Maailma kutsuu, Grace: 69. Paluu kaupunkiin
Hiljaisuus oli hetken aivan käsinkosketeltavaa. Archie ja Cora olivat jähmettyneet niille sijoilleen, ja Grace tajusi puristavansa kameraansa, kuin se olisi antanut hänelle jonkinlaista turvaa.
Ei ollut mitään syytä ajatella, ettei äiti huomaisi tai ymmärtäisi ─ on mahdollista käsittää vain yhdellä tavalla se, että nuori mies on polvillaan nuoren naisen jalkojen juuressa ja pitelee tätä käsistä.
-Äiti. Archie pystyi liikkumaan ensimmäisenä, hän nousi ja astui Coran ja äidin väliin aivan kuin olisi todellakin tahtonut suojella ensiksimainittua. -Minä haluaisin…
-Unohdin kalenterini, äiti sanoi. -Arvasin, että niin käy, kun en laittanut sitä valmiiksi laukkuun.
Hän meni keittiön läpi työhuoneeseensa ja palasi kohta käsilaukkunsa vetoketjua sulkien.
-Viivyn jonkin aikaa, mutta palaan kyllä teelle, hän sanoi. -Käyn tullessani hakemassa Armstrongilta sokeria ja kaurahiutaleita, ne näkyivät olevan melkein lopussa.
Ja sitten hän meni, ja ulko-ovi kolahti hänen perässään, ja hiljaisuus oli taas rikkumaton.
Yhtäkkiä Cora veti henkeä, syvään ja kauhistuneesti, kuin olisi ollut hukkumassa. Archie käännähti ja tarttui häntä olkapäistä.
-Rauhoitu!
-H-hän… m-minä… Coran silmät olivat laajentuneet niin, että näyttivät olevan putoamassa päästä. -M-miten…
-Cora, hengitä! Grace melkein heitti kameransa halluhyllylle, juoksi keittiöön ja tarttui myös tyttöön kiinni. -Hengitä syvään!
Archie mulkaisi sisareensa tavalla, joka kertoi sanoja selvemmin hänen mielipiteensä siitä, että Grace oli taas osunut paikalle. Mutta tällä kerralla hän ei vaikuttanut silti kovin vihaiselta, sillä hän olisi tuskin saanut yksin Coraa tyyntymään.
-Istu alas, Grace sanoi ja painoi Coran tuolille. -Rauhoitu! Ei ole mitään hätää.
-Niin mutta hän… Mitä minulle…
-Eihän äiti sanonut mitään! Eihän hänellä ole mitään sinua vastaan, hän on ymmärtäväinen ─ mutta käsitäthän sinä, että hän hämmästyi ja nolostui. Eihän hän arvannut törmäävänsä keskelle kosintaa, kun tuli hakemaan kalenteriaan! On aina vähän kiusallista osua sellaiseen tilanteeseen, äiti ei varmaan ole nähnytkään koskaan ketään kosittavan, paitsi tietysti itseään, mutta sehän on aivan eri asia, sellainen tilanne ei tule yllättäen ja…
Grace tajusi höpöttävänsä melkein hysteerisesti. Äidin täydellinen tyyneys ja se, ettei tämä ollut sanallakaan kommentoinut näkemäänsä, oli ollut kauheaa, kauheampaa kuin Grace olisi saattanut koskaan aavistaa.
Hänen lörpötyksensä tuntui rauhoittavan hiukan Coraa, joka alkoi hengittää rauhallisemmin, mutta oli yhä lumivalkoinen ja kauhistunut. Archie koetti kietoa kätensä lohduttavasti tytön ympäri, mutta tämä torjui hänet rajusti, aivan kuin olisi pelännyt, että joku vakoilisi heitä ja tilanne vain pahenisi.
-Mene menoillesi, Grace komensi Archieta. -Minä pidän hänestä huolta.
-Enhän minä…
-Mene nyt! Isä tulee kohta kysymään, missä olet, jos auto seisoo kadulla kovin kauan.
Ajatuskin tästä mahdollisuudesta sai Coran melkein nikottelemaan pelästyksestä.
