Mejä | Rapsuttamo
Olet tässä: Tolleri / Mejä
Mies kävelytti koiraansa. He tulivat joelle, jolloin mies heitti kepin veteen. Koira lähti hakemaan keppiä, mutta käveli kaikkien suureksi hämmästykseksi vettä pitkin. "Mistä olet saanut tuon koiran?" kaikki kysyivät mieheltä. "Ostin sen 20 eurolla", mies vastasi. Kaikki alkoivat nauraa miehelle, ja ihmiset neuvoivat: "Hakekaa hyvä mies rahanne takaisin! Eihän tuo koira osaa edes uida!"
MYRRI TREENAA 15.10.2018
Myrri pääsi kesän aikana useaan mejä-kokeeseen mukaan ja sai siellä haistella lyhyitä verijälkiä. Myös ammunta tuli tutuksi, eikä laukaukseen reagoitu oikeastaan millään tavalla. Nyt syksyn aikana ollaan tehty muutamat harjoitusjäljet. Jäljen pituus on ollut noin 300 metriä ja siinä on ollut AVO-luokan mukaiset kaksi kulmaa, joissa myös makaukset. Jäljet on tehty aina edellisenä päivänä, joten vaatimuksen mukainen 12 tuntia on tullut myös reippaasti täyteen. Hanna on Myrrin ohjannut, itse seurasin yhden jäljen takana kuvaten ja muilla jäljillä olen kauempaa seurannut Myrrin menoa. Nuorelle koiralle tyypillinen into vähän suoritusta häiritsee, mutta hyvin Myrri jäljellä pysyy. Se tietää hyvin mitä ollaan tekemässä ja harhautuessaan jäljeltä palaa sille omatoimisesti melko nopeasti. Kaadolla Myrri on kiinnostunut sorkasta, eikä lähde enää sen jälkeen jatkamaan. Makuiden merkkaus ei vielä onnistu, vaan vauhdilla mennään niiden yli. Viimeksi laitoin makupaloja makuille sen tehdessäni, mutta valitettavasti metsän eläimet oli ne yön aikana syöneet. Seuraavalle jäljelle lisäilen namit juuri ennen jäljelle lähtöä. Vielä syksylle ehditään tekemään muutamat harjoitusjäljet tekemään ja sitten keväällä heti lumien sulettua jälleen aloitellaan. Ensimmäinen koe on Myrrille 18.4. täytyy vaan toivoa, että lumet on siihen mennessä sulaneet.
LUMOLTA HIENO SUORITUS TUULISESSA SÄÄSSÄ 21.8.2018
Viikonloppuna lauantaina tiemme erkaantuivat, sillä Hanna suuntasi Myrrin kanssa nome-koulutukseen ja minä matkasin Mynämäelle mejä-jälkien tekoon. Ennen koetta olin jo ollut vastaavan koetoimitsijan kanssa yhteydessä ja jälleen pääsin vähän avittamaan kokeen kulkua. Tiesin jo etukäteen, että teen korvaavat kaksi jälkeä mejä-tuomarin kanssa ja myös opastaisin sekä purkaisin molemmat. Tämä mahdollisti myös tuomarin oman koiran osallistumisen kokeeseen. Lähtö kokeeseen seitsemältä ja keskuspaikalle olin vähän ennen yhdeksää. Alkuun nautittiin aamupalaa, kerrottiin jäljen tekeminen sekä jälkiparit. Parikseni sain tuomarin, millä mejä-kokemusta oli jo useamman vuosikymmenen ajan, tästä kokemuksesta pyrin saamaan mahdollisimman paljon tietoa ja sitä sainkin.
Lähdimme ensimmäiselle jäljelle, saapuessamme perille, näimme metsätyökoneen mikä seisoi juurikin suunnitellun jäljen päällä. Onneksi paikalla oli myös henkilö, jota lähdimme puhuttamaan. Kerroimme oman tarkoituksemme ja hän kertoi, että sunnuntaina olisi tarkoitus metsätyöt aloittaa. Kun saimme kartan, hän näytti alueen missä metsätyöt aloitettaisiin. Sen perusteella teimme välittömästi päätöksen, että tämä jälki jää tekemättä ja menemme varajäljelle. Soitto keskuspaikalle, että tulemme toisen jäljen tekemisen jälkeen hakemaan kartan varajälkeä varten. Suuntasimme toiselle jäljelle ja aloitimme valmistelut. Tuomari kertoi tekevänsä merkitsemisen oppimallaan tavalla ja mielenkiinnolla jäin sitä seuraamaan. Minä suunnistin ja katsoin kun tuomari laitteli paperiliuskoja puihin. Merkitseminen sujui vauhdilla ja todennäköisesti tätä tapaa itsekin jatkossa kokeilen. Pienen ongelman eteen jouduimme, kun jälki jatkui taimikkoon, sinne ei liuskoja saanut. Tuomarilla oli sitä varten tarrat, valitettavasti ne punaiset tarrat eivät minulle hyvin näy, koska olen puna-vihersokea. Jäljen teko hidastui tässä kohtaa melko tavalla, sillä nyt piti turvautua kreppiin, kun pyykkipojat oli autolle jätetty. Jälki saatiin kuitenkin merkittyä ja sitten olikin veretyksen vuoro. Jätin tuomarin liuskat puihin, mutta krepit jouduttiin ottamaan pois ja asettelin pyykkipojat piilomerkkeinä tilalle. Tästä syystä veretyskin kesti melko pitkään, mutta hyvä jälki saatiin aikaiseksi.
