Hakaristiliput Mannerheimintiellä hätkähdyttävät aavemaisessa ja hypnoottisessa suomalaiselokuvassa | Demokraatti.fi
Kotimainen dokumenttielokuva porautuu rintamasotilaiden psyykeen. Rane Aunimo
SEURAA Elokuva 10.03.2016
(Päivitetty: 11.03. 14:46)
FacebookTwitterWhatsappAri Matikaisen erinomaisen tärkeän dokumenttielokuvan tuntojaan purkavia ääniä ovat rintamalle lähetetyt nuoret sotilaat sekä uudemman polven historioitsijat ja tutkijat. Toista maailmansotaa ja erityisesti Suomen ja Neuvostoliiton välistä jatkosotaa ei ole katsottu elokuvissamme juuri tästä näkökulmasta luultavasti koskaan aiemmin. Fiktion puolella Rauni Mollbergin Tuntematon sotilas (1985) tekee kyllä tietoista pesäeroa Edvin Laineen kanonisoituun historiankirjoitukseen vanhojen jermujen taisteluretkestä suuremman Suomen häilyvään unelmaan.
Jatkosota oli nimenomaan nuorten miesten, monesti tuskin parikymppisten maailmaa näkemättömien maalaispoikien tulikaste. Heillekin uusi sota oli osin myyty talvisodasta jääneellä revanssihengellä ja vielä sen varjolla, ettei näillä ollut omakohtaista kokemusta taistelujen raadollisesta todellisuudesta.
Rintamalla pahimmin traumatisoituneet eivät olleet tärähtäneitä tai hulluja, jotka olisivat olleet sokkihoidolla ”säikytettävissä” taistelukuntoisiksi, vaan psyykkisesti vaikeasti vammautuneita järkyttävissä olosuhteissa, joissa yhdistyivät pommien ja luotien kauhut sekä pitkän asemasotavaiheen riipivä kuoleman odotus. Silti psykiatriseen hoitoon pääsivät vain ne, jotka olivat menettäneet täysin toimintakykynsä.
Tästä historiallisesta ja lääketieteellisestä tosiasiasta Ville Kivimäki kertoo jo väitöskirjassaan Murtuneet mielet, mutta nyt Matikainen tuo senkin antia valkokankaalle visuaalisen median hätkähdyttävyydellä. Kirjallisuus ei ole elokuvaa huonompaa vaan erilaista. Molemmille on paikkansa ja tilauksensa, mistä kielii Kivimäen opukselle myönnetty Tieto-Finlandia-palkinto vuonna 2013.
2016, 72 minuuttia
Ari Matikaisen ohjaama ja käsikirjoittama Sota ja mielenrauha (2016) on lähellä vuoden parhaan kotimaisen dokumenttielokuvan palkintoa, vaikka elämme vasta maaliskuuta. Sen nimi viittaa tietysti Leo Tolstoin romaaniklassikkoon. Elokuva kumoaa suureen suomalaiseen sankaritarinaan kuuluvia sotamyyttejä niin yksilön kuin kansankunnankin tasolla. Jälkimmäistä on puolestaan käsitellyt kirjoissaan nykyisin eduskuntatutkimuskeskuksen johtajana toimiva Markku Jokisipilä, yksi elokuvan asiantuntijanimistä.
Matikainen näyttää muun muassa kirkkaissa värikuvissa liehuvat hakaristiliput Helsingin Mannerheimintien varrella välirauhan aikana kesällä 1940 yleisurheilumaaottelun yhteydessä. Niiden näkeminen nyt, väreissä, tekee hurjan vaikutuksen.
Mutta itse elokuva on silti rintamasotilaiden, joiden muistiinpanoista kirjeisiin ja päiväkirjoihin välittyy todellisuuden paljastuminen muuksi kuin oli kuviteltu. Olennaiset toiveet piirtyvät esiin: mitä olisi kokea elämä, entä nainen? Tutkija Jenni Kirves huomauttaa, ettei nuorimmilla ollut luultavasti mitään kokemusta sukupuolisesta kanssakäymisestä. Sota katkaisi perheen perustamisenkin odotukset.