-Minä puhun isälle, Archie sanoi.
-Ei! parkaisi Cora, aivan kuin Archie olisi uhannut ampua isänsä eikä keskustella tämän kanssa. -Et saa!
-Hän on oikeassa, Grace sanoi. -Ei sinulla ole mitään puhuttavaa isälle, Arch! Sinä sait käsittääkseni rukkaset. Painu tiehesi ja jätä meidät rauhaan.
Grace tiesi puhuvansa tarpeettoman tylysti, mutta aivan kuten äiti toisena joulupäivänä, hänkin olisi alkanut itkeä järkytyksestä, ellei olisi tiuskinut.
Ehkä Archie ymmärsi asian, sillä vastahakoisesti hän vetäytyi keittiön ovelle.
-Jos minä kuitenkin…
-Anna olla nyt! Grace katsoi veljeensä tuimasti. -Coran pitää saada rauhoittua.
Viimein Archie meni, eikä Grace halunnut edes ajatella, millä mielellä, ja miten tämä pystyisi hoitamaan iltapäivän työnsä ja ajonsa kaiken tapahtuneen jälkeen. Hän keskittyi täysin Coraan, joka alkoikin vähitellen hengittää tasaisemmin ja lakkasi tärisemästä.
-Kaikki käy hyvin, Grace hoki. -Saat nähdä! Äiti vain hämmentyi, mutta kaikki käy hyvin!
Cora päästi äänen, joka saattoi olla yhtä hyvin nyyhkytys kuin naurahdus.
-Voi Grace, hän sopersi, -isä tappaa minut!
-Minkä tähden muka? Älä ole hupsu! Ei kai hänellä ole mitään Archieta vastaan?
-Kun äitisi lähettää minut kotiin…
-Cora, ei kukaan ole lähettämässä sinua kotiin! Archie on aikuinen mies, hän saa tehdä mitä tahtoo, sinun tarvitsee vain suostua, eikä kukaan voi…
-Et sinä käsitä! Cora puisti päätään kuin olisi halunnut epätoivoisesti ravistaa yltään kaiken tapahtuneen. -En minä voi. Näithän sinä äitisi ─ heillä on isäsi kanssa totisesti aivan muita suunnitelmia Archien varalle!
-Mutta itsehän Archie päättää…
-Ei se niin mene! Nyt Coran ääni oli yhtä tuima kuin Gracella äsken. -Kai sinä sen verran ymmärrät! Ei se, että ihminen on täysi-ikäinen, poista hänen velvollisuuksiaan lähimmäisiään kohtaan. Te olette Archien kanssa molemmat yhtä hemmoteltuja, te luulette, että kaikki asiat muka vain ”järjestyvät”, vaikka tosiasiassa…
Cora nielaisi lauseen lopun, sitten hän yhtäkkiä melkein tönäisi Gracen luotaan ja nousi.
-Minun pitää leipoa teille kakku huomiselle.
-Niin mutta Cora…
-Mene sinne minne ikinä olitkin menemässä ja anna minun olla!
Cora itse pyörähti ruokakomerolle hakemaan jauhoja ja kananmunia, aivan kuin Grace ei olisi ollut lainkaan huoneessa. Hän oli kalpea, ja hänen kätensä vapisivat, kun hän otti kulhon kaapista, mutta hänen ilmeensä oli pelottavan päättäväinen.
Grace jäi onnettomana paikalleen.
-Kun äiti tulee takaisin, hän varmasti… tyttö aloitti arastellen.
Kananmuna putosi Coran käsistä ja murskaantui lattiaan.
-Mene nyt. Ei puhuta tästä, tyttö sopersi ja kumartui siivoamaan sotkua pois. -Jos vain voisin olla koskaan puhumatta tästä!
Näytti siltä, kuin Coran toive olisi oudolla tavalla toteutunut. Äiti palasi kokouksestaan heidän istuessaan jo teepöydässä, eikä hiiskahtanut mitään tapahtuneesta, vaikka Grace havaitsikin, että hän muutaman kerran katsoi Coraa vähän pidempään.