Suuntasimme keskuspaikalle hakemaan varajäljen karttaa. Jälleen takaisin metsään ja jäljen alkupisteeseen. Koska ensimmäisen jäljen kanssa oli merkitsimisen kanssa hivenen ongelmia, vaihdoimme jäljelle tehtävät ja minä merkitsin jo suunnistuksen aikana. Jäljen maasto oli helposti kuljettavaa ja myös merkit oli helppo isojen puiden runkoihin laittaa. Melko nopeasti jälki oli suunnistettu ja heti lähdimme verettämään. Minä muutin merkit piilomerkeiksi ja tuomari takana veretti. Jälki saatiin valmiiksi, kiitin jälkipariani mielenkiintoisesta päivästä, kiintoisia kertomuksia mejästä sain kuulla vuosien takaa. Maastosta ajelin suoraan kotiin ja siellä vastaan tulikin iloinen lauma sekä pöydällä olivat ihanat herkut, siinä päivän rasitukset hetkessä karisivat.
Sunnuntaina suuntasimme kokeeseen, lähtö aamukuudelta. Kahdeksan aikaan perillä ja nauttimaan aamupalaa. Sitten vuorossa oli kokeen normikuviot, tuomaripuhuttelut, jälkien lähtöjärjestyksen kertominen sekä ammunta. Meidän ryhmän jäljet alkoivat aivan keskuspaikan tuntumasta, joten saimme jäädä alkuun mökille odottamaan. Odotellessa sovimme ryhmän jäsenten kesken, miten ja milloin maastoon siirrytään. Kaksi jälkeä jäljestettiin ja sitten lähdimme minä letkan kärjessä tekemilleni jäljille. Ensimmäiselle jäljelle tuli nuori aloitteleva jälkikoira, aikaisemmin vain yksi VOI-jälki takana. Intoa koiralla riitti, vähän liikaakin ja kohta harhauduttiin riistapolulle. Koira lähti aivan samasta kohtaa, missä näimme peuran menevän veretyksen aikana. Kohta koiralle tuomittiin hukka, uusi lähtö, jälkeä muutama metri ja jälleen riistan hajut veivät muille teille. Ohjaaja keskeytti suorituksen. Palasimme siitä suoraan tielle ja suuntasimme seuraavalle jäljelle. Toisen jäljen koirakko teki loistavan suorituksen, makuut merkittiin hyvin, eikä jäljeltä tullut suuria poikkeamia. Jälleen tein itsekin arvion koiran suorituksesta ja Hannalle kerroin, että se mitä olin nähnyt, niin antaisin koiralle 48 pistettä, minkä se sitten lopulta saikin. Olin tyytyväinen, että tältä jäljeltä tehtiin näin erinomainen tulos, varsinkin kun ensimmäinen jäljestys keskeytyi. Oma jälkemme oli viimeisenä, joten tässä välissä ehdin purkamaan toisen jäljistä, sitten siirryimme oman jälkemme alkuun.
Pitkään jouduimme jäljelle lähtöä odottelemaan ja vähän huolissamme katselimme puiden heilumista melko kovassa tuulessa. Onneksi matkassa oli Lumo, joka on Minkua eli "spinneriä" enemmän maavainua käyttämä koira. "Spinneri" ilmavainunsa kanssa tekee melkoista lenkkiä varsinkin tuulisella kelillä. Odotellessa sain ajatuksen, että voisinkin lähteä seuraamaan Lumon suoritusta. Lumo keskittyy jälkeen niin hyvin, ettei ylimääräiset henkilöt jäljellä sitä häiritse. Viimein tuomari ja opas saapuivat paikalle. Vielä tuomarilta kysyin luvan, että saan jäljelle tulla seuraamaan ja hänelle se sopi. Lumo lähti vauhdikkaasti liikkeelle ja takana pystyin hyvin katsomaan piilomerkeistä, että jäljellä pysyttiin. Ensimmäinen kulma oli katkokulma, mikä sijaitsi aukean laidalla. Onneksi tuuli puhalsi aukealta jatkuvan jäljen suuntaan, joten sinne Lumo lähti rengastamaan. Harmittavasti ensimmäinen rengastus jäi metrin jatkopaikasta, joten toinen vähän pidempi rengastus vielä tarvittiin. Jälki löytyi ja jälleen matka jatkui. Aivan tarkkaan en makuiden merkkaamista nähnyt, mutta mielestäni niissä hetki viivyttiin. Jäljestys jatkui edelleen jäljen päällä ja viimein saavuttiin sorkalle, mikä hyvin osoitettiin. Arviot molemmilla pisteistä liikkuivat 44-46 välissä, vähän riippuen miten tuomari oli makuiden merkkaukset nähnyt. Itse jäljelle etenemisestä ei paljon ollut vähennettävää. Suorituksen jälkeen oli vielä toisen jäljen purkaminen, mikä tehtiin Hannan kanssa yhdessä. Kiva siinä oli samalla muistella kesän mejä-tapahtumia, erinomaisia onnistumisia, niitä epäonnisia jälkiä emme enää halunneet muistella.
Keskuspaikalla söimme erinomaisen lounaan ja odottelimme tulosten julkistamista. Kokeessa oli 28 koirakkoa ja kun tulokset julkaistaan pisteissä heikoimmista aloittaen, säilyi jännitys ihan loppuun asti. Meidän vuoromme tuli, kun tuomareille oli enää kolme VOI-luokan tulosta jäljellä. Pistevähennykset olivat tulleet juurikin niistä makuista, muuten erinomaista suorittamista ja pisteet hyvät 46. Olimme erittäin tyytyväisiä, nyt Lumon suoritus alkaa olla melko varmaa suorittamista. Siitä suuntasimme hymyssä suin kohti kotia, jälleen tehden uusia suunnitelmia koirien varalle. Kotona odotteli muu lauma, Hannan vanhempien niitä hoitaessa. Mielellään heidät hoitamaan ottaa, kun talossa isäntää odottavat työtehtävätkin, kuten nurmikonleikkuu, on myös hoidettu, ISO kiitos siitä. Seuraava ilmo (Lumo) on mennyt Satakunnan piirinmestaruuskokeeseen. Lumon pisteet kahdesta kokeesta 48 ja 47, viime vuonna kokeeseen pääsimme pienemmillä pisteillä. Todennäköisesti Minku saa päättää meidän mejä-kautemme syyskuun lopussa Oriveden kokeessa.
