Suomessa sensuroitua - Censurerat i Finland - To, co w Finlandii nie wolno powiedzieć: 19.2.2006 - 26.2.2006
Fundamentalistit ja paikalliset tappelevat, Dublinin keskusta raunioina
Nyt kun lukijat on havahdutettu uneliaasta horroksestaan, voinkin kertoa, että fundamentalistit olivat pohjoisirlantilaisia protestantteja, jotka saivat nerokkaan idean pitää "Rakasta Ulsteria" -paraatin Dublinin keskustassa. Mukaan otettiin muutama orkesteri jytyyttämään isoja rumpuja, na drumaí móra kuten meillä Donegalissa sanotaan. Ideana oli protestoida sitä vastaan, että Sinn Féinin virallisen siiven (sen siiven, joka aikoinaan innostui maolaisuudesta niin, että terrorismi jäi) puheenjohtaja Ruairí Ó Brádaigh kehtasikin pitää seppeleenlaskuseremonian vuonna 1974 Dublinissa surmansa saaneiden uhrien haudalla. Silloin näet protestanttiterroristit iskivät Dubliniin, yhden päivän aikana kuoli kymmeniä ihmisiä - samaan aikaan räjäytettiin pommeja myös Monaghanissa, joka on Irlannin tasavallan puolella rajaa, vaikka kuuluu perinteiseen Ulsterin maakuntaan - ja oli hyvin lähellä, että Pohjois-Irlannin levottomuudet olisivat levinneet koko maan kattavaksi sisällissodaksi. Ian Paisley -henkisten pohjoisirlantilaisten lojalistien mielestä tästä ei saa muistuttaa, koska he ovat kärsineet niiiiiin paljon enemmän IRA:n kynsissä.
Katsotaan, miten nyt käy. Minä en pidä tästä yhtään. Mutta mitä enemmän olen tässä hommassa mukana, sitä vähemmän pidän lojalisteistakaan. Niiden on ihan pakko aina pilata kaikki. Aloitin aika IRA-henkisenä, tai siis tyypilliseen pölhöintellektuellitapaan ymmärsin kovasti IRA:ta. Sitten tympäännyin IRA:n tekopyhyyteen iirinkielisyysasioissa ja panin tyytyväisenä merkille, että monet protestantit olivat alkaneet opiskella iiriä, ja saatiinhan se rauhakin joten kuten aikaan. Nyt ollaan taas menossa hyvää vauhtia kohti intifadatunnelmia.
PS: Korjataan tuota edellistä. Nyt näyttääkin siltä, että INLA - Peace through Superior Firepower - eli Irlannin kansallinen vapautusarmeija, IRA:sta aikoinaan lohjennut äärinationalistinen ja äärivasemmistolainen alaryhmä villitsi nuoria kolleja tulemaan kadulle ja antamaan selkäsaunan lojalisteille. Lojalistit lastattiin takaisin busseihinsa ennen kuin heidän marssinsa ehti alkaakaan, ja tästä pettyneinä INLAn innostamat pojat alkoivat tapella poliisin kanssa.
Silti olen kyllä sitä mieltä, että lojalisteilta oli äärimmäisen typerää tunkea Dubliniin häiritsemään. Ihan niin kuin ei olisi arvattu, että näin tässä käy.
Lähettänyt Panu klo lauantaina, helmikuuta 25, 2006 Ei kommentteja: Linkit tähän tekstiin
Lähettänyt Panu klo perjantaina, helmikuuta 24, 2006 17 kommenttia: Linkit tähän tekstiin
Lähettänyt Panu klo torstaina, helmikuuta 23, 2006 46 kommenttia: Linkit tähän tekstiin
Venäjä: siihen kuuluu ennen kaikkea ruostuneen metallin kalske. Ensimmäinen asia, joka minulle tulee venäjän kielestä mieleen, on metalliromu, irtirepsottavat ovet, roskaisuus ja rappio, ja tähän liittyy oleellisesti se kalske, esimerkiksi romuttumisen rajalla olevan Moskovitsh-merkkisen auton irti roikkuvasta ovesta lähtevä.
