Täällä toisen tähden alla: Arto Salminen - Varasto
Arto Salminen - Varasto
Arto Salminen: Varasto. WSOY 1998
Se, että tartuin Arto Salmisen Varastoon on pelkästään blogien ansiota. Olin lueskellut muun muassa Jorin, Sallan ja Booksyn arvioita Salmisen kirjoista ja vähitellen alkoi tuntua siltä, että Salmista olisi luettava.
Nimenä Salminen ei ollut aivan tuntematon, muistan ainakin lukeneeni kustannustoimittaja Harri Haanpään muistokirjoituksen Salmisesta, kun tämä yllättäen kuoli 2005. Kuollessaan Salminen oli julkaissut 6 romaania ja Varastosta oltiin juuri valmistelemassa näytelmäversiota. Ensimmäinen apurahakin oli tipahtanut plakkariin, joten Salminen saattoi keskittyä kirjoittamiseen täysipäiväisesti.
Salminen tuli kirjallisuuspiirien ulkopuolelta, eikä hänestä eläessään koskaan tullut mitään painosten kuningasta, päinvastoin Salminen kärsi kirjojensa huonosta myynnistä: Vain Ferrareja myydään Suomessa vähimmin kappalein kuin minun kirjojani. En tiedä miten Salmista myydään nyt, tai myytäisiin, jos hänen kirjojaan kirjakaupoista löytyisi. Olen kierrellyt aika monta kirjamyymälää, eikä Salmisen kirjoja ole tullut vastaan Varastoa lukuun ottamatta.
Lukemani Varaston lainasin kirjastosta, onneksi näin kesäisin pääsen sen antimista nauttimaan. Luin kirjan lähes yhdellä istumalla, mikä sikäli ei ole ihmeellistä, sillä kirja on melko lyhyt ja kerronta dialogivoittoista ja sellaisena nopealukuista. Suurin syy kirjan ahmimiseen oli kuitenkin se, että Salminen kirjoittaa älyttömän hyvin ja tarina vetää mukaansa.
Varastosta voisi sanoa, että se päällisin puolin on ”se tavallinen tarina”. Nainen tulee raskaaksi satunnaisessa suhteessa ja vaatii osallisena ollutta miestä kantamaan vastuunsa ja jos tämä ei hyvällä suostu on naisen turvauduttava järeämpiin keinoihin, kuten esimerkiksi kiristykseen. Rakkaudesta, yhteenkuuluvuudesta, vastuusta eivät Salmisen luomat ihmiset puhu. Tapahtumat kirjassa nähdään nalkkiin jääneen varastomies Rouskun silmin. Tulevan lapsen äiti Karita on samassa työpaikassa, myymälän puolella. Rouskun kanssa varastossa työskentelee Raninen ja ajoittain paikalla pyörähtää myös kommunisti Jylhäkorpi, joka julistaa kapitalistisen yhteiskunnan mädännäisyyttä omintakeisella tyylillään ja ostaa samalla Rouskulta rakennustarvikkeita pimeästi. Jylhäkorven kautta tarinaan tulee voimakas yhteiskunnallinen taso, jota Rousku kommentoi omasta näkökulmastaan.
Henkilöidensä kautta Salminen käsittelee niiden ihmisten todellisuutta, jotka ovat juuttuneet yhteiskunnassa sille kaltevalle pinnalle, jossa elämä on kaikkea muuta kuin ruusuilla tanssimista ja josta ylöspäin on vaikea ponnistaa, mutta alaspäin pääsee sitäkin nopeammin kuten käy Rouskun mukaan myös potkut saaneelle Raniselle:
Raninen kiskoi talvitakin päälleen ja käveli ulos, enkä minä koskaan enää nähnyt sitä. Tuntui että kaikki muistikuvat Ranisesta katosivat saman tien. En enää muistanut miltä se näytti, mutta tiesin silti minkä näköinen se on kolmen vuoden kuluttua, kun se kerjää markkaa Ympyrätalon Alkon edessä. Tiesin kaiken sen. Tiesin saastaiset naamat ja kohmeiset kourat. Tiesin rähisevän puhetavan ja koppuroiksi kustut housut. Tiesin Ranisen tulevaisuuden. (V. s. 140)
Mika Kukkonen kirjoitti hienossa Salmis-analyysissään seuraavasti: Tähän sisältyy myös Salmisen tuotannon ainoa potentiaalinen ongelma. Salmisen pystypäisissä henkilöissä elää usein itsereflektioon ja oman osansa suhteellistamiseen kykenevä ajattelija, mikä on tietysti ristiriidassa yhteiskunnan alakerrostumiin liitettyjen stereotypioiden kanssa. Sama pätee kieleen: ajattelisiko todellinen varastomies, että viina on tehnyt baarikavereiden naamat kubistisiksi?