Vuoden päätapahtumasta tollerimejästä (12.8.) en sivuille kirjoittanutkaan, kun Hanna teki siitä niin hienon kertomuksen. Onneksi vastoinkäymisten jälkeen saimme nauttia molempien erinomaisesta suorituksesta. Minku jäljesti spinnerin tyyliin vähän harhaillen, tehden kuitenkin hienon 44 pisteen suorituksen. Lumo nosti jälleen tasoaan, pistevähennyksiä enää kaksi ja mestaruusluokan ulkopuolisten paras tulos 48 pistettä, mistä matkaan myös kiertopalkinto. Ehkä sitä ensi vuonna kisataan jo mestaruudestakin, tänä vuonna jäimme siitä pisteen päähän.
KOKENUT JÄLJENTEKIJÄ 27.7.2018
Tänä vuonna mejä-jälkiä on tullut tehtyä parisenkymmentä ja useita kokeita on vielä edessä. Seitsemän vuoden aikana jälkiä olen tallustellut reippaasti yli 50. Sen lisäksi kolmen kokeen järjestelyt vastaavana koetoimitsijana, maastomestarina jälkien suunnittelu ja sitten niiden käyminen täysin tuntemattomaan maastoon. Myös muutamalla muulla maastomestarilla olen ollut apuna jälkiä tiedustelemassa. Tällä perusteella lasken itseni jo kokeeneeksi mejä-harrastajaksi. Näiden vuosien aikana olen nähnyt lajista melko paljon ja haluan kirjoittaa joistakin kokemuksista, toivottavasti ne herättävät ajatuksia ja kenties joillekin antavat oppia lajin suhteen. Kirjoitukseni ei ole suunnattu kehenkään yksittäiseen henkilöön tai yksittäiseen kokeeseen, vaan ovat yleistä näkemystä lajista ja sen kanssa harrastamisesta.
Mejä-koe ei ole koskaan tasapuolinen osallistujille. Isoimmat erot tulevat jälkimaastoista, niistähän ei ole mahdollista tehdä yhteneviä. Mitä isompi koe, sitä todennäköisemmin koejäljet eroavat toisistaan. Erityisesti tänä vuonna säätila on ollut kokeeseen osallistujille hyvinkin erilainen. Aamulla kuudelta 17 asteen lämpötilaan starttaava koirakko on täysin eri asemassa kuin keskellä päivää yli 30 asteen lämpötilaan lähtevä. Jälkien tekijät saattavat vaikuttaa koirakon jäljestämiseen todella merkittävästi, sekä hyvässä että pahassa. Omasta kokemuksestani voin sanoa, että tuomareiden toiminta ja arvostelu on yllättävänkin yhteneväistä. Itse pisteytän mielessäni oppaana jokaisen suorituksen, enkä kertaakaan ole saanut eri palkintosijaa, eikä pisteetkään ole kolmea enempää poikenneet. Täytyy myös muistaa, etten oppaana pysty suoritusta näkemään yhtä hyvin kuin vain siihen keskittyvä tuomari. Koirillekin sattuu erilaisia päiviä ja toisinaan ovat jäljellä paremmassa ja toisinaan huonommassa vireessä. Viimeisen mausteensa jäljelle antaa siellä liikkuneet tai liikkuvat eläimet tai ihmiset
Onko meidän sitten mahdollista yhtenäistää mejä-jälkiä ja onko siihen yleensä tarvetta. Kaikkeen emme voi vaikuttaa, mutta enemmän tulisi kiinnittää huomiota siihen mitä voimme tehdä. Mitä voimme tehdä mejä-maastojen suhteen. Avainasemassa on maastomestari. Jälkien eteen tehtävä työ on todella suuri, sillä väkisinkin niitä hylättyjäkin maastoja sinne mahtuu. Itse voin sanoa, että alkuun kuuden jäljen ja pari varajäljen tekeminen vei kolme viikonloppua koemaastoissa. Itselläni taisi vielä olla melko helpohkot maastot, kun muiden kokeisiin olen verrannut. Maastomestarin (tai hänen apulaisensa) tulee kulkea maastossa mejä-jäljet ja näin itse nähdä sen sopivan mejä-kokeeseen. Täytyy myös ymmärtää hylätä maastot, mitkä kokeeseen ei sovellu, vaikka kuinka mielellään sen neljän tuomarin kokeen haluaisi järjestää. Kokeen jäljet on hyvä myös luokitella vaativuuden suhteen, jäljet missä marginaali poiketa piirretystä on pieni, tulee antaa kokeneimmille jäljen tekijöille. Jäljet, missä pieni suunnistusvirhe ei haittaa, maasto sen sallii, annetaan niillä vähemmän kokeneille jäljentekijöille.
Jälkien tekijät ovat tärkeässä asemassa kokeen sujuvuuden ja tulostenkin kannalta. Hyvin tehdyllä jäljellä jokaisella koirakolla on mahdollisuus hyvään tulokseen. Huonosti tehtyä jälkeä ei enää loistavakaan koirakko voi korjata. Jäljen tekijän vastuu sen tekemisestä alkaa jo ilmoittautumislomaketta täytettäessä. Itse olen sitä mieltä, että kohtaan "kokenut jäljentekijä" laittaa rastin henkilö, jolla on vähintään viisi jälkeä kokeneen kanssa siinä koeluokassa. Tärkeintä on kuitenkin, että jäljentekijä itse tietää suoriutuvansa suunnistuksesta peitteisessäkin maastossa, tuntee jäljen vaatimukset sekä sen säännöt ja erityisesti omaa riittävän kokemuksen ongelmatilanteessa tehdä jäljellä tarvittavat muutokset ja pahimmassa tapauksessa toteaa, ettei maasto ole koejäljelle sopiva. Näissä tilanteissa kynnys soittaa maastomestarille tai koetoimitsijalle täytyy olla todella matala. Jokainen kokeen järjestäjä arvostaa jäljentekijää, joka on valmis hakemaan ongelmatilanteessa neuvoa.