Koska oli loppiaisaatto, Coran oli määrä lähteä kotiin heti teen jälkeen. Archie tarjoutui viemään hänet autolla, jonka oli jättänyt sitä varten käyntiin ulos pakkaseen, mutta Cora kieltäytyi tiukasti, toivotti kaikille hyvää loppiaista, hyvästeli Gracen, jota ei enää näkisi ennen tämän paluuta Edinburghiin, ja livahti tiehensä.
-Äiti, Archie sanoi epätoivoisena, -minä tahtoisin puhua…
-Minä menen nyt viimeistelemään sen viheliäisen kertomuksen, äiti sanoi, -se on vaivannut minua koko joulun ajan. Moira, ja Faith, korjatkaa pöytä ja hoitakaa tiskit.
-Äiti, minä haluan… Archie jatkoi sinnikkäästi.
-Grace, sinun olisi paras pakata jo tänään. Rose on kutsunut meidät huomenna vieraisille päivällä ja Alice-täti illalla, ja juna lähtee aikaisin ylihuomenna, äiti sanoi, aivan kuin ei olisi kuullutkaan.
-No niin, te kuulitte, mitä äiti sanoi, isä totesi. -Faith, älä yhtään nyrpistele. Et kai sinä kuvittele pääseväsi tiskaamisesta sen paremmin häiden jälkeenkään?
-Minä toivoisin pääseväni siitä edes ennen häitä, Faith mutisi harmistuneena.
Grace katsoi äitiin, joka katosi työhuoneeseensa ja sulki oven perässään, ja sitten hän katsoi Archieen, joka yhtä lailla tuijotti tuohon oveen. Äiti ei ollut halunnut puhua Archien kanssa ─ äiti, joka ehti ja halusi aina keskustella heidän kanssaan, jos heillä oli asiaa, saati tällaisessa tilanteessa!
-Minä menen sammuttamaan ja peittelemään auton, Archie mutisi ja katosi ovesta.
Seuraava puolitoista vuorokautta oli omituisin aika, minkä Grace muisti koskaan eläneensä. Äiti pysytteli työhuoneessaan melkein koko loppiaisaattoillan, tosin ilmeisesti todella saaden tilatun kertomuksen valmiiksi ja kirjoittaen sen puhtaaksi, sillä he kuulivat kirjoituskoneen naputusta.
Loppiaispäivänä he menivät kaikki linja-autolla Ballachulishiin Mooreille, jonne oli kutsuttu myös koko muu suku. Grace koetti pitää äitiä silmällä siltä varalta, että näkisi tämän vetäytyvän puhumaan Rose-tädin tai jonkun muun tädin kanssa ja voisi kiiruhtaa väliin, mutta ei onnistunut kaikessa hälinässä.
Hän itse koetti rauhoittaa mieltään puhelemalla Millyn kanssa, ja pitkästä aikaa heillä olikin oikein mukavaa yhdessä, kun he vertailivat koulujaan ja suunnittelivat tulevaisuutta. Tosin se osa tulevaisuudesta, minkä Grace oli Millyn kohdalla joskus kuvitellut liittyvän Donaldiin, näytti nyt aivan unohtuneen tämän mielestä.
Kotiin tultuaan he ehtivät tuskin syödä, kun oli lähdettävä naapuriin. Oli todellakin Alice-tädin ja Fergus-sedän kaksikymmenvuotishääpäivä, ja vaikka nämä eivät tahtoneet mitään erityisiä juhlia, he olivat kutsuneet Koivurannan perheen iltateelle. Siihen Grace sentään uskoi voivansa luottaa, että Alice-tädin kanssa äiti ei keskustelisi mistään ei-toivottuihin suhteisiin liittyvästä, mutta hän tunsi silti olonsa surkeaksi ja levottomaksi.
Ja sitten oli ensimmäinen joulunajan jälkeinen päivä, joka sattui olemaan sunnuntaiaamu. Äiti herätti Gracen aikaisin ja saattoi tämän aamiaisen jälkeen kävellen isän kanssa asemalle. Olisi ollut hullua Archien käynnistää autoaan kylmästä vain Gracen kyydin tähden, kun oli pyhäpäivä eikä muuta ajoa.
