”Kaikki on kiinni sinun rakkautesi voimasta” | Simeon ja Hanna
Jevgeni Vodolazkin: Arsenin neljä elämää. Suomennos: Elina Kahla. 2015. Into
Ollakseni täysin rehellinen minun on pakko aloittaa: on käsittämätöntä, että kukaan on kyennyt kirjoittamaan näin kauniin ja hyvän kirjan välttäen täydellisesti kaiken banaalisuuden ja sentimentaalisuuden.
Jevgeni Vodolazkinin Arsenin neljä elämää on kuin laaja, mestarillisesti kerrottu hagiografia, ja sitä se oikeastaan onkin – sepitteellinen, mutta se piirre on osittain ominaista hagiografioille yleensäkin. Arsenissa voi lapsesta alkaen nähdä pyhän ihmisen tunnusmerkkejä, ja jo ukki Kristoforos, opettaessaan hänelle parantavien yrttien voimaa ja merkityksiä, havaitsee nämä piirteet lapsessa. Hänen elämänsä kulkee toinen toistaan uskomattomampien kokemusten myötä kuten pyhien joukkoon luettujen ihmisten elämäkerroissa varsin usein tapahtuu. Hänellä on parantamisen armolahja – ja hän kokee nuoruudessaan elämäänsä järisyttävän tapahtuman menettäessään synnytyksessä sekä vihkimättömän vaimonsa Ustinan että salaisen rakkautensa hedelmän, odotetun poikalapsen, joka jää kastamattomaksi.
”Sinun tiesi on vaivalloinen”
Tämän synnin omasta ja Ustinan puolesta Arseni ottaa kannettavakseen ja sovitettavakseen, koska muuta vaihtoehtoa hänellä ei ole; kuolemansyntiin hän ei voi suistua – ja samalla viedä pelastumisen mahdollisuutta rakastetultaan, jolta hän on jo vienyt elämän. Vanhus Nikanderin kanssa Arseni käy koskettavan keskustelun:
”En sääli sinua: sinä olet syypää hänen ruumiilliseen kuolemaansa. Olet syypää siihenkin, että myös hänen sielunsa on vaarassa. Minun kuuluisi sanoa sinulle, että haudan takana on jo myöhäistä pelastaa hänen sieluaan, mutta – tiedätkö – en sano. Sillä siellä, missä hän nyt on, ei ole jo. Eikä ole myöskään vielä. Ei ole aikaa, vaan on ääretön Jumalan armo, johon me turvaamme. Mutta armo seuraa palkintona kilvoituksestamme. (Vanhus yskäisi. Hän sulki kädellä suunsa ja esiin pyrkivä yskä pullisti hänen poskensa.) Kyse on kokonaan siitä, että erottuaan ruumiista sielu on avuton. Sielu voi toimia ainoastaan ruumiissa. Pelastautua voi ainoastaan maanpäällisessä elämässä.
”Arsenin silmät olivat yhä kuivat:
”Mutta kun minä riistin häneltä maanpäällisen elämän.
”Vanhus katsoi rauhallisesti Arseniin:
”Anna sitten hänelle omasi.
”Onko minun muka mahdollista elää hänen puolestaan?
”Vakavasti ymmärretyssä mielessä – kyllä on. Rakkaus on yhdistänyt sinut ja Ustinan yhdeksi kokonaisuudeksi, mikä merkitsee sitä, että osa Ustinaa on yhä täällä. Se osa olet – sinä.”
”Minä olen vastuussa hänestä kaikkialla”
Arseni syntyy vuonna 1440 Kirilän luostarin läheisyydessä sijaitsevassa Kätisen kylässä Arsenios Suuren muistopäivänä ja saa kasteessa nimensä tämän pyhän mukaan, joka on sanonut: ”Monesti olen katunut lausumiani sanoja, vaikenemistani en milloinkaan.” Samoilla tienoilla hän kuolee vuonna 1520, mutta syntymän ja kuoleman väliin mahtuvat Arsenin neljä elämää – elämä Lääkäri Arsenina, Jumalan tähden houkkana Ustinina ja uudelleen Arsenina, pyhiinvaeltajana, sekä Kirilän luostarin munkkina Ambrosiuksena ja lopulta skeemaan vihittynä erakko Lauruksena.
Kristoforoksen opettamana Arseni Valgetjärvellä hoitaa ja parantaa ruttoon sairastuneita, ja jo tuolloin hän alkaa ymmärtää, että voima, joka hänen kauttaan välittyy, aiheuttaa paranemisen – vaikka eivät yrtit ja muutkaan rohdot haitaksi ole. Hänen maineensa kiirii laajalle – ja kun rutto on voitettu, muita sairauksia riittää.
Maine ja parantajan lahja takaisivat Arsenille vallan mukavat olot – mutta hän huomaa, että helppo elämä ei vie häntä eteenpäin sillä tiellä, jonka hän on valinnut – ja niin hän jättää taakseen Valgetjärven ja uuden maallisen rakkauden. Niin päättyy Arsenin ensimmäinen elämä, joka sisältyy teoksessa jaksoon Tuntemisen kirja. Toinen jakso, Luopumisen kirja, kuvaa entistä parantajaa houkka Ustinina Pihkovassa. Ustiniksi Arseni alkaa nimittää itseään rakastettunsa Ustinan mukaan.
