helmikuu | 2007 | Panu Rajala
Oppinut tekijä esitteli teoriansa ja dogmalistansa, jotka valaisivat hyvin miksi kirja tuntuu kovin suunnitellulta, siten tietysti hallitulta ja rikkeettömältä, siis hieman elottomalta. Mutta toisia käsityksiä tuli myös esiin. Polyfoninen rakenne vaikuttaa kyllä kunnianhimoiselta, sitaatit osin aitoja – silti en täysin vakuuttunut että kieli olisi vuosisadan alun isänmaallisen miehen kieltä. Saa olla toista mieltä. Entä voiko kirjoittaa ikään kuin ei vielä tiedettäisi kuinka Suur-Suomen tulee käymään? Myöhempi tieto leimaa väkisin painotuksia. Ilmari Lehtinen käytti ansiokkaan puheenvuoron siitä, miltä jatkosodan ilmapiiri tuntui sen läpi eläneen muistoissa. Kysymyksiä kirvoittava teos, sikäli kiintoisa.
Luen Poen novelleja ja katson yhteyksiä nuoren Waltarin kauhunovelleihin. Tunnelmissa, asetuksissa jotain sukulaisuutta, mutta en ole löytänyt Waltarilta ”Poe-pastisseja” kuten vakiintunut käsitys uskottelee. Ehkä E.T.A.Hoffmann oli tärkeämpi vaikuttaja, katsottava hänenkin juttujaan. Jaana Kapari on sinällään suomentanut ja toimittanut huolella komean Poe-kokoelman Teokselle. Sieltä johduin Markku Envallin tutkimukseen Toinen minä ja sieltä takaisin Waltarin Turmsiin ja Johannekseen. Kaksoisolento-aihe tai paremminkin suojelusenkeli, genius, ilmaantuu vasta myöhemmin W:n tuotantoon.
Hienoja hiihtokelejä, hankittava pulkka että päästään laskettelemaan. Faijan muistokirjoitus Hesarissa, hyvä. Kuukauden kaari kierretty, vielä paljon käytännöllistä. Vähän päästä hätkähtelen: en olekaan tänään vielä soittanut faijalle…
Lahden VIII Historiapäivät oli jälleen sympaattinen tapaus kiljupakkasilla. Matti Klinge puolusti tapansa mukaan keisarivaltaa ja keskitettyä valtaa yleensä (Putin) ja viittasi meidän omaan ”vallankaappaukseemme” 2000, jolloin eduskunta otti itselleen presidentin valtaa ja aikoo jatkaa samaan suuntaan. Parlamentin rinnastus vanhaan aateliin, joka taisteli keisaria vastaan, on aika huima ja kaukaa kyllä perusteltu. Kuninkaan ja kansan suoraa liittoa ilman välikäsiä kannatti jo Topelius.
Sunnuntaina faija ”kiitettiin kuolleeksi” Johanneksen kirkossa, missä pääsin ripille 1961. Ajelimme Malmille vielä hautaa tervehtimään.
Edestakainen lentomatka Savonlinnaan perjantaina heilahti kevyesti; perillä esitelmä aiheesta ”Waltari ja orientti” Osmo Pekosen järjestämässä sarjassa kirjastossa, isäntinä Tietokirjailijat. Yleisöäkin venäläisestä lumipyrystä huolimatta. Kysymys tiukkasi, miksi bysanttia on kuvattu meillä niin vähän. Aiheellinen pohdittava, eipä Waltarin aikoina islamkaan ollut muodissa.
>Kirsti Mäkisen Lollot ja kollot julkistettiin Otavassa maanantaina Runebergin päivänä, suomalaista naapurihuumoria, johon on vielä rauhassa palattava. Tilaisuus runsas, tekijä esitteli kirjaa jäntevästi, kiinnostavasti; alkoi tuntua että vanha aihe onkin ajankohtainen näissä kuntaliitosten kahinoissa. Jopa Kyrön sarvipäät saavat ansaittua huomiota. Paljon tuttuja, kiva tunnelma. Kirsti aloitti mediarumbansa näkyvästi.