Maalikamera: helmikuuta 2014
Asunto on ja sinne pitäisi päästä asumaan. Tyydyin suhteellisen rankkaan kompromissiratkaisuun asunnon rakenteiden, sijainnin, mallin ja koon kanssa, joten nyt haluan häivyttää sen kaiken mahdollisimman näkymättömiin. Siksi remontit. Haaveet on tietenkin eri asia kuin tekeminen, mutta aloitamme silti haaveista. Ne ovat mukavampia, helpompia ja halvempia.
1. Kylpyhuone
Vanha ja huonokuntoinen. Tarkoitus olisi päästä eroon Pukkilan 90-luvusta. Saunakin kaipaa päivitystä. Vähemmän pinttymiä, kakkaa ja kökköä.
Pitääkö vai eikö pitää? Siinä pulma. Keittiö edustaa alkuperäistä 80-luvun käytävämallia. Kaapit ja koneet ovat vanhat ja säilytystilaa vähän. Saisinko ensimmäisen kerran elämässäni suunnitella keittiön? Pakko saada! Saisin. 3. Olohuone.
Ne isokukkaiset tapetit. Ruskeavalkoiset, yhdistettynä beigeen maalattuun seinään. Ei ollenkaan minun juttuni. Toivottavasti pian entinen juttu.
4. Eteinen
Kamalat beiget lastulevykaapit käytävän molemmilla laidoilla. Niiden kanssa kaipaan jumalallista ihmettä! Tuulikaappi on nykyisellään täysin käyttökelvoton. Senkin neliömetrin voisi käyttää hyödyksi.
5. Makuuhuone nro 1
No ne samat kamalat lastulevykaapit. Sinällään ihan kaunis valaistu efektimaalaus seinässä, mutta kultainen. Tämä huone on kyllä siistikuntoinen, vaikkakin tylsän valkoinen. Värejä! Mutta ei kultaa...
6. Makuuhuone nro 2
Ihan kamalat vaaleankeltaiset tapetit, jotka tummentuneet saumoista ja reunoista. Haluan niistä eroon! Mitä vain tilalle. Tai no, lähes mitä vain. Ainakin yksi vaatekomero.
7. Makuuhuone nro 3
Missä tämä on? Voihan markkinoiden halvin maalisuti...olen ostanut liian pienen asunnon!
Mitä tässä asunnossa sitten jää jäljelle? No esimerkiksi ulko-ovi, ikkunat, kantavat väliseinät ja osa lattiasta!
PORA ja PIANO
Niin minusta tuli asunnon omistaja, osakekeinottelija siis. Todellisuudessa pankin pikku apulainen, mutta kuulostaa hienommalta, että muka omistaisin osakkeita.
Mitä ihminen tarvitsee asuntoonsa ensimmäiseksi? No tietenkin pianon.
Hirvittävän ruma sähköpianohan se on, mutta asuntoon ei ikävä kyllä mahdu valtavaa flyygeliä. Muuten olisin toki sellaisen hankkinut! Olen ensiosakkeenomistaja, mutta myös ensipianonomistaja. Ja nämä molemmat ovat nyt paikan päällä siellä "keskelläeimitään".
Pianon tuoli osoittautui remonttien alkaessa heti kehnoksi valinnaksi työtuolina. Pelkäsin sen pehmusteiden repeämisen puolesta ja tipuin kaksi kertaa sen päältä kiipeillessäni, koska pehmuste oli kummallisen epävakaa alusta. Siispä rautakauppaan ja tikkaat hankintaan! Rautakaupalle olen todennäköisesti ihanneasiakas. Aloitan isoa remonttia ilman ainuttakaan työkalua. Tikkaiden ohella ostin heti alkuun akkuporakoneen. Makitassa oli tuon hintaluokan koneissa kapein otevarsi ja sitä oli suositeltu muutenkin. Lisäksi kyseinen kone oli helmikuussa hyvässä tarjouksessa, joten kaupat tehtiin. Olen toki käyttänyt ennenkin akkuporakonetta, mutta nyt minun piti opetella myös vaihtamaan siihen terä... Kumma miten paljon sitä onkaan aiemmassa elämässä jättänyt opettelematta!
Ostin myös mitan, mattoveitsen, ruuveja, erilaisia teriä poraan. Sekä miljoona muuta asiaa. Miljoonalla.
Ja ensiapupaketin.
Kävin katsomassa 50-luvun kerrostaloasuntoa kaupungin keskustassa. Puulattiat, takkavaraus ja huonekorkeus 3 metriä. Ei paha. Mutta kerrostalo.
Tutustuin 1800-luvun hirsitaloon toisen kylän keskustassa. Leveät lankkulattiat, avohirseinät. Tilaa ja avaruutta jumalattomasti. Ei paha. Mutta mitättömän pieni piha, liian lähellä työpaikkaani.
Tein tarjouksen uudesta pikkuruisesta Kastelli-talosta. Ei pinttymiä, ei kulumia. Valtavat ikkunat ja riittävästi tilaa. Oma piha puutarhaihmiselle. Tarjousta ei hyväksytty. Pankilla on valtaa.
Ostin talon kuntotarkastusehdolla. 1930-luvun Marianne-karkin näköinen puuhuvila ihanalla mäntytontilla. Pönttöuunit ja tilaa eläimille. Talon alapohja oli läpeensä mätä.
Tutustuin asuntoihin, tutustuin kiinteistövälittäjiin (oma ihmisrotunsa!). Ramppasin näytöissä ja selasin Etuovea enemmän kuin pappi Raamattuaan. Olen nähnyt kamalia asuntoja ja vielä kamalampia taloja, pilalle päästettyjä rakenteita ja ihmeellisiä hintaratkaisuja. Tuntui jo siltä, että voisin luovuttaa ja muuttaa asuntovaunuun asumaan. En koskaan löytäisi paikkaa, jossa olisi henkeä minun tarpeisiini. En voinut kuvitellakaan viihtyväni 70-luvun kerrostalossa tai uudemmassakaan pakettiratkaisussa. Olen viimeiset vuoteni viettänyt Melukylämaisen romanttisessa ympäristössä ihanassa vanhassa puutalossa, jota ympäröi valtava puutarha. Siitä hain kai jonkin sortin plagiaattia.
Kunnes törmäsin seuraavaan kohteeseen: "Myynnissä mahdollisuuksien rivitaloasunto sinulle, joka haluat omakotitaloon. Lämmin ja rauhallinen ruskea-valkoinen värimaailma sinulle, joka vihaat konservatiivista sisustustyyliä. Moderneja isokukkaisia tapetteja sinulle, jonka mielestä ei ole olemassakaan kamalampia tapetteja kuin isokukkaiset modernit tapetit. Yksi huone liian vähän sinulle, joka kaipaat tilaa. Umpinainen ja pimeähkö asunto sinulle, joka rakastat valoa ja avoimuutta. Klähmäinen kylpyhuone sinulle, jota inhottaa pinttynyt lika. Hyvä sijainti keskellä eimitään. Taloyhtiö, jossa voit viettää eläkepäiväsi huoletta."
Iso piha ja....mahdollisuuksia? Ennen kaikkea realismia, jostain haaveista luopumista ja tässä nyt olen: edessä 77 neliön remontointi, estejuoksua ja vesihautoja. Maalilinja näkyvissä!
LAIHIALAINEN LATTIAPALAPELI