Isäni keräili yhteen aikaan vanhoja mosseja. Hänellä oli ilmeisesti kuolleena syntynyt ajatus kasata kolmesta, neljästä romumossesta yksi toimiva. Vanhat mosset alkoivatkin sitten kummitella ajatuksissani. Ajattelin kirjoittaa novellin mosseista, jotka lähtevät kuljettajatta vaeltamaan kohti mossejen hautausmaata. Mosset pääsevät sattumalta karkuun omistajiltaan ja alkavat ajaa yksikseen kokoontuakseen esim. Joroisten sora-asemaa muistuttavan vanhan sorakuopan reunalle ja ajaakseen kuoppaan sellaisella ryskeellä, että ilma kyllästyy ruostehiukkasista.
Lähettänyt Panu klo tiistaina, helmikuuta 21, 2006 Ei kommentteja: Linkit tähän tekstiin
Naiset ovat yleisesti ottaen huonoja ihmistuntijoita, vaikka heillä onkin järjettömiä kuvitelmia päinvastaisesta. Näimme tästä taas loistavan esimerkin, kun suomalaissyntyinen (kas kas) nainen Ruotsissa rakastui mieheen, joka ilmeisesti sitten raiskasi ja kidutti rakastettunsa jälkeenjääneen pojan hengiltä. Aikaisemmin mies oli rääkännyt kahta seurustelukumppaniaan seksuaalisesti ja saanut siitä tuomion. Tästä huolimatta tämä mies sai naisia.
Samanaikaisesti naiset käyttävät tuulesta temmattuja pedofiilisyytöksiä täysin viattomien miesten pelotteluun ja uhkailuun. Minuahan moisella loalla on viskottu siitä asti kun rohkenin ruveta julistamaan, että hölmö ja vastuuton käytös on hölmöä ja vastuutonta käytöstä myös naiselta. Enemmän suututtaa, että Maalaisen kaltainen kiltti ja vilpittömästi lasten hyvinvoinnista huolehtiva ihminen saa kuulla vihjauksia muka epäterveestä kiinnostuksesta pikkupoikiin heti kun kehtaa arvostella jonkun itsensä marttyyriäidiksi stilisoineen tasapainottoman ketjupolttajanaisen kasvatus- tai pikemminkin kasvattamattajättämismenetelmiä.
Naisilla on typerä tapa kuvitella, että vahinko tulee kello kaulassa ja että paha moikkaa sanomalla: "Terve, minä olen Paha!" Lisäksi he ovat aivan juopuneet siitä vallasta, jonka "pedofiilin" demonisoiminen on antanut heille. Kun joku mies uskaltaa arvostella naiskulttuurin älyllistä ja moraalista epärehellisyyttä, akkalauma alkaa solvata häntä pedofiiliksi. Jos nainen vie lastensa elämää päin helvettiä ryyppäämällä sikana ja jättämällä jälkikasvun huolehtimaan itsestään, häntä ei tietenkään saa arvostella mitenkään, onhan hän - nyyh nyyh - Äiti, ja Äiti on Pyhä myyttinen olento. Jos joku - hyi olkoon - mies on huolissaan tällaisen vastuuttoman ja kelvottoman äidin lapsista, siihen voi tietenkin olla syynä ainoastaan pedofilia, sillä mies, tuo inha olento, ei tietenkään koskaan välitä muusta kuin omasta peniksestään, jota haluaa törkkiä muiden ihmisten ruumiinaukkoihin, ja jos hän osoittaa minkäänlaista kiinnostusta lapsiin ja heidän hyvinvointiinsa, sellaisen taustalla voi väikkyä ainoastaan tuo motivaattoreista alhaisin, eli oma penis.
