suuri osa väkeä oli ollut jo monessa polvessa kristittyjä — eli keisari vain sinetöi yhteiskunnassa tapahtuneen muutoksen.
Kun perustimme Pyhän Venäjän puolesta -puolueemme, todellisia ortodokseja oli erittäin vähän. Korostan tässä, että puhun nimenomaan niistä, jotka käyvät kirkossa ja ehtoollisella. Moskovassa pääsiäispäivänä, kirkossa käy 200-300 tuhatta ihmistä. Muistatteko, mikä on Moskovan väkiluku? Jos muistatte, niin voitte helposti laskea, moniko heistä on todella uskovaisia. Pääsiäinenhän on ortodoksien pääjuhla. Siksi ei millään voi sanoa että ortodoksisuus on edes muodissa. Propaganda väittää näin, mutta se ei ole totta.
Mutta yhtään virallista tilaisuutta ei pidetä ilman pappia…
— Venäjän väestä 80% kutsuu itseään ortodoksisiksi — eli melkein kaikki venäläiset. Mutta harva pystyy selittämään, mitä tarkoittaa olla ortodoksi. On myös sellainen käsite kun ”ortodoksinen ateisti”: Valkovenäjän presidentti Lukašenko käytti sitä itsestään.
Kirkko kehittyy minkä tahansa organisation tavalla — se rakentaa temppeleitä ja laajentaa lähetystoimintansa. Tämä on kirkolle ominaista. Mutta pitää katsoa, kasvaako niiden ihmisten määrä, jotka elävät uskossa - eivätkä vain noudata rituaaleja.
Neuvostoaikana kommunistinen aate lävisti koko yhteiskunnan päivähoidosta hautaan. Nyt yhteiskuntamme on hyvin kaukana kymmenestä käskystä. Ortodoksinen kirkko ei hallitse Venäjää, se vain ratkaisee sisäisiä kysymyksiään.
Miten sitten pitää suhtautua siihen, että valtion budjettirahoja käytetään uskonnollisten juhlien järjestämiseen?
— Kurortnyin kaupunginosan johtajana en kustantanut kirkon juhlia kopeekallakaan. Ne järjestetään lahjoitusten avulla. Sitäpaitsi, tässä ylipäätänsä ollaan vaarallisillä vesillä: uskonnollisten juhlien kasvava määrä ei kasvata uskovaisten joukkoa. Kirkkojenkin rakentaminen on siinä mielessä vaikeaa, että kirkolle täytyy löytää sellainen sijainti, etteivät paikalliset asukkaat paheksu ja protestoi. Kirkko ei saa antaa syytä ihmisten raivolle. Yhteiskunnassamme on muuten aivan hurja aggression taso.
Kirkon ja valtion suhteissa on vielä yksi ulottuvuus: moni viranomainen korostaa omaa ortodoksisuutta…
— Tässä ei ole sinänsä mitään ihmeellistä. Näen usein viranomaisia, jotka seisovat kuuntelemassa jumalanpalvelusta, mutteivat osaa tehdä kunnolla ristinmerkkiä. Tämä on eräänlainen hovitapa, joka mahdollistaa esimiehen suosion. Jos kuvernöörimme olisi muslimi tai buddhalainen, osa viranomaisia olisi taatusti rukoilemassa viidesti päivässä tai etsimässä nirvanaa.
Jatketaan vielä kirkosta: vaikka se kuinka tukee isänmaallisuutta, se pysyy neutraalina Ukrainan kriisin suhteen.
— Kirkko ei voikaan valita puoltaan, jos kyse on kansalliskonfliktista yhden kansakunnan sisällä. Kirkko voi valita puolensa vain ulkopuolisen uhan tapauksessa — silloin kirkko siunaa kansan puolustusta. Venäjän ortodoksinen kirkko näkee venäläiset ja ukrainalaiset yhtenäisenä kansana. Siksi kirkon puoluellisuus aiheuttaisi kahtijakoa. Venäjän ortodoksisen kirkon seurakunnat toivottavat tervetulleeksi sekä itsepuolustusvoimien sotilaat että Kiovan sotilaat. Näin tarjotaan yksi mahdollisuus rauhan saavuttamiseen. On kuitenkin selvää, että siihen menee vuosia.
Tämä on kuitenkin ristiriidassa sen väitteen kanssa, että Ukrainassa venäläinen sivilisaatio taistelee länsimaistä fasismia vastaan.
— Tällaista ristiriitaa haudotaan yksittäisissä seurakunnissa, jossa papit kehottavat seurakuntalaisia menemään ja puolustamaan Novorossiaa. Tämä ei ole venäläisen ortodoksisen kirkon virallinen kanta. Patriarkalla on selkeä linjaus, jonka mukaan kirkko tarjoutuu konfliktien kaikkien osapuolten kirkoksi, sillä kansan sisäistä kahtiajakoa ei saa pahentaa kirkollisella kahtiajaolla.