Koska tämä oli ensimmäinen Salmiseni en tietenkää voi puhua kaikkien Salmisen "sankareiden" puolesta, mutta kiinnitin kuitenkin huomiota muutamiin tekstissä esiintyviin viittauksiin, joiden kautta Rouskun henkilökuva sai muitakin ulottuvuuksia kuin ”pelkän” varastomiehen. Varastomiehen puhetyylistään ja ilmaisustaan huolimatta Rousku oli lukenut mies ja kirjojen kautta hänelle avautui ikkuna toisenlaiseen todellisuuteen, siihen johon hänellä ei kuitenkaan ollut voimia ja mahdollisuuksia nousta.
Salmisen kerronta ja kieli on äärimmäisen naturalistista ja pelkistettyä, ja hän höystää sitä melko mustalla huumorilla. Seasta on kuitenkin löydettävissä myös äärimmäisen kauniita ilmaisuja, jotka kaikkien eritteiden, vittujen ja muiden keskellä jopa hieman hätkähdyttävät.
Vettä alkoi sataa niin yllättäen, että melkein pelästyin. Aurinko pesi käsiään. (V. s. 31)
Lumisade ja pakkanen olivat yön aikana muuttaneet maailmaa. Mittasuhteet olivat tulleet ymmärrettäviksi ja välimatkat lyhentyneet. Äänet olivat hiljaisempia, mutta ne kuuli tarkemmin. Nastarenkaat ropisivat korvan juuressa niin, että pelkäsin niiden puraisevan palan poskesta. Menin töihin vartin liian aikaisin, sillä uusi varastomies oli tulossa. Halusin asettaa itse oman kuvani maisemaan. Ei sellaista vastuuta voinut jättää tuntemattomalle miehelle. (V. s. 155)
Tämä kirja herätti valtavan halun tutustua muuhunkin Salmisen tuotantoon. Onneksi on kesä ja kirjastot.
Tunnisteet: Arto Salminen, Kirjakauppahankinta, suomalainen kaunokirjallisuus
Miia/Kolmas linja 25. heinäkuuta 2012 klo 12.39
Arto Salminen on kyllä hieno, löysin miehen teokset itsekin vasta muutama vuosi sitten. Olen muistaakseni lukenut Lahden, Ei-kuoren ja Kalavaleen ainakin. Hyllystä löytyy lisäksi Varasto ja Paskateoria, näitä olen jostain syystä vähän säästellyt, mutta pian voisin kyllä jommankumman ottaa lukuun!
jaana 25. heinäkuuta 2012 klo 21.08
Varmasti on hyväkin pitää välillä taukoa, ettei lue kaikkia yhteen menoon. Hyvän kirjailijan kohdalla sitä ei aina malttaisi.
Haluaisin myös saada Salmisen kirjoja omaan hyllyyn, mutta seuraavaksi marssin kirjastoon ja katson mitä Salmista sieltä löytyy.
Mari A. 25. heinäkuuta 2012 klo 12.40
Luin viime syksynä pari Salmisen teosta myöskin muiden innostamana.
Kävin katsomassa, mitä olin kirjoittanut ja tuo on kyllä totta, että Salmisen henkilöissä on paljon vähänkoulutettuja, mutta dialogeissa nousee esiin fiksuja mielipiteitä. Ihan kuin amispohjalla ei voisi ajatella niin!