Ari Matikainen tekee uhkarohkeaa ja siksikin arvostettavaa mielleyhtymäelokuvaa tunteista ja kokemuksista, joista ei rakennu yhden yksilön tai muutaman yksilön tarinaa vaan niiden kaikkien yleispätevä summa. Kirjeiden lisäksi hänellä on käytössään laaja arkistoaineisto valokuvia, elokuvia ja radioäänitteitä. Niistä muodostuu kollaasidokumentti, joka porautuu tuntemattoman ja siksi tunnistettavan sotilaan pään sisään.
Sota ja mielenrauha poikkeaa suomalaisista sotaelokuvista: se ei kilpaile historiallisilla faktoilla ja poikkeushenkilöjen uroteoilla todennäköisyyksiä vastaan.
Huomiota herättää esimerkiksi elokuvan tapa hidastaa kuvaa ja yhdistää se äänimaailman teollisuuskolinaan. Vaikutelma on aavemainen ja hypnoottinen. Silti tekniikka ei perustu vääristelyyn, summittaisten tuokiokuvien alleviivaukseen. Kuvat raajojaan venyttelevistä nuorukaisista ovat mielessä, kun Matikainen myöhemmin leikkaa ruutuun invalidisoituneita, kätensä tai jalkansa menettäneitä tai päähän haavoittuneita sotilaita.
Sota ja mielenrauha ei suomalaisista sotaelokuvista poiketen kilpaile historiallisilla faktoilla ja poikkeushenkilöjen uroteoilla todennäköisyyksiä vastaan. Elokuva paljastaa vapaammin assosioituvan, universaalisti avautuvan henkisen tilan kuvamontaaseissaan. Saavutus, jota ei ole meillä liiemmin nähty. Tavanomaisemman puhuvat päät -asiametodin Matikainen onnistuu sulattamaan osaksi kokonaisuutta rintamaimpressionismin tarpeelliseksi täydennykseksi. Vasta Happoradion soittaminen lopussa on tyylirikko.
Aihe, näkökulma ja toteutus ovat niin kiehtovia, että lyhyt kesto hiukan harmittaa. Osarahoittaja Ylellä lienee valmis ohjelmapaikka elokuvan televisioesitykselle.
ari matikainen jatkosota jenni kirves markku jokisipilä sota ja mielenrauha ville kivimäki
Jännärikirjailijan salaromaanista tehty kohuelokuva on sensuelli kuvaus naamioista luopumisesta
Hollywoodin nousevan ohjaajatähden kiitelty tieteiselokuva Arrival tarjoaa sentimentaalista soopaa
SEURAA Elokuva 01.12.2016
(Päivitetty: 01.12. 16:22)
FacebookTwitterWhatsappHollywoodin nousevan ohjaajatähden kiitelty tieteiselokuva Arrival tarjoaa sentimentaalista soopaa.
SEURAA Elokuva 16.11.2016
(Päivitetty: 17.11. 13:46)
FacebookTwitterWhatsappHollywoodin kiistellyin elokuvantekijä putosi pohjalle noustakseen taas kerran todistelemaan masokistisen väkivallan välttämättömyyttä.
Ylistetty britti teki palkitun elokuvan puusepästä, jonka hyvinvointivaltio haluaa tappaa
SEURAA Elokuva 09.11.2016
(Päivitetty: 11.11. 21:13)
FacebookTwitterWhatsappYlistetty britti teki palkitun elokuvan puusepästä, jonka hyvinvointivaltio haluaa tappaa.
Ken Loach täytti kesällä 80 vuotta. Veteraanin ensimmäinen pitkä elokuva ilmestyi 1960-luvun lopulla täysin erilaiseen maailmaan, mutta hän ei ole vuosikymmenten aikana juuri tinkinyt näkökulmistaan tai työskentelymetodeistaan. Proletaariteoksistaan tunnettu brittirealisti kuvaa duunariluokkaa maanläheisesti ilman näyttäviä krumeluureja.