”Teidän erilaisuutenne on oleva teille avuksi”
Pihkovaan saapuu myös toiseksi kirjan merkittäväksi henkilöksi nouseva italialainen, roomalaiskatolinen Ambrogio Flecchia, jonka saapumisen syynä oli halu saada varmuus maailmanlopun ajankohdasta – vuodeksi oli ennustettu vuotta 7000 maailman luomisesta. Ambrogiolla on myös kyky nähdä kauas tulevaisuuteen. Ambrogiosta tulee Arsenin matkakumppani pyhiinvaellukselle Jerusalemiin – Arsenin neljäs elämä on Matkanteon kirja. Pihkovan käskynhaltija Gabriel, heidän matkaan lähettäjänsä, sanoo:
”Teillä on eri uskontokunnat, mutta kumpikin teistä on aito. Ja te pyritte yhden ja saman Jumalan luo…ja teidän erilaisuutenne on oleva teille avuksi.”
Eletään siis 1400-lukua ja matkanteko on sangen toisenlaista kuin nykyaikana – vaarat, jotka pyhiinvaeltajia vaanivat, poikkeavat nekin meidän aikamme uhista. Mutta matkan kestäessä myös pysähdytään useita kertoja, matkalla voidaan poiketa muillakin pyhillä paikoilla kuin varsinaisessa kohteessa.
Kiovassa matkakumppanit käyvät luolissa useiden pyhien hauta-arkkujen luona pyhiä kunnioittamassa:
”Hän on pyhittäjä Agapitos, palkattaparantaja. Arseni heittäytyi maahan polvilleen ja kosketti huulillaan Agapitoksen kättä.
”Tiedätkös, Agapitos, minun parannustekoni – ne ovat aika outo tarina… Minun on vaikea selittää sitä sinulle kunnollisesti. Niin kauan kuin paransin yrtein, siinä ei suurimmaksi osaksi ollut mitään niin ihmeellistä. Minä paransin ja tiesin, että Jumalan apu ilmentyy yrttien välityksellä. Sillä lailla. Kun taas nyttemmin Jumalan apu ilmenee minun itseni välityksellä, tajuatko? Minä itse olen parantamistekojani vähäisempi, paljon vähäisempi, en ole niiden arvoinen ja sen tähden minua välillä joko pelottaa tai nolottaa,” Arseni tunnustaa pyhittäjä Agapitoksen arkun äärellä.
”Meidät on kahlehdittu aikaan oman heikkoutemme tähden”
Arsenin neljä elämää toi mieleeni sangen voimakkaasti Andrei Tarkovskin upean elokuvan Andrei Rublev, mutta merkillisesti – erityisesti aika-käsitystä eritellessään – siinä oli jotakin samaa kuin Paavo Rintalan myöhäistuotannossa, jossa siinäkin nykyaika ja historia sekoittuvat toisiinsa. Kirjaa on verrattu italialaisen Umberto Econ bestselleriin Ruusun nimi, ja tiettyä kaltaisuutta teoksissa saattaa olla – mutta Jevgeni Vodolazkin yltää huikeasti syvemmälle pyhän kohtaamiseen kuin Umberto Eco konsanaan.
Jevgeni Vodolazkin.
(Kuva/photo: Ilya Tolstoy)
Kiovassa vuonna 1964 syntynyt Vodolazkin asuu Pietarissa ja on työskennellyt Pietarin tiedeakatemiassa Pushkin Talossa keskiaikaisen historian ja kirjallisuuden tutkijana vuodesta 1990. Hän on kirjoittanut lukuisia tieteellisiä artikkeleita. Hän on siis erinomaisesti perehtynyt myös pyhien elämäkertoihin ja kirjoituksiin.
Kieli merkitsee kirjassa minulle aina tavattoman paljon, ja Vodolazkinin kieli on kaunista ja soljuvaa – ikään kuin liikkuvaa, niin että se on tavallaan osa kerrontaa jo itsessään. Luontokuvaukset saavat lukijan näkemään maiseman selkeästi silmissään onpa kyseessä kevään puhkeaminen Venäjänmaalla tai hurja myrsky Välimerellä, ja Arsenin ukki Kristoforoksen kanssa käymät keskustelut ovat samanaikaisesti hauskoja ja riipaisevia.
Elina Kahlan suomennos on kerrassaan loistava – kieli on oikeissa kohdin aivan suloista, ja Kahla taitaa myös karumman kielenkäytön, kun niin vaaditaan. Ja kerrankin voi huokaista helpotuksesta: suomentaja hallitsee täydellisesti myös ortodoksisen sanaston!
Otsikko ja väliotsikot ovat lainauksia käsitellystä teoksesta.
armo, armolahja, hagiografia, Jumalan tähden houkka, kuolemansynti, palkattaparantaja, pyhä, pyhiinvaeltaja
← Karppanen: Apua, kielessäni on pakana!
Ortodoksisen kirkon jäsenmäärä pienenee edelleen →