Muukalaisviha E-Afrikassa: Ihmisiä heitetty ulos liikkuvasta junasta - Ulkoasiainministeriö: Global.finland: Maat: Uutiset maittain A-Z
Uutiset, 22.11.2011
Muukalaisviha E-Afrikassa: Ihmisiä heitetty ulos liikkuvasta junasta
Afrikkalaisiin muuttajiin kohdistuva ulkomaalaisvastaisuus on Etelä-Afrikassa laajaa, mutta samalla vaiettua. Väkivallan kulttuuri juontuu apartheidin viimeisistä vuosista, jolloin laajat väkivaltaisuudet olivat johtaa sisällissotaan.
Kuva: Bernat Casero/Flickr/CC BY-NC-ND 2.0
Zimbabwelainen Mucha istuu hiljaa junassa ja yrittää olla herättämättä huomiota.
Hän on saapumassa kaupungilta kotiin – hän työskentelee eteläafrikkalaiselle yritykselle, jonka työpajan yhteydessä hänellä on pieni asunto. Matkaa asemalta kotiin ei ole kuin muutaman korttelin verran.
Asemalta lähtiessään Mucha huomaa miesjoukon seuraavan. Hänelle puhutaan. Mucha ei ymmärrä kieltä ja vastaa englanniksi. Silloin miehet käyvät kimppuun ja hakkaavat Muchan sairaalakuntoon. Maquiri-quiri, siten eteläafrikkalaiset kutsuvat ulkomaalaisia, koska heidän kielensä kuulostaa erilaiselta.
Nyt tapahtumasta muistuttaa päässä näkyvä arpi ja syvä sisäinen trauma. Pahoinpitelystä on kulunut jo puolitoista vuotta, mutta Mucha ei enää uskalla käyttää julkisia kulkuneuvoja.
Miehen yleisolemus on arka ja vähän hermostunut. Mucha on hyvin varovainen puhuessaan hyökkäyksestä. Hän ei halua yhtään lisää harmia, yrittää vain jatkaa elämäänsä päivästä toiseen.
Viha kohdistuu Afrikan maista tulleisiin
Mucha on yksi monista Etelä-Afrikassa asuvista ulkomaalaisista, jotka ovat joutuneet väkivaltaisen muukalaisvihan kohteeksi. Kapkaupungin paikallisjunassa muukalaisvihamielisiä iskuja on tehty useita. Ihmisiä on heitetty ulos liikkuvasta junasta ja hakattu asemilla.
Eteläisen Afrikan maahanmuutto-ohjelman (Southern African Migration Programme) johtaja Jonathan Crush kirjoittaa, että muukalaisviha on Etelä-Afrikassa paljon syvempi ja laajempi ilmiö, kuin mitä virallisesti on haluttu tunnustaa.
Eteläisen Afrikan maahanmuutto-ohjelman vuonna 2006 tekemän selvityksen mukaan valtaosa eteläafrikkalaisista suhtautuu ulkomaalaisiin negatiivisesti.
Ulkomaalaisvastaisuus ei kuitenkaan kohdistu kaikkiin, vaan erityisesti muista Afrikan maista tulleisiin muuttajiin. Toive työstä ja paremmista mahdollisuuksista houkuttaa maahanmuuttajia Etelä-Afrikkaan koko Afrikan mantereelta. Lisäksi maahan on viime vuodet pyrkinyt yli 200 000 turvapaikanhakijaa vuosittain.
Kun kilpaillaan vähistä resursseista, tulee jännitteitä
Muukalaisvihan taustalla voidaan erottaa myös kilpailu niukoista resursseista. Vaikka Etelä-Afrikka on yksi Afrikan vauraimpia valtioita, kuuluu sen tuloerokuilu maailman jyrkimpiin.
”Ulkomaalaiset asuvat rinta rinnan paikallisten kanssa. Kun kilpaillaan vähistä resursseista, tulee jännitteitä. Esimerkiksi somalit toimivat usein yrittäjinä. Heidän kauppansa ovat tuoneet kilpailua, sillä hintataso on niissä paikallisten yrityksiä halvempi ja tämä puolestaan herättää närää”, kertoo ihmisoikeusjärjestö Black Sashin vaikuttamistyön päällikkö Nkosikhulule Nyembezi.
Ulkomaalaisia syytetään usein eteläafrikkalaisten työpaikkojen viemisestä. Tämän tietää hyvin myös Kongosta paennut David Kongolo, joka asuu perheineen Kapkaupungissa.
”Jacob Zuma lupasi viisi miljoonaa työpaikkaa eteläafrikkalaisille. Työtä ei kuitenkaan ole. On paljon kouluttamattomia ihmisiä, jotka kilpailevat samoista työpaikoista meidän kanssamme. Ihmiset ajattelevat, että se on ulkomaalaisten vika, kun valtio ei täytä lupauksiaan.”
Vuonna 2008 muukalaisviha repesi laajoiksi väkivaltaisuuksiksi, joissa surmattiin yli 70 maahanmuuttajaa ja kymmeniä tuhansia ajettiin kodeistaan. Se oli sama vuosi, jolloin Kongolo saapui Etelä-Afrikkaan. Tapahtumat ovat jättäneet mieheen jälkensä.
”Olin ollut Etelä-Afrikassa kaksi viikkoa, kun näin ensimmäisen puukotuksen. Asuimme Samora Machelin townshipissa, jossa tapettiin viisi ulkomaalaista. Koteihin hyökättiin ja meiltä ryöstettiin kaikki”, kuvailee Kongolo.
Etelä-Afrikka ei tunnu Kongolosta turvalliselta. Hän on korkeasti koulutettu, mutta töitä ei ole eikä mistään tunnu saavan tukea tai apua. Kongolo on turhautunut ja haluaisi lähteä minne tahansa, jossa olisi mahdollisuus rakentaa elämää uudelleen.