Oikeaa vaimonhakkaajaa, pedofiilia ja psykopaattista kiduttajahirviötä ämmät eivät tietenkään tunnista, ennen kuin tämä on tekosensa tehnyt. Päin vastoin, he heittäytyvät hänen syliinsä sankoin joukoin, laajoin laumoin rannattomin.
Ja jotta ette pääsisi sanomaan, että minä en osaa suhtautua tähänkään asiaan tekemättä siitä ylimääräistä hevosta feministivihani vankkurien eteen, totean, että mies oli aivan ilmeisesti luonnevikainen, ja minä jos kuka tiedän, miltä tuntuu olla kiltti ja hyväuskoinen ihminen, jonka psykopaatti ottaa leikkikalukseen, kidutettavakseen ja rääkättäväkseen. Minulla ei ole sanottavasti myötätuntoa minkäänlaisia sosiopaatteja kohtaan, ja jos luonnehäiriöisiksi todetut yksinkertaisesti surmattaisiin äärimmäisen tuskallisella tavalla, pitäisin sitä lähinnä hyvänä ja iloisena asiana. (Jos joku luonnevikainen lukee blogiani: kyllä, tarkoitan juuri sinua, olet ihmiskunnan inhotus ja saasta, tapa itsesi heti, se on vain hyvä asia, jos niin teet.)
Mutta tämä koskee kaikkia luonnehäiriöisiä, myös niitä naisia, jotka epäuskottavan äänekkäästi julistavat kuolemaa kaikille pedofiileille (kiekuva moralisointi on tyypillinen luonnevikaisen käyttäytymismalli - koska psykopaatilla ei ole tunteita, se - siis se, ei hän - joutuu näyttelemään niitä) ja uhkailevat kaikkia, jotka eivät heidän huutokuoroonsa liity. (Vain luonnevikainen voi ajatella niin perverssisti, että ihmisten pitäisi kovalla äänellä erikseen tuomita niin itsestään selvästi norminvastainen ja kuvottava asia kuin pedofilia.) Minusta naiseläjä, joka terrorisointitarkoituksissa leimaa miehiä kevein perustein pedofiileiksi, on aivan yhtä suuri psykopaatti ja yhtä yhteiskuntakelvoton ihmisenmuotoinen lika kuin se lapsia rääkkäävä jammusetäkin. Psykopaatin nimittäin tekee se, ettei psykopaatti tajua, miten hirveä asia se lapsen raiskaaminen on. Lastenraiskaaja ei raiskaisi lasta, jos hän tämän ymmärtäisi. Mutta aivan yhtä lailla viattomia ihmisiä pedofiileiksi leimaava nainen on luonnevikainen, koska hän ei tajua, miten vakavasta rikoksesta hän syyttelee uhrejaan. Jos hän sen tajuaisi, leimakirveen huitominen loppuisi siihen paikkaan.
Jos naiset saisivat läpi sen haaveensa, että miehen voisi vangituttaa tai kuohituttaa raiskauksesta tai lapsen seksuaalisesta hyväksikäytöstä ilman oikeudenkäyntiä, pelkästään naisen tekemän ilmiannon perusteella, sen lain nojalla ei varmasti rangaistaisi ensimmäistäkään oikeaa raiskaajaa eikä pedofiilia.
PS. Mistähän pojalla muuten oli kehitysvamma? Ettei vain siitä, että äiti oli raskausaikoinaan harjoittanut vahvan ja upean naisen oikeuttaan ryypätä niin paljon kuin sielu sietää?