Säätä emme pysty muuttamaan. Jokunen vuosi sitten olimme kesän aikana parissakin kokeessa, missä jo jälkien tekopäivänä satoi kaatavalla ja se jatkui aina koepäivänkin. Vielä kun siihen lisättiin melkoinen tuuli, tulokset jäivät valitettavan heikoiksi. Tälle kokeen järjestäjä ei voi mitään. Tänä kesänä kokeita on piinannut paahtava helle. Sitä pystytään helpottaa ainakin ensimmäisten koirakoiden osalta aloittamalla aikaisemmin. Tämä mielestäni kannattaa tehdä, vaikka ne viimeiset jäljet eivät olekaan sään puolesta yhtä hyvässä asemassa. Tasapuolisuuden nimissä ei kannata kaikkia laittaa sinne auringon paahteeseen. Jäljen tekemisen jälkeen maastossa liikkuvat eläimet ja joskus ihmisetkin, kuten marjanpoimijat, niillekään ei koejärjestäjä voi mitään. Ainoastaan koepäivänä maastossa törmättäville ihmisille voi ystävällisesti kertoa, mitä maastossa tapahtuu ja ainakin omissa kohtaamisissa he ovat ymmärtäneet asian ja poistuneet muualle.
Me olemme osallistuneet mejä-kokeisiin myös helteiden aikana. Tunnemme omat koiramme ja tiedämme niiden olevan fyysisesti niin hyvässä kunnossa, että hyvällä valmistautumisella ne selviävät helposti noin 30-40 minuutin suorituksesta maastossa. Edellinen mejä-koe Kouvolassa päättyi kokeen hylkäämiseen eli jälki ei ollut sääntöjen mukainen. Se tuntui erittäin pahalta ja epäreilulta, varsinkin kun Lumo siellä suoritti vahvan ykköstuloksen, jota ei tietenkään ikinä julkaistu, eikä Lumon suorituksiin kirjata. Lumo teki suorituksen yli 30 asteen lämmössä ja autolle palatessaan se käyttäytyi kuin minkä muun kokeen suorituksen jälkeen. Edellinen koe Akaassa päättyi keskeyttämiseen, aikaa kolmen suoran suorittamiseen oli kulunut melkoisen paljon ja edessä odotti seuraava hakkuuaukea, joten Hanna päätös oli täysin oikea. Jälleen olimme viimeisellä koejäljellä ja lämpötila yli 30 astetta, lämpötilaa hakkuuaukeella täysin tuulettomassa ilmassa voi vain arvailla.
Kaikesta huolimatta jatkamme harrastamista viikon päästä kahden koiran voimin. Toivon, että vastoinkäymiset ovat nyt takana ja saamme nauttia hyvin tehdyistä jäljistä, sopivissa koemaastoissa. Sinä lukija, olet sitten aloittelija, kokenut mejä-harrastaja, kokeen järjestelijä, ylituomari, muista oma vastuusi kokeen järjestelyistä ja sen sujumisesta, jokainen käyttää kokeeseen viikonloppunsa sekä vaihtelevan määrän rahaa, eikä kukaan halua että se panostus menee huolimattomuuden tai osaamattomuuden takia hukkaan. Paljon käytetty viisaus "tee jälki, jolle mielelläsi oman koirasi kanssa menisit jäljestämään" tiivistää hyvin vaatimukset jäljelle sekä jäljen tekijöille.
MUKAVA ARKIKOE ORIVEDELLÄ 27.6.2018
Saimme Orivedeltä arkikoepaikan ja onneksi työpaikallani ollaan joustavia lomapäivien käytössä, joten pystyimme ottamaan paikan vastaan. Tiistaina pakkailin jäljen tekoon tarvittavat välineet, hain Hannan työpaikalta kyytiin ja suuntasimme koepaikalle. Muut olivat jo sinne saapuneet, meidät otettiin lämpimästi vastaan ja kaikki kävivät kättelemässä sekä esittäytyivät. Leppoisa alkupuhuttelu pidettiin vastaavan koetoimitsijan Artturin toimesta. Saimme matkalle vielä erityiset ohjeet kyseiselle jäljelle ja nipun papereita, mistä voi sääntöjä tarkistella. Myös aloittamani keskustelu facessa oli huomioitu ja kaikille oli kaksi karttaa ;-)
Pienen ylimääräisen ajelun jälkeen löysimme jäljen alkulapulle. Jotenkin itselläni on tapana usein lähdettäessä keskuspaikalta tehdä ylimääräinen ajelu jossain, näin kävi myös Ilmajoella. Antaa varmasti hyvän vaikutelman sille kokemattomalle parille, kun se kokenut eksyy jo keskuspaikalta lähdettäessä. Jälkeä lähdettiin tekemään normikuvion mukaisesti ja pian oltiinkin alkumakuulla. Siitä liikkeelle, saimme ensimmäiselle suoralle hyvän makuun paikan ja jatkoimme matkaa. Kohta näin edessäni liikettä, koppelo lähestyi röyhistellen ja muualla poukkoili lintuja. Hannalle heti tieto, takaisin ja puretaan. Palasimme lähes ensimmäiselle makuulle ja teimme ison kaarroksen oikean kautta, jotta lintuja ei häiritä. Onneksi sen jälkeen veretyksessä, jäljen suorittamisessa eikä purussa lintuja enää näkynyt. Pääsimme viimeiselle osuudelle ja sinne oli ohje, ettei ajauduta liikaa oikealle. Kulman jälkeen tarkkailimme erityisesti maastoa, emmekä välittäneet vaikka kompassisuunta menosuunnasta melkoisesti poikkesikin. Saimme hyvän reitin harjanteen päällä ja alapuolella oleva maasto näytti melkoiselta ryteiköltä. Onneksi ryteikkö alhaalla päättyi ja pääsimme loivasti korjaamaan suuntaa. Sieltäkin hyvä reitti löytyi ja lopulta kaato ei paljonkaan alkuperäisestä paikasta poikennut. Suunnistuksen jälkeen veretys ja päivän tehtävä olikin tehty. Kokeessa oli yhteensä kuusi jälkeä ja kaikilla oli "sieni" apuna, joten jokainen teki vain yhden jäljen.
