Kuukauden levy: Kiss / Monster | Yle Teksti-TV | yle.fi
Amerikan ikonisin rockbändi Kiss katkaisi yli kymmenvuotisen studiolevytystaukonsa menestyksekkäästi 2009, kun kitaristilaulaja Paul Stanley, apunaan studiovelho Greg Collins, tuottivat yllättävän retroraikkaan Sonic Boomin, jonka kappaleet Say Yeah ja I'm An Animal ovat parasta Kissiä sitten 70-luvun moniplatinavuosien.
Stanleyn leikkaushoitoakin vaatineet ääniongelmat, jotka olivat selvästi kuultavissa esimerkiksi Sonic Boom Over Europe -kiertueen Tampereen keikalla kesällä 2010, eivät estäneet uudelleen luomisvoimansa löytäneen bändin paluuta samalla miehistöllä samaan hollywoodilaisstudioon, jossa nupit käännettiin astetta kauemmas kaakkoon.
Juuria ja rosoa
Nimensä mukaisesti Monster soi, Stanleyn äänen muutoksille sopien, edeltäjäänsä rosoisempana, tuhdimpana. Hirviö repii alusta loppuun tasaisesti, Kissin tapaan "hienostuneesti" kuin ruosteesta puoliksi kuorittu sirkkeli, hyvässä ja pahassa.
Astetta edeltäjäänsä monimutkaisempi, tummempi Monster on Kissin tähän saakka selkein kunnianosoitus esikuvilleen. Eritoten Stanleyn kappaleissa, jotka ovat levyn parasta, keskeistä antia, on vivahteita esimerkiksi Led Zeppelinin ja The Whon (erityisesti kappaleissa Long Way Down ja Freak) ja jopa Black Sabbathin (kappaleessa The Devil Is Me) suuntaan. Edellä mainittujen kappaleiden tekstitkin uivat Kiss-mittapuulla suht' syvissä vesissä.
Basistilaulaja Gene Simmonsin mukaan Lady Gagaa kaavailtiin yhdessä vaiheessa solistiksi Freak-kappaleelle, jonka tekstiin laulajatar oli mieltynyt.
Kiss-fanien ei tarvitse kuitenkaan huolestua; eivät nämä osin jo seitsemättäkymmentä käyvät "pojat" ole täysin aikuistuneet. Monster sisältää myös Kissille tyypillisesti kaikki hyvän maun rajat ylittävät seksiseikkailunsa (Take Me Down Below) sekä itseironian ja egopöhön rajat soseuttavat huumoripomminsa (Back To The Stone Age). Huonoimmillaan Kiss siis onnistuu edelleenkin kuulostamaan Kissiltä.
Albumin parhaat kappaleet ovat heinäkuussa julkaistu ensisingle Hell Or Hallelujah, Gene Simmonsin erinomaisen elokuvallisesti tulkitsema The Devil Is Me, sekä loistavan rumpalin Eric Singerin laulettavakseen saama All For The Love Of Rock & Roll, perinteisen amerikkalainen, rento rock'n'rollralli, jossa Stanley summaa sen, mistä rockin soittamisessa on kyse. Harvinaisemmasta vokalististaan huolimatta vain Kissiltä kuulostava kappale toimisi hienona retrosinglenä. Laadullisesti se korvaisi mainiosti myös iänikuisen Rock And Roll All Niten konsertinpäätöskappaleena.
Hirviö kasvaa hitaasti mittoihinsa
Biiseinä Monster ei lunasta Sonic Boomin myötä korkealle kohonneita odotuksia. Ulkopuolinen tuottaja, esimerkiksi Kissin menestysalbumit Destroyerin (1976) ja Revengen (1992) sekä suurimman flopin The Elderin (1981) tuottanut Bob Ezrin olisi todennäköisesti kirjoituttanut Monsterin kappaleet vielä kertaalleen uusiksi.
Nyky-Kiss on kuitenkin tiukasti tuottaja Paul Stanleyn luotsissa, ja Simmonsin merkitys biisintekijänä on vajonnut takaisin basistin 1980-luvun "Hollywood-harhavuosien" tasolle. Genen parhaat Monster-kappaleet ovat pitkälti Paulin kynästä.
Monsterilta ei myöskään löydy Kissille tyypillisiä, simppeliin kertosäkeeseen ja pariin sointuun perustuvia anthemeja Heaven's On Firen (1984) tai Lick It Upin (1983) tyyliin. Se on raikastakin; Kiss kuulostaa nyt vahvemmin bändille.
Vaikka analogisesti taltioidun Monsterin soundissa on samaa tuhnuista monomaisuutta kuin (toiselta korvaltaan kuuron) Stanleyn niin ikään tuottamassa Animalizessa (1984), on tuoreessa kokonaisuudessa tarttumapintaa. On ilmeistä, että studiossa on ollut hauskaa. Pitkälti tämän ansiosta Monster on tavanomaista Kiss-albumia enemmän "grower", kuuntelussa kasvava tuotos.
Soitannollisesti Monsterissa ei ole moitittavaa; mielenkiintoisinta antia tarjoavat Eric Singerin rumpu- ja Gene Simmonsin basso- ja lauluraidat. Kitaristi Tommy Thayerin sooloissa ei ole samaa virtuositeettia kuin edeltäjällään Ace Frehleyllä (ehkä siksi, että Thayer yrittää liikaa kuulostaa Frehleyltä), mutta hän on selvästi edeltäjäänsä omistautuneempi Kissille. Thayer on kirjoittajana mukana peräti yhdeksällä albumin kahdestatoista kappaleesta.
Monster nousee Sonic Boomin, Creatures Of The Nightin (1982) ja 70-luvun puolivälin studioalbumien rinnalle osaksi Kissin parhaimmistoa. Se on puutteistaan huolimatta oiva, kuuntelussa kasvava, parhaimmillaan ajaton bändialbumi, jonka materiaali kelpaisi hyvin korvaamaan monia Kissin puhkisoitettuja klassikoita tulevalla 40-vuotiskiertueella.