Etenkin festivaaliyleisöt ja kriitikot arvostavat köyhien ja alistettujen asialla pitkäjänteisesti puhuttelevaa elokuvantekijää. Loach lukeutuu myös siihen harvalukuiseen joukkoon, jonka teokset ovat voittaneet kahdesti Cannesin filmijuhlien pääpalkinnon Kultaisen palmun.
Irlannin itsenäisyystaistelusta kertova The Wind That Shakes the Barley (2006) oli ensimmäinen, viime keväänä palkittu ja nyt Suomeen saapuva I, Daniel Blake (2016) toinen. Minusta kumpikaan ei kuulu ohjaajan avainteoksiin, ja pystit kielivät raatien kompromisseista.
Käsityöläisen kärsimys
Tällä kertaa arkinen työläissankari on leskeksi jäänyt ja sydänkohtauksesta toipuva viisikymppinen puuseppä. Työkiellon lääkäriltään saanut mies huomaa joutuvansa hänen työttömyysturvahakemuksensa evänneen vastahakoisen systeemin rattaisiin, jonka tiukkapipoisista vaatimuksista ja uusista digitaalisuuksista vanhan maailman käsityöläisjäärä ei ymmärrä tuon taivaallistakaan. Syntyy absurdi ristiriita, kun hänen olisi yhtäältä osoitettava tarmokkuutta työnhaussa työllistymistukea saadakseen ja toisaalta todistettava työkyvyttömyytensä työttömyysturvaan.
Byrokraattisesta painajaisesta kertoo jo elokuvan avaava keskustelu, jossa emme heti näe näyttelijä Dave Johnsin tuskastuneita kasvoja vaan kuulemme vain hänen hermostuneen äänensä. Kaavamaiset kysymykset Danielin voinnista tuovat suomalaisille mieleen nykyisen hallituksen kaavailemat työttömien työnhakijoiden määräajoin toistettavat haastattelut. Ikänsä työtä tehnyttä konkaria tunnutaan nöyryytettävän, sillä yksityisen firman työntekijää valtion laskuun arvioiva nainen ei tahdo kuunnella tämän todellista sanomaa.
Systeemi haisee
Vasemmistolaisesti yhteiskuntaa katsovien voi olla houkuttelevaa nielaista Ken Loachin kriittiset myrkyt mukisematta. Taantuvaan teollisuuskaupunkiin Newcastleen sijoittuvan teoksen taiteelliset painotukset ovat älykkään taiteilijan punnittuja vetoja, joita ei kukaan pääse leimaamaan valheellisiksi.
I, Daniel Blake näyttää näet ruohonjuuritasolla, kuinka helposti kuka tahansa saattaa päätyä systeemin silmätikuksi ilman omaa syytään, terveyden menetettyään tai muuten epäonnisena. Puusepän tarinaa täydentää yksinhuoltajaäidin toivottomuus, kun myös häntä uhkaa henkilökohtainen konkurssi. Kun epäreilusti kohdellut päästävät höyryjä yhdessä, jaetusta ahdingosta sukeutuu nurkkaan ajettujen solidaarinen ystävyys. Loach kuuluukin Aki Kaurismäen hengenheimolaisiin.
2016, 101 minuuttia
Näin kaunista ajatusta en tietenkään tahdo arvostella, enkä ıliioin ohjaajan tuntua kuvaamiensa henkilöiden arkeen. Mikään ei ole elokuvassa yhtä vaikeaa kuin kaikkein tavallisimman näyttäminen uskottavasti. Sen puolen Loach taitaa. Kriitinen moite tulee painotuksista, joilla hän ohjaa katsojan ajattelua oman agendansa taakse.
Minun silmääni esimerkiksi tapa, jolla työttömyystoimiston johtajat leimataan kovasydämisiksi pilkunviilaajiksi vaikuttaa tarkoitushakuiselta. Kun taas tavalliset kaupunkilaiset yhtyvät hurraamaan Danielin kapinalle toimiston edustalla, kohtaus ei vaikuta luonnolliselta vaan pikemminkin elokuvantekijän populistiselta tuohtumukselta yksilön epämääräistä pompottelua vastaan. Ristiriitaista vaikutelmaa lisää äidin ainoaksi vaihtoehdoksi tarjottu prostituutio. Henkilöiden surkeutta kehystää, totta kai, hiipuvan pohjoisenglantilaisen kaivosjätin ankea harmaus, jota vain heidän jaettu humanisminsa valaisee.