Tosin Gracesta tuntui siltä, että äiti ei myöskään tahtonut päästää häntä kahden Archien seuraan. Grace oli edellisenä iltana istunut hetken veljensä huoneessa puhelemassa, mutta eihän asia ollut tullut sen valkoisemmaksi. Niin kauan kuin Cora ei suostunut kosintaan, Archien kädet oli sidottu. Archie oli yrittänyt kuluneen vuorokauden aikana lukemattomia kertoja ottaa asian puheeksi äidin kanssa, mutta äiti oli selvästi vältellyt jäämästä hänen kanssaan kahden, ja jos niin olikin tapahtunut, oli aina alkanut puhua päälle aivan jostakin muusta asiasta, kuin hän ei olisi edes kuullut tai tahtonut kuulla, mitä Archie sanoi.
Gracen jätettyä jäähyväiset sisaruksilleen ja lähdettyä vanhempiensa kanssa ulos hän havaitsi, että tohtorilassa paloi valo vasta alakerran keittiötiloissa. Grace huokasi vähän muistaessaan, miten toiveikkaalta Gordon oli näyttänyt heidän jättäessään jäähyväisiä edellisenä iltana. Grace oli koettanut tasapainotella jossakin ystävällisyyden ja torjuvuuden välimaastossa, mutta pelkäsi kallistuneensa liiaksi edellisen puolelle. Kunpa Gordon ei olisi niin tavattoman sinnikäs haaveissaan!
Nyt Grace puheli äidin ja isän kanssa alkavasta lukukaudesta ja isoäidistä ja kaikesta arkisesta. Coraa ei mainittu. Jos Grace olisi ollut äidin kanssa kahden, hän olisi tietysti ottanut asian esiin, mutta hän ei ollut varma siitä, oliko äiti kertonut asiasta isälle ─ vaikka kuinka ”useimmiten vaikeistakin asioista kannattaa aina heti kertoa ihmiselle, jolle on luvannut rakkautta ja uskollisuutta ja joka on luvannut samaa minulle”. Oletettavasti ei ollut, sillä eikö isä olisi silloin maininnut asiasta jotakin? Voi, kunpa olisi, jotta isä olisi maininnut asiasta jotain, jotta Grace olisi voinut puolustaa Coraa ja Archieta!
-Ole ihmisiksi, isä sanoi ja katsoi Gracea tiukasti ojentaessaan tämän matkalaukkua, kun he hyvästelivät junan ovella. Grace punastui vähän, sillä hän tiesi täsmälleen, mitä isä tarkoitti, vaikkei tämä ollutkaan ottanut Lewis Willowsia loman aikana puheeksi. Ilmeisesti äiti oli todella saanut hänet rauhoitetuksi sen asian suhteen.
-Vie isoäidille terveisiä ja pidä hänestä huolta, äiti sanoi ja suuteli Gracea. -Muista varoa tätä kananmunakoria ja katso, ettei siihen ota kylmä.
Juna vihelsi, ja Gracen oli mentävä sisään laukkuineen ja kananmunineen. Hän etsi itselleen istumapaikan, tällä kerralla toisesta luokasta, sillä nyt ei matkustettu tohtorilan varoin. Samassa juna nytkähti liikkeelle, ja tyttö vilkutti ikkunasta niin kauan kauan kuin saattoi nähdä äidin ja isän.
Sitten hän putosi istumaan penkille ja huokasi syvään. Joululoma oli ollut kovin monivaiheinen muutenkin, mutta nyt vielä tämä! Miksi äiti ei halunnut puhua Archien kanssa? Ei kai Archie ollut oikeassa ─ ei kai hän voinut olla oikeassa siinä, etteivät äiti ja isä hyväksyisi Coraa?
Oli ikävä matkustaa yksin, kun huolestuneet ajatukset kiersivät yhtä ja samaa kehää. Grace ei pystynyt keskittymään kirjaan, jonka oli ottanut mukaansa, ja matka tuntui tavattoman pitkältä. Yhden silmänräpäyksen hän mietti, millaista olisi ollut sittenkin jäädä kotiin ─ vaikka sitten ”odottamaan”, kuten Gordon niin usein oli toiveikkaasti ehdottanut.