Lähettänyt Panu klo tiistaina, helmikuuta 21, 2006 7 kommenttia: Linkit tähän tekstiin
Englanti: Englanti on aina tuntunut jokseenkin sieluttomalta. En muista, milloin olisin pitänyt englantia minään muuna kuin amerikkalaisen tusinaviihteen puurokielenä. Joku Tolkien onnistui tekemään englannista hetken aikaa persoonallisen kielen. Orwell, joka on tuomiopäivänprofeetan ja sosialistin naamionsa alla vanhaa hyvää Englantia takaisin haikaileva nostalgikko, onnistui hetkeksi aikaa liittämään omaan sujuvaan ja konstailemattomaan kieleensä hyvin eloisia assosiaatioita sateensyömiin punatiilisiin taloihin. Itse asiassa jopa Katalonia, Kataloniaa englanniksi lukiessani espanjalaiset maisemat jäivät mielessäni kokonaan punaisten tiilitaloketjujen varjoon. Orwell tuntui olevan mitä suurimmassa määrin väärä mies kertomaan Espanjasta. Itse asiassa ajattelin aina, että hänen juoksuhautaansa satoi ja että Espanjassa oli muka koko ajan pimeää ja kaamos. Tai sanotaan vaikka näin, että kun Orwell pääsi rintamalta lomille Barcelonaan, siellä oli valoisaa ja paistoi aurinko. Mutta heti kun hän lähti rintamalle, siellä oli koko ajan pimeää ja satoi. Englantilainen toi sateen mukanaan.
Yleensäkin olen aina ajatellut, että Englannissa on sateen lisäksi myös pimeää. En todellakaan tiedä, miksi.
Mitä sitten Yhdysvaltoihin tulee, ajattelen sitä aina valkoisen roskaväen maana. En hienostuneesti kokaiinia nuuskivien kaupunkilaisten, en pyssyjä paukuttelevien lännenmiesten, en maaseudun mustien enkä suurkaupunkien etnojengien, vaan flanellipaitoihin ja farkkuihin pukeutuneiden etelävaltioksi tai keskilänneksi murtavien proletaarien maana. Amerikanenglanti on pikkukaupunkilaisen työväen kieltä. Flanellipaitainen farkkumies haukkuu toista flanellipaitaista farkkumiestä hinttariksi amerikan kielellä. Syntyy tappelu, jossa käytetään äärimmäistä raakuutta ja väkivaltaa, ja alaluokkaiset kirosanat sinkoilevat. Miehet kannustavat tappelijoita, toinen huitoo pirstotulla pullolla, toinen puukolla. Lopulta toinen miehistä onnistuu silpomaan toisen vatsan auki, sinervät suolet nuljahtavat kartanolle ja henki maalle. Sheriffi, joka edustaa ylintä esivaltaa, antaa kuitenkin armon käydä oikeudesta eikä vangitse voittajaa murhasta epäiltynä, koska tappelu oli näyttävä julkinen huvi ja koska voittaja sentään on aina voittaja. Voittaja saa palkinnoksi prinsessan ja puoli valtakuntaa. Prinsessa on tupakoiva, Kuulutuksen koulutusohjelma -blogin pitäjää muistuttava tarjoilija, ja puoli valtakuntaa on hyvä työpaikka ojankaivajana. Ojankaivuun työkaluna käytetään lusikkaa. Näin hyvistä alkuasemista onkin mukava aloittaa amerikkalaisen unelman toteuttaminen.
Mitä sitten tulee nuoruuteni yliopistokemian oppikirjojen englantiin, se ei tietenkään ole kieli, vaan tiedeyhteisön latina, jota kukaan ei oikeasti puhu.
Ruotsi: Ruotsia vihataan kanallis- ja ankallismielisissä piireissä siksi, että se tekee suomen oikeastaan tarpeettomaksi. Erillisen kielen olemassaolo on tarpeellinen siksi, että sillä voidaan sanoa jotain kulttuurispesifistä, mille ei muissa kielissä ole sanoja, esim. "sauna" tai "mämmi". Koska ruotsissa on mm. sanat "bastu" ja "memma", se soveltuu suomalaisen kulttuurin spesifiseksi ilmaisuvälineeksi yhtä hyvin kuin suomi: suomeksi ei voida sanoa mitään, mitä ei voitaisi sanoa ruotsiksi. Suomessa on toki väkevämmät kirosanat, mutta ne on jo lainattu ruotsiin.