Mitä ylipäätänsä ajattelette Ukrainan kriisistä?
— Asia on näin, että tunnen henkilökohtaisesti monet konfliktin avainhahmoista, kuten Igor Strelkovin. Mielestäni olisi pitänyt pysähtyä Krimissä. Siellä kaikki kävi nopeasti ja, toisin kun Donbassissa, ilman verilöylyä. Krimin jälkeen olisi pitänyt sanoa ”seis!” ja sulatella muuttunutta tilannetta. Itä-Ukraina ei ole niemimaa, se on manneralue, ja siitä alueesta Länsi teki selväksi, että sinne ei ole pääsyä. Mutta krimin jälkeen isänmaallisuuden aalto vei ihmiset Donbassin taistelutanteerelle. Se oli hallitsematon prosessi. Tuloksi saimme tuhansia uhreja, pakotteet ja kriisin.
Tilanteeseen alettiin puuttua vakavasti vasta tämän kaiken tapahduttua. Syntyivät Minskin sopimukset. Nyt tuntuu siltä, että jotain siellä on meneillään, mutta kukaan ei ymmärrä mitä asialle kokonaisuudessaan pitäisi tehdä.
Eräs kenttäsotilaskomentaja lupasi Donbassin naisille porttikiellon baareihin ja kahviloihin. Se tapahtui niin sanotun kansan oikeusistuimen suorittaman oikeudenkäynnin aikana, jolloin raiskaaja tuomittiin teloitukseen ampumalla. Miten suhtaudutte tällaisiin ilmiöihin?
— Kansan tuomioistuin on sodan sivuvaikutus. Jos sodassa tehdään sotarikoksia, niistä pitää tuomita oikeassa oikeudenkäynnissä. Rikoksia ilmeisesti tehtiin kummallakin puolella. Kummallakin puolella myös pyörii paljon valheellista tietoa.
Tarkoitatteko tiettyjen televisio-ohjelmien sisältöä?
— Kyllä. Se on hysteriaa, joka on vaarallista yksittäisen ihmisen mielelle ja vahingoittaa koko maata. Ihmiset saavat käsityksen, että kaikkialla heidän ympärillään on vihollisia. Voi vatvoa vaikka kuinka paljon ”ukrainalaisesta juntasta” ja ”Banderan joukoista”, mutta se ei millään auta ratkaisemaan konfliktia - päivastoin, tilanne mutkistuu entisestään. Emme ole ainoita, jotka käyttävät propagandaa, sitä samaa tekevät ukrainalaiset ja länsimaiset mediat. Tulos on, että rauhan sijaan vaivumme syvemmälle ja syvemmälle vihamielisyyteen.
Väite, että ”se, joka ei kuulu kansaamme, on meitä vastaan” on hysterian tärkeä sytytin. Otetaan vaikka muusikko Andrei Makarevitšin vainoaminen…
— Se, mitä Makarevitšille tehdään, on minulle erittäin vastenmielistä. Hän on antanut suuren panoksen maamme kulttuuriin. Kasvoin itse hänen laulujaan kuunnellen. Hänellä on toki oma mielipiteensä, joka luokitellaan niin sanotusti ”liberaaliksi”. Mutta hän on maamme kansalainen ja hyvin isänmaallinen ihminen. Hän rakastaa maatamme eikä ajattele maanpakoa. Hänen lauluissaan ei ole mitään Venäjää uhkaavaa. Makarevitšin tapaus näyttää erittäin selvästi, miten iso yhteiskunnassamme on vapauden puute ja miten sitkeä on vihan henki. Se vihan henki aikoinaan hajoitti Venäläisen keisarikunnan ja sen jälkeen Neuvostoliiton. Jos emme nyt pysähdy, se hajoittaa Venäjänkin.
— Ihmisen on tavallaan helpompi olla käyttämättä Jumalan hänelle lahjoittamaa vapautta ja olla tekemättä valintaansa hyvän ja pahan välillä, olla parantamatta itseään. On helpompi sulautua mukaan johonkin yhteiskunnalliseen liikeeseen, etenkin jos se näyttää päällisin puolin isänmaalliselta. Itse olen sitä mieltä, että kun ihminen huutaa ”Pois maasta!” tai ”Kieltoon!”, hän näyttää varjopuolensa pimeän ytimen. Hyvän valitseminen on vaikeaa, mutta pahuus on helppo valita.
Minulla oli tunne, että vihakampanjat jäivät muistona bolševikeilta. Ei sentään. Makarevitšin vainosta on lyhyt matka vuoteen 1937. Isänmaallisuus voi olla tervettä - silloin se perustuu omien arvojensa tunnistamiseen ja yhteistyöhön. Se myös voi olla sairas ja aggressiivinen, jolloin se perustuu hysteriaan ja vastakkainasetteluun.