Keskiviikkona lähdimme Lumon kanssa kaksin kokeeseen. Päätimme jälleen, että minä veisin Lumoa ja Hanna pääsisi Myrrin kanssa tokoilemaan. Saavuin perille, sitten papereiden tarkistus, alkupuhuttelut ja laukauksensieto testi. Molemmissa tuomariryhmissä oli kolme jälkeä, me olimme ensimmäisellä jäljellä suorittamassa. Ajoin auton lähtöpaikan läheisyyteen ja kävelimme Lumon kanssa lähtöön. Lumo käyttäytyi hyvin rauhallisesti ja mietin jo, että olisiko vähän liiankin rauhallinen. Eipä hätää kun opas ja tuomari edellä lähtivät kohti alkumakuuta, Lumon moodi muuttui. Veto oli melkoista ja nuuskuttelu oli myös, päivän tehtävä oli jo selvä. Saimme luvan lähteä liikkeelle ja vein Lumon alkumakuulle. Siinä innostin sitä verijälkeen, hetken siihen tutustuttiin ja sitten kehottaen sekä innostaen kymmenen metrin ohjausmatka. Siitä liina suoraksi ja kuuden metrin päähän seuraamaan. Olihan se jälleen hienoa seurattavaa, ensimmäinen suora mentiin sopivaa vauhtia ja kun pyörähdyksiä ei tullut, uskoin että olemme hyvin jälkeä kulkeneet. Jälki oli hyvin piilomerkitty, joten vain silloin tällöin ehdin merkin nähdä. Makuu merkattiin erinomaisesti ja matka jatkui ensimmäiselle kulmalle, missä katko. Itse en oikein tiennyt, miten päin siinä hetken pyörittiin, mutta melko nopeasti jatko löytyi. Toinen suora lähti hyvin liikkeelle, makuu merkittiin jälleen hyvin. Suoran lopussa alkoi pyöriminen ja sitä hetken tehtiin, onneksi jäljelle kuitenkin palattiin. Kulmaa en itse havainnut, mutta kolmannella suoralla edelleen pieni hakeminen jatkui, sillä suoralla myös makuu ohitettiin vain nuuhkaisten. Kolmas kulma meni myös itseltäni ohi, mutta kun huomasin merkin, tiesin meidän olevan jäljellä. Viimeinen makuu ylitettiin ilman huomiota, joten siitä selvät pistevähennykset. Sorkka etsittiin jälleen ilmavainulla ja pienellä kaarrolla sinne päästiin. Tällä kertaa sorkassa ei ollut muurahaisia, joten sekin normaaliin tapaan kiinnosti. Kiitin tuomaria ja jäljentekijää, joka oli oppaana, jälki oli mukavan vaihteleva.
Vuorossa oli heti perään opastukseni, jonka vastavuoroisesti tein meillä oppaana olleelle. Opastin tuomarin ja koirakon lähtömakuulle. Siellä näin mielenkiintoisimman lähdön, mitä olen kertaakaan nähnyt. Kello suoritukselle lähti käyntiin ja koira oli lähtömakuulta neljän metrin päässä. Koira istui nätisti ja kuuli ohjaajan tarkan kertomuksen siitä mitä ollaan menossa tekemään ja millainen jälki on kyseessä. Välissä koiralta kysyttiin onko selvä ja koirahan siihen selvästi nyökkäsi. Suullisen ohjeistuksen jälkeen päästiin liikkeelle. Suoritus oli melko tavalla Lumon kaltainen, kuten lopussa ohjaajalle totesin, jäljellä tehtiin vähemmän hakua, mutta makuut merkattiin vähän Lumoa huonommin. Suorituksen jälkeen oli vuorossa enää purku, sitä ennen kuitenkin Hannalle tekstiviesti miten oli mennyt. Purun ajaksi annoin myös Lumolle iltaruuan, jonka oli matkaan pakannut. Purku sujui nopeasti ja sitten suuntasin keskuspaikalle. Siellä nautin runsaan salaatin kera juomien. Sitten päästiinkin tulosten julkaisuun, ensimmäisenä kaksi AVO-luokan koiraa, toiselle nolla ja ensikertalaiselle hienosti AVO2. VOI-luokassa oli neljä koirakkoa ja se aloitettiin heti VOI2-tuloksesta, sitten luettiin seuraava koira, jolle VOI1 ja 44 pistettä. Vähän alkoi jänskättämään kuinka hyvät pisteet meille tuleekaan, kun nyt oltiin jo 44 pisteessä. Seuraava koira, jonka jäljen me olimme tehneet ja minkä suorituksen näin oppaana, sille pisteet 44. Viimeisenä luettiin meidän tulos ja mekin saimme 44 pistettä. Kuten olin jäljen jälkeenkin todennut, että aika samanlaiset suoritukset, myös tuomari oli samaa mieltä. Palkinnoiksi saimme pari namipussia, pari koiramakkaraa, lahjakortin ja pokaalin, melkoiset palkinnot. Hyvillä mielin ajelin kohti kotia, Lumon kanssa on kyllä hienoa harrastaa ja hyvin tyytyväiseltä sekin näytti nukkuessaan.