Saksa: Saksaan liittyy erottamattomasti kaikenlainen kahdeksankymmenlukulainen vasemmistolainen yhteiskuntakritiikki ja mielenosoittaminen: Bürgerinitiative, Umweltschutz, Protestaktion, Demo, Chaot. Sekä tietenkin se, mitä Pahkasiassa vuosia sitten kutsuttiin Perliinin urpaaniksi angstiksi. Emmekä tietenkään saa unohtaa räikeästi maalattuja, huorahtavia nuoria naisia, jotka ovat deftig ja kess ja vielä mummoiksi rupsahdettuaan puhuvat Marlene Dietrichin äänellä. Itse asiassa minun mielessäni saksalla ja Saksalla on pohjimmiltaan samanlainen mannereurooppalaisen dekadenssin maku, jonka useimmat liittävät ranskaan: Saksassa poltetaan kannabista, naidaan ja vieläpä rehvastellaan omalla nainnilla tavattoman mauttomasti. Ystävämme Arawn sanoo, että saksa kuuluu ehdottomasti vain sodankäyntiin ja pornoon. Sodasta en menisi sanomaan, mutta pornon suhteen hän on oikeassa. Oikean pornon, siis itse Pornouden todellisen inkarnaation, tulee olla saksaksi dubattua nuhjuista autotallikamaa. Mutta pornon lisäksi saksaan liittyy vielä tietynlainen urbaanin elämän ylistys ja sen esittäminen kotoisana: Das macht die Berliner Luft, Luft, Luft mit ihrem holden Duft, Duft, Duft! Tässä laulussa on jotenkin, heh, die richdiche Einschdellunk. Vain saksalainen osaa laulaa noin hilpeästi ja romantisoiden savusumuisesta suurkaupunki-ilmasta.
Maalainen sanoi jossain erotiikkapläjäyksessään päässeensä ekokyläaikoinaan panemaan sekä saksalaista lesboa että tämän nuorta suomalaista tyttöystävää. Tuntuu jokseenkin sopivalta ja asiaankuuluvalta, että kyseinen naiseläjä oli juuri saksalainen. Jos hän olisi ollut esimerkiksi ranskalainen, se vaikuttaisi epämääräiseltä tyylirikolta.
Islanti: Islanti ei todellakaan ole mitään verentahrimien viikinkien kieltä. Islantiin kuuluu huumori ja hauskuus aivan sisäänrakennettuna. Kaikki, mitä islanniksi sanotaan, on joko reilusti vitsikästä, niin että koko ronski merimiessakki purskahtaa höröttävään nauruun, tai sitten savolaisella tavalla salanokkelaa. Islanti ei tunnetusti virallisessa muodossaan suvaitse lainasanoja. Käytännössä islantikin ottaa joskus jotain tarvitsemaansa englannista tai vieraista kielistä yleensäkin. Islantiin lainataan sanoja sillä tavalla, että lihaksikas, väkivaltainen merimies sylkäisee kouriinsa, tarttuu vierasperäistä sanaa kurkusta kiinni, hakkaa sitä rantakalliota vasten kirouksia huutaen (islanti on niitä harvoja kieliä, joissa on oikeasti yhtä hyvät ja väkevät kirosanat kuin suomessa), ja siitä vähästä, mikä jää jäljelle, väännetään laivaan kittiä, jota käytetään väärässä tai odottamattomassa kohdassa. Tästä esimerkkeinä mainittakoon islannin sana demarille, krati, joka tulee tietysti sosiaalidemokraatista, sekä hupaisa verbi teika, joka tulee englannista (take), mutta joka islannissa tarkoittaa yksinomaan pummilla matkustamista auton takapuskurista roikkuen (tämä vaarallinen leikki on kaikkien niiden islantilaisten nykykirjailijoiden mukaan, joiden etunimi on Einar, varsin suosittu esimurrosikäisten poikien tapa osoittaa miehuullisuuttaan toisille samanlaisille julleille).
Lähettänyt Panu klo maanantaina, helmikuuta 20, 2006 7 kommenttia: Linkit tähän tekstiin