Mutta ei, siitä ei olisi tullut mitään. Grace sulki silmänsä ohi vilistävältä lumiselta maisemalta ja koetti palauttaa mieleensä taideakatemian asioita. Sekä koti-ikävä että mielipaha nakersivat hänen sydänalaansa, ja muutaman kerran hän hautasi kasvonsa vaatenaulaan ripustamansa takin helmaan, etteivät kanssamatkustajat olisi nähneet kyyneliä hänen poskillaan.
Isoäiti oli soittanut myöhään loppiaisiltana ja ehdottanut, että tulisi Gracea vastaan asemalle, mutta tämä oli torjunut ajatuksen ehdottomasti. Laittaa nyt isoäiti ulos liukkauteen ja kylmyyteen vain hänen tähtensä! Mutta raahatessaan painavaa laukkuaan ja tuliaiskoriaan ihmistungoksessa asemahallin läpi Grace ei voinut olla miettimättä, millaista olisi ollut, jos… no, jos Lewis olisi tullut häntä vastaan, huolehtinut hänestä. Mutta itsepä hän oli tahtonut ”pitää taukoa”, ja siihen hänen oli nyt tyytyminen.
Onneksi isä oli antanut autorahaa, niin ettei Gracen tarvinnut kävellä isoäidin luo painavien kantamustensa kanssa. Ajomatkalla hän mietti, mitä voisi kertoa isoäidille Archiesta, vai voisiko mitään? Oliko oikeastaan mitään kerrottavaa?
Kirjakaupan yläkerrassa Gracea odotti sellainen pitopöytä kuin isoäiti olisi epäillyt hänen nähneen nälkää koko joululomansa ajan. Tuntui hyvältä ajatella, että isoäiti oli odottanut häntä niin kovasti, ja Grace päätti, ettei pahoittaisi tämän mieltä millään asialla. Sen sijaan hän aivan kuin heittäytyi isoäidin huolenpidon ja hellyyden turviin.
-Kas niin, isoäiti sanoi, kun he päivällisen jälkeen istuivat takan ääressä ja olivat käyneet läpi, joskin Gracen puolelta soveltuvin osin, kaiken joulun aikana tapahtuneen, hopeahääpäiväjuhlan aivan erityisesti, -huomenna se taas alkaa.
-Niin, sanoi Grace ja huokasi vähän. -Huomenna se alkaa.
-Ei kai sinusta ole vastenmielistä palata kouluun? kysyi isoäiti, joka oli välillä aivan pelottavan tarkkasilmäinen.
-Ei! Grace puisti kiharoitaan. -Ei tietenkään. Minä vain mietin…
Hänen ei tarvinnut sanoa enempää, sillä isoäiti nyökkäsi.
-Pidä pääsi kylmänä, ja kaikki järjestyy, hän sanoi lempeästi. -Kunhan teet niin kuin tunnet oikeaksi, selviät kyllä ─ hänenkin kanssaan.
-Mutta… Grace puri huultaan. -Äh, minua harmittaa se arvosana. En vieläkään tahdo uskoa, että Lewis antoi minulle kiitettävän vain, koska...
-Hm, isoäiti sanoi ja katsoi takkatulta. -Se nyt taas ei ollut vähäisimmässäkään määrin sinun syytäsi, mutta kertoo paljon hänestä. Sinun tilallasi toki tekisin nyt keväällä töitä kaksinverroin, jotta seuraava arvosana olisi ansaittu.
-Niinpä kai. Grace mutusteli pähkinöitä, joita oli löytynyt ruokakomerosta pussillinen ”unohtuneena” joulunajalta, joskin tytöllä oli vahvat epäilykset siitä, että isoäiti oli säästänyt herkkuja häntä varten.
-No, mitä kotiin muuta kuuluu? Jatkuuko Archien menestys?