VOIHAN MUMMU MINKÄ TEIT 20.6.2018
Viikonloppu jatkui aivan loistavilla mejä-tuloksilla. Meidän järjestämässä mejä-kokeessa Ikaalisten Riitialassa 17.6. Taika jäljesti AVO-luokasta täydet 50 pistettä. Tuomarin ja Hannan mukaan koko matka pysyttiin jäljellä, kulmat merkattiin ja vielä kun kaatokin kiinnosti, niin eihän silloin voi antaa kuin 50 pistettä. Ennen meidän tapaamista Hanna oli vienyt Taikaa kaksi kertaa AVO-jäljelle, vuonna 2009 tuloksella AVO0 ja 2010 AVO1 48 pistettä. Yhteinen mejä-harrastus aloitettiin vuosina 2011 ja 2012 kesäisin harjoitusjäljillä ja innostuin lajista heti. Vuonna 2013 Lumon kanssa lähdettiin koejäljelle. Jatkossa kun koepaikkoja kun saatiin, sinne lähdettiin Lumon ja myöhemmin myös Minkun kanssa. Taika koetoiminnasta unohtui, muutenhan se jälkiä pääsi haistelemaan esimerkiksi purkujäljellä. Tämän vuoden alussa heräsi ajatus Taikan viemisestä kokeeseen. Valkeakoskelle saimme peruutuspaikan ja siellä Taippuli upeasti jäljesti heti tuloksen AVO3 ja 27 pistettä.
Olimme jo etukäteen päättäneet, että "omaan" kokeeseen otamme Taikan AVO-luokkaan. Osittain se oli myös siitä syystä, että kun koe aloitetaan AVO-luokasta, pääsemme molemmat kokeen järjestelyihin oman koesuorituksen ja opastuksen jälkeen. Sunnuntai alkoi minun ohjeistuksella ja tuomarin puhuttelulla. Ammunnan jälkeen siirryttiin maastoon ja Taika pääsi ensimmäisenä suorittamaan. Taika tepsutteli maastoon ja minä siirsin auton lähelle kaatoa. Katsoin kelloa ja jäin odottamaan parivaljakon saapumista. Olin autossa istuskellut runsaat 20 minuuttia ja lähdin autosta katselemaan, joskos maastosta jo tultaisiin. Yllätys oli melkoinen kun näin porukan tulevan metsästä heti kun autosta nousin. Hannan peukku ylöspäin kertoi, että hyvin oli mennyt. Jännitin, olisiko jopa se ykkös-tulos sieltä tullut. Autossa Hanna kertoi jäljestyksen sujuneen erinomaisesti, enempää sitä ei ehditty siinä kertaamaan, sillä oli opastukseni vuoro. Opastuksen jälkeen heitin Hannan ja Taikan keskuspaikalle, tuomari oli tietenkin jättänyt suoritusten arvostelut meille, mehän koepöytäkirjat kirjasimme. Siinä Hanna tärisevällä äänellä totesi, että Taika oli saanut täydet 50 pistettä. Kyllähän se itseäkin liikutti, ollaanhan sitä Taippulin kanssa eniten koettu. Totesimme yhdessä, että tässähän sitä oli meidän mejä-kauden 2018 isoin saavutus ja kaikki mitä tämän jälkeen tulee on vain kermaa kakun päälle.
LUMOLLE "URAN" PARAS TULOS 19.6.2018
Alkuvuoden vastoinkäymiset muuttivat koiraharrastussuunnitelmat. Ensin ajateltiin vähentää vähän kaikkea, mutta sitten palasimme hyvinkin nopeasti lempilajimme mejän pariin. Kyllähän se maastossa käyskentely on sitä parhainta akkujen lataamista ja siellä ne muut murheet unohtuu. Vielä kun näkee sen nuuskuttavan koiran innon, saa siitä hyvin voimia arkeen.
Viikko sitten meillä oli koepaikka Ylöjärvelle Parkkuun. Tiistai-iltana suunnistin jäljen tekoon, missä pitkästä aikaa tein jälkeä kokemattomamman parin kanssa. Alkuun tavattiin keskuspaikalla, missä oli tarjolla kahvia ja pientä purtavaa. Kokeessa oli tällä kertaa vain neljä osallistujaa, joten nopeasti päästiin aloittamaan. Tarvittavat välineet matkaan ja kohta oltiinkin ensimmäisen jäljen alussa. Siinä pidimme pienen palaverin jälkiparini kanssa ja selvitin miten hän haluaisi jäljen tehtäväksi. Ilo oli jälleen saada jälkipariksi mejästä erityisen kiinnostunut henkilö, jolla tavoitteena on jatkaa ihan koetoimitsija-kursseille asti. Hän halusi suunnistaa oman jälkensä, jotta saisi lisää kokemusta siitä. Näin siis teimme jäljen, välissä muutamaan kertaan halusin tarkistaa missä kohdissa jälkeä olimme. Hyvin jälkiparilta suunnistus onnistui, siinä häntä auttoi aikaisempi kokemus suunnistamisesta. Seuraava kierros, sienellä veri jäljelle ja merkit piiloon. Sitten siirryimmekin omalle jäljelleni.
Jäljen alku lähti hyvin liikkeelle, tarkistus osoitti, että aavistuksen olimme jäljeltä vasemmalla, mutta kartan mukaisesti sieltäkin eteenpäin pääsimme. Valitettavasti olin siinä väärässä ja kohta olimme jyrkänteen reunalla, enkä juuri siitä kohdasta halunnut jatkaa. Pakko oli siis muutama kymmenen metriä palata ja purkaa jälki. Merkkasin hyvin kohdan, missä pisto oli tehty ja sitten uudelleen matkaan. Loppujälki sujui hyvin ja maasto oli tällä kertaa melko helppoa kuljettavaa. Sitten jälleen veretys ja olimmekin valmiita.