Taloudellisesti selviytymismahdollisuutemme ovat heikot: nyky-Venäjää ei voi vertailla venäjän keisarikuntaan tai Neuvostoliittoon. Olemme öljykoukussa: jos emme myy öljyä, vaivumme paniikkiin ellei jopa katatoniaan. Entisten teollisuuskaupunkien asukkaat sinnittelevät eläkkeiden ja sosiaalietujen varassa. Jos budjetti kutistuu ja edut leikataan, heillä ei ole varaa ostaa itselleen ruokaa. Sitten heillä alkavat samat ongelmat kuin 90-luvulla. Taloudellisesti epävakaata maata voi pitää koossa vain ankaralla kädellä. Mutta sitä on jo nähty tarpeeksi.
Vainothan nostavat uuden maastamuuttoaallon…
— Aivan, ja se on tässä tilanteessa valitettavinta. Maamme ei selviää ilman aktiivisia ihmisiä, ilman aktiivisia liikemiehiä. He ovat ajatushautomo, mitä ilman mikään modernisaatio ei onnistu. Näitä ihmisiä pitää suojella kaikin keinoin. Ilman aktiivista keskiluokkaa, joka arvostaa omaa vapauttaan, olemme vaikeuksissa. Se koskee erityisesti liike-elämää.
Nyt liike-elämän luottamus kohti vallanpitäjiä on pelottavan alhaalla. Jos liikemiehillä ei ole uskoa huomiseen, he eivät investoi mihinkään.
Mikä olisi ulospääsy?
— Pitää kehittää uusi yhteiskunnallinen perusta, joka antaisi potkua luovuuteen ja toimintaan. Historia kysyy meiltä taas, keitä me olemme ja mikä meitä yhdistää?
Äskettäin Moskovassa pidettiin Maailman venäläisten kansankokous, jossa käsiteltiin maamme yhtenäisyyttä. Minkä ympärille se rakennetaan. Kansankokouksessa esitettiin ”Venäläisen identiteetin julistus”, joka vastaa siihen muka yksinkertaiseen kysymykseen: kuka on venäläinen?
Julistuksessa venäjäisyydellä ymmärretään ominaisuuksien kokonaisuutta. Yksittäiset ominaisuudet eivät määrittele venäläisyyttä - esimerkiksi, venäjää puhuva ei välttämättä ole venäläinen. Mutta kokonaisuudessaan ne ominaisuudet määrittelevät venäläisyyden: puhun venäjää, esi-isäni ovat täältä kotoisin, olen ortodoksinen ja osa maani historiaa.
Joku voisi muotoilla yksinkertaisemmin: olen venäläinen, koska olen venäläinen.
— Voi olla. Mutta identiteetin ymmärtäminen sallii jo valtion ja sen arvojen rakentamista: vapauden asteen, valtion säätämisen asteen, talousjärjestelmän ja ulkopolitiikan.
Minkälaisia arvoja vaalitte kaupunginosan johtajana?
— Katson, että venäläiselle kaksi tärkeätä arvoa ovat totuus ja vapaus. kansallisluonteemme kehittyi tuhannen vuoden aikana. Emme voi omaksua heti toisten keksimiä sääntöjä. Tarvitsemme vapautta elää ortodoksisuuteen perustuvien tapojemme mukaan. Tarvitsemme totuuden, jotta voimme käyttää vapauttamme oikein. Siksi emme voi hyväksyä Lännen kulttuurin kieroutuneisuutta. Meillä on paljon ongelmia, mutta olemme ytimestämme terveempiä.
Mikä tulee työhöni, pyrin tarjoamaan kollegoilleni enemmän vapautta ja vastuuta, sillä se on ainoa avain heidän potentiaaliinsa. Kaikki perustuu työyhteisön keskinäiseen luottamukseen. Jos ei ole luottamusta, tiukka valvonta ei auta, sitten pitää tehdä uusia henkilöstöratkaisuja. Jokainen työyhteisö kerätään yksi ihminen kerrallaan, mutta kokoonpano on sen arvoista. Maamme edessä on vaikeat haasteet, jotka ovat vain vapaiden ja vastuullisten ihmisten ratkaistavissa.
Uskotteko, että löydämme ratkaisuja?
— Uskon kansaamme ja maamme tulevaisuuteen koko sydämestäni. Olemme maailman karismaattisin kanssa. Pitää vain uskoa itseensä, eikä kannata hävittää sitä, mitä rakennettiin ennen meitä, ja täytyy luoda otolliset olosuhteet luovaan toimintaan kaikilla aloilla – sitten kukaan ei saa meitä kiinni.
Haastatteli Andrei Zaharov