Apartheid iskosti väkivallan kulttuurin
Pretoriassa asuva Prosper on tullut Etelä-Afrikkaan Togosta. Hän työskentelee parturi-kampaamossa, jonka omistaja on Ghanasta ja lähin esimies Zimbabwesta. Esimies kertoo, että Prosper on joutunut muukalaisvihamielisen hyökkäyksen kohteeksi.
Prosper itse välttelee aihetta, sanoo vain, että menee töistä suoraan kotiin eikä yleensä liiku ihmisten ilmoilla iltaisin. Se käy kuitenkin ilmi, että Prosper kokee olevansa jumissa eikä ole ollenkaan tyytyväinen elämäänsä.
Kysyttäessä, miksi eteläafrikkalaiset suhtautuvat ulkomaalaisiin vihamielisesti, on Prosperilla kuitenkin suora vastaus valmiina.
”Eteläafrikkalaiset eivät ensinnäkään pidä toisistaan, siksi he eivät pidä ulkomaalaisistakaan.”
Prosperin näkemyksessä asuu totuuden siemen, sillä apartheid jätti jälkeensä maan ilman yhtenäistä kansallista identiteettiä. Lisäksi väkivallan kulttuurilla on juurensa apartheidin viimeisissä vuosissa, jolloin laajat väkivaltaisuudet olivat johtaa sisällissotaan.
Ihmisoikeusjärjestö Black Sashin Nkosikhulule Nyembezin kanta on, että Etelä-Afrikassa kaivattaisiin aitoa keskustelua maahanmuutosta.
”Meidän pitää pystyä identifioimaan, keitä me olemme, ja määrittelemään Etelä-Afrikan sisäiset tarpeet maahanmuutolle. Etelä-Afrikka tarvitsee selkeän maahanmuuttopolitiikan, jota sitten voidaan tukea lainsäädännöllä”.
Vuonna 2005 astui voimaan Etelä-Afrikan uusi maahanmuuttolaki, jolla pyrittiin luomaan maahanmuuttoystävällisempää ilmapiiriä hyvin koulutettujen maahanmuuttajien houkuttelemiseksi. Valtio on tunnustanut, että muukalaisvihaa tulisi kitkeä, mutta valmiita keinoja ei ole esitetty.
Nyembezi on haluton ottamaan kantaa muukalaisvihakysymykseen.
”Valtion tulisi luoda paremmat toimeentulomahdollisuudet kaikille”, hän kuitenkin huomauttaa.
Apartheidin perintönä kynnys väkivallan käyttöön on madaltanut
Muukalaisvihan syyt voidaan johtaa osin apartheidiin, jonka perintönä kynnys väkivallan käyttöön on Etelä-Afrikassa madaltunut. Voidaan puhua apartheid-ajan lopulla maahan muodostuneesta väkivallan kulttuurista, johon johtivat sekä poliittiset että sosiaaliset syyt.
Urheilukatsomossa Bloemfonsteinissa Etelä-Afrikassa on oma alueensa valkoisille ja mustille. Kuva vuodelta 1969. Kuva: H.Vassal/UN Photo
Vuonna 1984 African National Congress ANC (nykyinen hallitseva puolue) kehotti tukijoitaan tekemään maasta hallitsemattoman. Apartheid-hallinto vastasi massaprotesteihin poikkeuslailla, ja turvallisuusjoukot sekä poliisi liikkuivat tiuhaan townshipeissa pidättäen kapinoinnin johtajia tai siihen osallistumisesta epäiltyjä. Pidätettyjä ihmisiä katosi jäljettömiin ja kuoli epäilyttävissä olosuhteissa.
Etelä-Afrikassa esiintyi myös mustien keskinäistä väkivaltaa eri poliittisten ryhmien kannattajien välillä. Poliittiseen väkivaltaan sisältyi myös etninen vivahde, sillä eniten väkivaltaisia yhteenottoja oli zulunationalistisen Inkathan ja ANC/UDF:n (United Democratic Front) kannattajien välillä.
Sosiaalinen pahoinvointi purkautuu väkivaltana
Syitä mustien keskinäiseen väkivaltaan on haettu paitsi poliittisista, myös sosiaalisista tekijöistä. Näihin tekijöihin kuuluivat maaseudun ja kaupunkiväestön väliset erot, sukupolvien väliset kuilut, mustien keskinäiset tuloerot, kiristynyt kilpailu pitkään kaupungissa asuneiden kesken, huonot asuinolot ja siirtotyöläisten raskaat elinolosuhteet ainoastaan miehille tarkoitetuissa asuntoloissa.
Sosiaalinen pahoinvointi purkautui ulos aggressioina tilanteessa, jossa väkivallasta oli tullut ikään kuin sallittua: se oli kontrolloimatonta ja arkipäiväistä apartheid-ajan lopun sekasortoisessa tilanteessa, jossa yksi väkivallan osapuolista oli valtio itse.
Apartheidin jälkeen yhteiskunta on tasa-arvoistunut hyvin hitaasti. Apartheid jätti jälkeensä rakenteellisen työttömyyden, joka koskettaa pääosin mustia. Mustien sosiaaliset erot ovat vallanvaihdon jälkeen kasvaneet: apartheid-ajan keskiluokka on vaurastunut entisestään, kun taas köyhien mahdollisuudet sosiaaliseen nousuun ovat pienet.
Sosiaalisen pahoinvoinnin väkivaltaiseen purkamiseen on olemassa valmis malli, sillä apartheidin ajan lopun nuoret ovat nyt työikäisiä aikuisia.
Andile Mngxitama, Etelä-Afrikka: Etnisten ryhmien tasa-arvo on edelleen vain unelma