Keskiviikko-iltana olikin sitten itse kokeen vuoro. Päätimme, että tällä kertaa minä vien Lumon kokeeseen ja Hanna suuntaa Myrrin kanssa pentutokoon. Keskuspaikalla perinteiset alkupuhuttelut ja laukausta kuuntelemaan. Kaikki suhtautuivat hyvin tyynesti ammuntaan, joten suunnattiin jäljille. Pääsin ensimmäisenä oppaaksi jäljelle ja suorittamaan lähti vastaava koetoimitsija Pete koiransa chessie Tarmonsa kanssa. Tuomarille kerroin ennen lähtöä tekemästämme pistosta ja sitten suunnattiin jäljen alkuun. Alusta Tarmo lähti hyvin liikkeelle, mutta meidän jalanjälkiä seuraten lähti tekemällemme pistolle. Harmittelin asiaa ja jatkoin verijälkeä, koirakon ja tuomarin jatkaessa kymmenen metriä vasemmalla. Onneksi Tarmo, päästyään jalanjälkiemme päähän, huomasi, ettei tämä voi olla oikea reitti ja lähti korjaamaan reittiä minun suuntaani. Kohta se otti hajun verijäljestä ja lähti jatkamaan. Jäljellä tehtiin hivenen tarkistuksia ja makuut ylitettiin melkoisella vauhdilla. Sorkalle kuitenkin päästiin, ilman että hukkaa tuomittiin ja Pete varmasti jäi jännittämään tulosta, sillä Tarmo oli yhtä ykköstä vaille valio.
Oma jälkeni Lumon kanssa olisi vasta kolmantena, joten päätin purkaa oman ratani samantein. Saapuessani purusta, huomasin Lumon nukkuvan sikeästi autossa, se varmasti nautti, kun sai hetken olla erossa muusta laumasta ja erityisesti korvissa roikkuvasta Myrristä ;-) Ajoimme kolmannen jäljen alkuun ja jäimme odottelemaan tuomaria sekä jäljen opasta. Lenkittelin Lumon ja pienen odottelun jälkeen pääsimme suorittamaan. Mielessäni toistelin itselleni, pidä vauhti sopivana, sillä erityisesti Lumolla on tapana kiihdyttää vauhtia jäljellä. Sain tuomarilta luvan aloittaa, otin Lumon alkumakuulle ja pidin sitä hetken siinä haistelemassa, samalla toistellen "jälki"-sanaa sekä palkiten sitä rapsuttelemalla. Sitten päästin Lumon liikkeelle ja hidastin sitä kun se suuntasi matkaan. Pysäytin Lumon heti alkuunsa ja varmistin oppaalta missä ohjattu 10 metriä kulkee. Emme olleet sillä uralla, joten Lumo alkuun ja otettiin homma uudelleen. Tämä kannatti ja nyt mentiin verijälkeä pitkin. Ensimmäisellä kulmalla oletin sen olevan katkokulman, kun Lumo lähti rengastamaan. Parilla pienellä haulla se löysi verijäljen jatkon ja taas mentiin. Loppu olikin hihnan päässä hienoa seurattavaa, oletukseni mukaan jäljeltä ei montaa metriä poikettu ja näin Lumon merkkaavan jokaisen makuun. Toinen kulma käytiin tarkistamassa ja toisessa Lumo teki armeijatyyppisen "käännös oikeaan päin" 90asteen käännöksen ja jatkoi jälleen. Vähän lopussa alkoi jänskättämään, sillä oletin tulossa olevan melkoisen hyvät pisteet. Matka päättyi ja näin sorkan. Lumo lähestyi sitä muutaman metrin sivussa ilmavainulla, sieltä suunta sorkalle ja kaatoa haistelemaan. Innostus ei kuitenkaan ollut normaalia ja jäin ihmettelemään mitähän seuraavaksi tapahtuisi. Myös tuomari halusi nähdä, miten Lumo jatkaa ja hetken vielä odottelimme. Onneksi Lumo jäi makuulle, eikä enää jatkanut, muutenhan kaadon arvostelu olisi saattanut olla nolla ja samalla koko suoritus myös nolla. Tuomari antoi luvan mennä kiittämään koiraa ja kyllähän Lumo sai todella isot rapsut ja silitykset sekä vielä kanafileenkin. Sen jälkeen halusin vahvistaa kaatokäyttäytymistä ja vein sen sorkalle. Siellä todennäköisesti löytyi syy, miksi sorkka ei tällä kertaa ihan yhtä paljon kiinnostanut, sorkassa oli melkoisesti muurahaisia. Ehkä Lumo on takapihallamme saanut muurahaisesta huonon kokemuksen, eikä halunnut niihin enempää tutustua. Vielä kiitokset tuomarille ja oppaalle, sitten autolle. Siellä soitto Hannalle ja kertomus, että loistavasti meni, vain kaatokäyttäytymistä jäin jännittämään. Olin melko varma, ettei siitä voi täyttä 3 pistettä antaa, mutta toiveena oli että edes se yksi piste tulisi ja sitä kautta tulos.
Vihdoin keskuspaikalla tuli aika lukea tulokset. Ensimmäisen ohjaaja oli keskeyttänyt, toisesta muistaakseni VOI2 tulos ja sitten kerrottiin opastamani jäljen numero eli Peten vuoro kuulla pisteet. Kertomus luettiin ja loppuun VOI1 41 pistettä, hienoa chessie Tarmo ja Pete, isot onnittelut valioitumisesta! Vielä oli meidän suorituksen pisteet. Kuuntelin hienoa kertomusta, lopussa mainittiin kaatokäyttäytyminen, siitä olisi saanut olla kiinnostuneempi. PISTEET 47! Lumo teki parhaimman tuloksensa mejä-uralla ja kyllä tämän suorituksen perusteella vastaaviakin suorituksia voi olla luvassa. Hyvillä mielin nautin vielä kupillisen kahvia, kävelin autolle, Hannalle tulos ja ajelin hymyillen kohti kotia.
