Villa Project
Miami & Key West
Läppärin laturi kulkeutui Helsinkiin mökkiunohduksen jälkeen viimein, joten eloa blogiin! Kesää täällä on meneillään, niinkuin ihan varmaan kaikilla muillakin 🙂 Viikon ekapätkä lomaa oli muutama viikko sitten, silloin paettiin mökille muuttokaaosta. Saaret antoivat ihan parastaan, ja lepotauko tuli todella tarpeeseen. Yhtenä päivänä makasin kallioilla ja laiturilla kahdeksan tuntia, lukien tai kuunnellen äänikirjaa (en ihan ostanut konseptia vielä, mutta testailen uudelleen) ja kesämeren meininkejä. Vaikka töitä on vielä ollutkin tuon viikon jälkeen, olen onnistuneesti tänäkin vuonna tipahtanut siihen kesäoloon, jossa työt tuntuu aina niin eri värisiltä. Ei niitä voi samoiksi laskeakaan. Illoissa on valoa (ja lämpöäkin!), naamassa vain tutut pisamat (ja aurinkorasvanäppylät), ja päällä tuo sama mekko kalliolla Korppoossa ja toimistolla Helsingissä.
Mökki ei valmistu tänäkään vuonna, mutta väliäkös sillä. Sen aika tulee. Naputeltiin siellä lomalla vähän, mies myöhemminkin, mutta otettiin aikaa ilta-ajeluille mannersaaren ravintoloihin ja parkkeerattiin kapinen paattimme pokkana prameiden purjeveneiden kylkeen.
Kampin-kodin myynti aiheutti lomalla kyllä unettomia öitä. Jos stressissä purisin kynsiäni, ne olisi tuona viikkona kaluttu luuhun asti. Myynti oli ehtona uuden kodin loppumaksulle, jonka eräpäivä oli kuun puolivälissä. Ei kuitenkaan tingitty siitä, että Kamppi on loistokunnossa myyntiin laittaessa. Koska putkiremontti siellä venyi, myyntiin se saatiin vasta heinäkuun ensimmäisenä päivänä. Alle kahdessa viikossa rahojen piti siis olla tilillämme ja uuden kodin myyjän tilillä tietysti. Pelkäsin kuollakseni. Heinäkuussa, kun on kaikkein hiljaisin myyntiaika. Mutta asunto meni neljässä päivässä! Onni oli myös siinä, että ostaja oli suora käteisostaja, ei siis vaikkapa hermoja raastavia ehdollisia tarjouksia. Uskon tosiaan, että meidän viime päivien iso työ asunnon eteen kannatti, jes!
Olen ihmeissäni siitä, miten oikealta päätös tuntuu. Kiinnyn kaikkeen ja aina – en siis todellakaan vähiten johonkin niin tärkeään kuin kotiin. Kamppi oli meidän rakas koti niin monta vuotta. Kahdeksan! Luulin sen jättämisen olevan kovempi paikka. Aika oli kuitenkin tullut. Jo monta vuotta olin kaivannut hiljaisemmille kaduille. Tunnustettava se on, meteli ja hälinä kääntyivät vuosien myötä etujen yli. Lähellä kaikki oli, ja siitä kyllä nautittiin aivan mielettömästi.
Lisäksi putkiremontti raastoi meidän hermoja niin paljon, ettei oltaisi kuitenkaan uskottu. Kaikki se raivostuttava ja voimattoman olon jättävä taistelu, ihan jatkuva sota omista oikeuksista ja oman kodin päätöksistä, joihin ei tuntunut olevan mitään valtaa, jätti pahat muistot. Meidän oli myös muutoin aika vaihtaa maisemaa. Aloittaa elämää puhtaalta pöydältä. Niin hyviäkin muistoja kuin Kamppiin liittyy lukemattomia, ihan viimeisinä metreinä me ei siellä voitu yhdessä hyvin. Päätös lähteä tuntuu siis helpottavalta, ihanalta.