Köyhien ja kurjien voivottelevaksi seremoniaksi kääntyvä teos edustaakin julistukseltaan toisteista elokuvaa, joka haluaa jättää kurjan olon. Näin se pääsee alleviivaamaan, ettei yhä globalisoituvassa, oikeamieliset dinosauruksensa ja madonnansa hylkäävässä maailmassa ole enää oikeutta vaan hämärän järjestelmän puolelta ainoastaan tyrmistyttävää kohtuuttomuutta. Oikeansuuntainen idea kaipaisi hienovaraisemman toteutuksen.
Toivotaan, ettei tilanne Suomessa ole vielä näin huono kuin Loachin Britanniassa.
Suomalainen törky myy nyt kuin häkä — ”Kiitos kaikille!”
SEURAA Elokuva 07.11.2016
(Päivitetty: 07.11. 21:17)
FacebookTwitterWhatsappLuokkakokous 2 – Polttarit -elokuvalla on avausviikonloppunsa jälkeen koossa ennakoineen jo 116 861 katsojaa. Jatko-osakin kertoo sikailevien mieskaverusten edesottamuksista.
Pelkästään perjantain ja sunnuntain välisenä aikana elokuva keräsi 83 381 katsojaa. Kyseessä on vuoden kovin kotimaisen elokuvan avausviikonloppu — ei kuitenkaan aivan yhtä kova kuin edeltäjällään.
Elokuva tuli ensi-iltaan keskiviikkona 2.11.2016. Elokuvan on ohjannut Taneli Mustonen. Yhtä pääosaa esittää Sami Hedberg.
— Huippuyleisömäärä, kiitos kaikille! Kyllähän Suomessa vielä yleisöä riittää, toivottavasti he löytävät tiensä elokuviin.
Ensimmäinen Luokkakokous-elokuva ilmestyi vuonna 2015. Se keräsi teattereissa yli puoli miljoonaa katsojaa. Se on toiseksi katsotuin kotimainen elokuva 2000-luvulla.
Kummatkaan elokuvat eivät ole lukeutuneet arvostelumenestyksiin, mutta suuri yleisö on ollut toista mieltä.
Niinistö kehuu Leonardo DiCapriota — ”Aikaa on seuraavat 20 vuotta”
FacebookTwitterWhatsappVihreiden puheenjohtaja Ville Niinistö kehuu verkossa vapaasti katsottavissa olevaa tuoretta Before the Flood -elokuvaa, joka kertoo ilmastonmuutoksesta. Teoksen taustalla ovat Hollywoodin supertähti Leonardo DiCaprio ja monista tv-sarjoista tuttu näyttelijä Fisher Stevens.
— DiCaprio ja Fisher Stevens ovat tehneet hienon ja tärkeän elokuvan ilmastonmuutoksesta. Before the Flood kertoo siitä, kuinka ainoan planeettamme tulevaisuus on ihmisen toiminnan takia vaakalaudalla. Jäätiköt sulavat, myrskyt lisääntyvät ja kuivuus pahenee – ruuantuotanto heikkenee ja ilmastopakolaisuus lisääntyy.
Niinistö kirjoittaa Facebook-sivuillaan, kuinka Pariisin ilmastosopimuksessa valtiot osoittivat sitoutumista päästöjen vähentämiseen. Tämä ei vielä riitä.
— Lisää toimia tarvitaan. Before the Flood kertoo kuinka maapallon ja lastemme tulevaisuuden pelastaminen on mahdollista. Olkaamme itse se muutos, jota me maailmalta ja muilta ihmisiltä odotamme. Aikaa on seuraavat 20 vuotta muuttaa talous kestäväksi ihmiselle ja ympäristölle. Yhdessä voimme sen tehdä. 9jakoaFacebookTwitterWhatsapp AVAINSANAT
before the flood fisher stevens leonardo dicaprio ville niinistö