Itse luin Turvapaikan ja Paskateorian. Olivat nopealukuiset, ajatuksia (toivottavasti) herättävät. Mutta en ehkä enää jaksa lukea samantyylistä lisää.
jaana 25. heinäkuuta 2012 klo 21.14
Muodollinen koulutus tai ammatillinen status ei tosiaan välttämättä tee kenestäkään vähemmän älykästä tai toisin päin koulutus ei takaa, että kaikki olisivat kykeneväisiä ajattelmaan samalla tavalla.
Voi olla, että jos kirjat lukee liian nopeasti peräjälkeen tulee jonkinlainen turtumus tai kyllästys. Ehkä siksi kannattaa malttaa ja lukea aina silloin tällöin yksi Salminen.
Heidi 25. heinäkuuta 2012 klo 13.20
Salmisen löysin minäkin vasta pari vuotta sitten. Hyvä, että löysin. Varaston olen nähnyt myös näytelmänä ja elokuvana. Elokuvan loppu oli vähän liian imelä.
jaana 25. heinäkuuta 2012 klo 21.17
Dialogivoittoisena Salmisen teksti sopii varmasti hyvin elokuvalliseen ja näyttämölliseen ilmaisuun. Olen kuitenkin vähän kahdenvaiheilla tuon elokuvan katsomisen kanssa, toisaalta tekisi mieli, mutta toisaalta pelkään pettymystä ja kirjan vesittämistä pelkäksi hauskaksi huumoripläjäykseksi.
Amma 25. heinäkuuta 2012 klo 13.40
Luin Varaston kesäkuussa Jorin haastamana. En aivan ihastunut, mutta jäin kohteliaan kiinnostuneeksi. Ei ehkä jotenkin minun tyylistä, mutta toisaalta hirveän tärkeää kirjallisuutta, aidosti sieltä hyvinvointijanan toisesta päästä. Ja kuten omassa arviossani päivittelin, tämä on kirjoitettu 90-luvulla, mitä Salminen nyt kirjoittaisikaan?
jaana 25. heinäkuuta 2012 klo 21.19
Aiheet ei tosiaan kesken loppuisi, sen verran on suomalaisessa ja vähän eurooppalaisessakin yhteiskunnassa edelleen purettavaa.
Pitääkin tulla lukemaan sinun arviosi.
Booksy 25. heinäkuuta 2012 klo 22.05
Jesh! Voi miten hauskaa, että tykkäsit tästä. Ja kiinnitit huomiota samaan kielen ja "sisällön" ajoittaiseen ristiriitaan... Allekirjoitan myös tuon, mitä sanot lukemisesta yhdeltä istumalta; juuri niin minun on käynyt Salmisteni kanssa. Ja nyt harmittaa kun kaikki on jo luettu. :-/
jaana 27. heinäkuuta 2012 klo 12.59
Minulla on vielä onneksi monta jäljellä :)
Olin jopa yllättänyt tuosta kielestä, odotin että se olisi ollut paljon roisimpaa sen perusteella mitä olen arvioita lukenut.
Jaana Märsynaho 25. heinäkuuta 2012 klo 22.58
Pidän paljon mm. Charles Bukowskin, Dan Fanten ja Augusten Burroughsin kirjoista. Sopisikohan Arto Salminen samaan rosoisuuskastiin? Lukemallahan se selviää. :)
jaana 27. heinäkuuta 2012 klo 13.01
Minulla nuo herrat ovat Bukowskia lukuunottamatta lukematta ja B:nkin lukemisesta on aikaa, joten en osaa verrata eli kannattaa tosiaan lukea ja ottaa selvää ;)
Jori 26. heinäkuuta 2012 klo 12.40
Jos minä joskus luen jonkun kirjan uudestaan, niin Salmiset ovat jonossa ensimmäisinä.
jaana 27. heinäkuuta 2012 klo 13.03
Kaikista sinun Salmis-arvioistasi on tosiaan käynyt ilmi kuinka paljon herran kirjoista pidät, joten en ihmettele tuota mielipidettäsi uudelleen lukemisesta.
Sirpa Kähkönen - Lakanasiivet
Rakkaudesta runoilleet
Sirpa Kähkönen - Jään ja tulen kevät
Marianne Fredriksson - Simon (Ota riski ja rakastu...
Matti Kurjensaari - Loistava Olavi Paavolainen