Uskon myös siihen, että jokin taika on aina tunteessa. Kampin-koti on meidän ainoa yhteinen koti, jota ei oltu aikanaan yhdessä katsomassa, ja jota ei valittu rakkaudella. Valittiin se kiireen pakottamana ja kriteerien täyttyessä. Vaikka viihdyttiin siellä lopulta loistavasti, tämä heijastuu varmaankin nyt, kun sieltä lähdetään.
Yksi kaikkien kesien kohokohdista on Fiskarsin ja Billnäsin antiikkipäivät mun vanhempien kanssa. Rakastan vanhoja asioita, se on ollut minussa pienestä pitäen. Leikin tämmöisinä kuumina kesinä 25 vuotta sitten mamman ja pappan isossa pappilassa historiantutkijaa ja kirjasin vihkooni lukemattomia kertoja mammani haastattelun. Se kuului aina samalla tavalla.
-Kuinka vanha tämä talo on?
– Ainakin satavuotias.
Ooh, hykertelin joka kerta. Miten huisia! Miten mieletöntä! Ja että minulla on tuommoiset isovanhemmat, joilla on tämmöinen paikka. Ja että äiti on asunut täällä pienenä, en voinut käsittää.
Kampin ostajat olisivat halunneet ostaa tuolit, jotka näytöissä asunnossa olivat. Ei kuuna päivänä! Ne ovat tuolta pappani pappilasta, hän on harrastanut huutokauppoja aina. Sitten raahasivat vanhempani minua huutokauppoihin ja antiikkikauppoihin ja Fiskarsiin. Ei varmaan kyllä tarvinnut paljoa raahata. Semmoisissa paikoissa tuntuu kodilta.
Viime vuosina olen saanut Fiskarsiin järjestäjiltä liput, miten ihanaa! Mentiin taas koko konkkaronkka, äiti, isä, täti ja Antti. Tällä kertaa oli missio, mikä on aina antiikkiostoksilla vähän haastavaa. Oikea asia tulee eteen, kun tulee, eikä sitä voi pakottaa. Tällä kertaa kuitenkin tapahtui silmitön tuuri, kun täydellinen ruokapöytä meidän uuteen kotiin löytyi! Juhlittiin samalla myös isäni synttäreitä ruukin ravintolassa.
Sitten meistä tuli kummeja! Meidän kaaso ja bestman saivat keväällä ihanan pienen tytön, ja kunnia oli suuri. Nyt meillä on kaksi tyttöä ja kaksi poikaa kummitettavana <3 Kaikki perheet rakkaita, ja tärkeämmiksi muuttuvat. Tämän tytön vanhempien kanssa ollaan niin läheisiä, samoissa elämäntilanteissa ja taajuuksissa, että tehtävä on erityinen. Päivä oli tulisen kuuma, vaaleanpunainen ja kaikin puolin niin ihana <3
Näitä lukuunottamatta ajatuksia ja aikaa on kyllä oikeasti vienyt enimmälti uusi koti, josta lisää seuraavassa postauksessa!
Kesähaihattelua pysäytti raskaasti uutinen, joka kuultiin eilen. Eräs tuttumme, nuori ja ihana, sydämellinen ja eloisa nainen, joka vasta muutama viikko sitten vietti meidän kanssa juhannusta Korppoossa, menehtyi yllättäen viime perjantaina. Hän oli ystäväni ystävä, jonka olin tavannut kerran aiemminkin tämän ystäväni luona. Meitä oli juhannuksen päivinä kahdeksan kaverusta mökillä, vietettiin kolme päivää tiiviisti yhdessä, tutustuttiin, juteltiin ja pidettiin hauskaa. Hänellä oli sairaus, mutta silti tapahtunut oli niin äkillinen, yllättävä ja typerryttävä, ettei tilaa ole ollut ymmärrykselle. Vain järkytykselle ja oudolle ololle. Miten turhaa ja sattumanvaraista, selitystä vailla. Läheisten tuskaa voi vain aavistaa.
Kiitollisuutta ei voi liikaa korostaa. Ja omien murheiden pienuutta. Ja sitä, miten elää pitää! Niin hänkin teki.
instagram @eveliinalivin
© Eveliinalivin. BLOG DESIGN BY KOTRYNA BASS DESIGN