Grace melkein hyppäsi sohvalla ja mietti yhden silmänräpäyksen, oliko isoäiti ajatustenlukija. Sitten hän tajusi, että tämä vain oli edelleen huvittunut Archien liiketoiminnasta eikä aavistanut mitään muuta.
-Kyllä vain! Hän on saanut jo monta vakituista asiakasta, ja lisää tulee.
-Hm. Entä se tyttö, joka on häneen rakastunut?
Tällä kertaa Grace hätkähti niin, että pudotti pähkinänkuoret sylistään lattialle.
-Kuka? hän sopersi.
-No se sievä hupsu olento ─ sekatavarakaupastako hän oli? Se, joka roikkui hänessä kuin takiainen hopeahääpäivillä. Minun nuoruudessani ei kukaan kunnon tyttö olisi käyttäytynyt niin, mutta te nykyajan nuoret kai ette pidä sitä kovinkaan ihmeellisenä.
-Oh, Maisie! Helpottuneena Grace kumartui poimimaan roskat ylös. -Hän… on kai yhä kovin toiveikas.
-Toivottavasti Archie ei haksahda häneen. Isoäiti näytti tuimalta. -Pojalla on aivoja liiaksi, jotta hän kestäisi pidempään niin tyhjäpäistä tyttöä.
-N-niin kai, Grace mutisi hämmentyneenä siitä, että isoäiti oli kiinnittänyt asiaan kylliksi huomiota arvioidakseen Maisieta. -Minä… taidan mennä jo nukkumaan. Huomenna on aikainen herätys.
Seuraavina päivinä Grace oli akatemialla taas lähes säikky koettaessaan vältellä Lewis Willowsia. Hän näki tämän pari kertaa kaukaa käytävällä, mutta taidehistorian tunnit olisivat vasta loppuviikosta. Koulumatkoilla Grace koetti aina hankkiutua jonkun seuraan, jopa Ed Couttsin, ja koululla Susan tuntui asettuneen hänen suojelijakseen.
Kotoa ei kuulunut mitään, mikä nyt tietysti oli ymmärrettävää: Grace oli sunnuntai-iltana soittanut ja kertonut päässeensä turvallisesti perille, ja kirjettä hän saattaisi odottaa ehkä vasta seuraavalla viikolla. Toisaalta oli tietysti hyvä, ettei mitään kuulunut, toisaalta se tuntui kummalliselta. Aikoiko äiti todellakin ohittaa Archien ja Coran kohtauksen kuin sitä ei olisi ollutkaan? Äiti ei yleensä ollut niitä ihmisiä, jotka pistivät päänsä pensaaseen tai lakaisivat asioita maton alle ja toivoivat niiden unohtuvan. Ja eihän äiti voisi lopun elämäänsä vältellä Archieta tai alkaa puhua päälle, kun tämä yrittäisi ottaa kosinnan puheeksi!
Keskiviikkoiltana Chrissy-täti oli kutsunut isoäidin ja Gracen päivälliselle. Grace unohti vähäksi aikaa kaikki harmit, sillä Smolleteilla oli aina hauskaa, varsinkin, kun Lorna oli kotona ja Malcolmkin tuli käymään. Toisinaan serkkujen suunsoitto sai isoäidin puistamaan vähän päätään, mutta tämä teki sen hymyillen, ja Grace oli kiitollinen illan hilpeydestä ja huolettomuudesta.
Heidän palatessaan kotiin oli ilta jo pitkällä. Rappukäytävässä paloi valo, ja se sai joka kerta Gracen olon lohdulliseksi. Oli mukava ajatella, että joku muukin ihminen oli juuri äsken astunut sisälle rappuun, eikä hän joutuisi sukeltamaan aivan yksin pimeyteen ja hapuilemaan valonappulaa.
Hän kiiruhti isoäidin edellä portaita ylös avatakseen oven tälle valmiiksi, kun tajusi, että ylimmällä portaalla isoäidin asunnon edustalla istui joku, joka nyt nousi seisomaan. Tytöltä pääsi pelästynyt äännähdys, ennen kuin hän tunnisti harteikkaan nuoren miehen, jolla oli autonkuljettajan puku.
Tunnisteet: 69. Paluu kaupunkiin