EDELLISET MEJÄ-KOKEET 14.6.2018
Päivitykset ovat jääneet viime viikkoina, syitä on useitakin, mutta onneksi Hanna on jaksanut kaikista tapahtumista kirjoitella kattavat kertomukset, joten kaikkea ei kannatakaan kahteen kertaan kirjoitella.
Mejä-koepaikkoja olemme saaneet kevään aikana hyvin, aktiivisuus on kannattanut, eikä siitä kokemuksestakaan mejän parissa varmaan haittaa ole ollut. Oman mejä-kokeemme järjestimme 6.5.2018 Riitialassa, Särkipirtin ollessa keskuspaikkana. Kokeeseen tuli viime hetkellä peruutus, joten kokeessa oli viisi jälkeä, mikä antoi meille mahdollisuuden tehdä Hannan kanssa vain yksi korvaava jälki. Hyvä niin, silloin pääsimme hyvin lauantaina valmistelemaan ruokailua sekä lämmittämään saunaa. Kokeeseen koiristamme osallistui Minku, mikä teki vähän hapuilevaa jälkeä, siitä huolimatta kuitenkin nipin napin VOI1-tulos. Tärkeintä oli kuitenkin viikonlopussa kokeen järjestäminen, mikä onnistui mielestämme erittäin hyvin ja ilmeisesti kokeen ylituomarikin oli sitä mieltä, sillä saimme sovittua samantein koeajan ensi vuoden kokeelle.
Seuraava koepaikka aukeni Sastamalasta, mitä voisi ajatella meidän kotikokeeksi, sillä keskuspaikalle ajeli meiltä lähes vartissa. Sielläkin pääsimme tekemään Hanna kanssa vain yhden korvaavan jäljen. Edellisen kokeen jäljesti Minku, joten tällä kertaa oli Lumon vuoro. Hienosti se jäljestään suoriutui, tuloksena VOI1 ja 44 pistettä. Perinteiseen Päijälän mejä-kokeeseen saimme lopulta kaksi paikkaa. Tämä tiesi sitä, että tällä kertaa tehtävänä oli kahden korvaavan jäljen tekeminen. Saimme tehdä ne kuitenkin jälleen yhdessä, keskinäinen homma toimii kitkattomasti, joten urakasta selvittiin melko nopeasti. Lumolle sattui koepäivänä työtapaturma, siitä yksi hukka ja tulos VOI2 ja 35 pistettä. Minku suoriutui "siskoaan" paremmin saadan VOI1 tuloksen ja 44 pistettä. Sitten olikin vuorossa Valkeakosken koe 27.5. sinne jälleen kaksi koepaikkaa, toisen päätimme antaa mummo Taikalle, edellistä koejäljestä ei ollutkaan kulunut kuin kahdeksan vuotta. Melkoisen haastavissa maastoissa teimme korvaavan AVO- ja VOI-jäljen. VOI-jälki kulki melkoisessa ryteikössä, mutta kyllä sinnekin ihan hyvä jälki saatiin aikaiseksi. Mejästä saatu kokemus auttoi AVO-jäljen teossa, sillä ensimmäistä suoraa 100 metriä kuljettuamme, kohtasimme VOI-jälkeäkin pahemman ryteikön. Varmasti sinnekin jäljen olisi saanut, mutta mietin olisiko maastoon mahdollista saada helpompi jälki, olihan kyseessä AVO-luokka. Pieni kartan ja maaston tiedustelu, muutaman jäljen piirtäminen kartalle ja siinähän meillä oli uusi Z-mallinen jälki. Jäljestä tuli hyvä, maasto oli hyvin kuljettavaa niin koiralle kuin ohjaajalle. Kokeeseen meiltä osallistui siis Taika, joka iloisella asenteella jäljen kulki ja yllätti meidät saamalla AVO3 tuloksen 27 pisteellä. Minkun jäljelle oli yön aikana saapunut iso raato, mikä lie ja kenen tuoma, mutta se aiheutti Minkulle yhden hukan, muuten hyvä suoritus VOI2 ja 32 pistettä.
Erityisen tyytyväinen olen viime kokeissa ollut meidän, Hanna kanssa, tehtyhin yhteisiin jälkiin. Homma toimii kuten sen avioparilla parhaimmillaan pitää toimia ja jäljistä tulee hyviä. Jäljiltämme on tullut suorittaneille koirille hyviä tuloksia ja se tekee myös meille hyvän mielen. Tottakai koira lopulta sen tuloksen tekee, mutta hyvä jälki edesauttaa tuloksen saamista. Mottoni jäljenteossa onkin, minkä myös koulutuksissa ja kokeessa kerron "Tee koiralle oikeutta, mutta tietenkin sääntöjen puitteissa." Käytännössä tämä tarkoittaa esimerkiksi tapahtumien kohdalla, että asetut koiran asemaan ja katsot, että tapahtuma on myös koiran näkökulmasta helposti lähestyttävissä ja löydettävissä.
LOISTAVA ALOITUS 23.4.2018
Viime viikonloppuna virallisesta aloitettiin koiraharrastuskausi 2018. Hienoa oli avata kausi lempiharrastuksellamme mejällä. Vielä kun Mynämäelle saimme kaksi koejälkeä, lähdimme reissuun hyvillä mielin. Mieli oli korkealla myös siitä syystä, että olin viikkoa aiemmin käynyt tiedustelemassa kokeeseen neljä uutta mejä-jälkeä, joista kolme oli maastoltaan kelvollisia. Näin ollen me tiesimme jo etukäteen mitkä jäljet menemme lauantaina tekemään. Laumamme on nyt vahvistunut uudella jäsenellä Myrrillä ja se tulee kyllä aiheuttamaan muutoksia reissuillemme. Ensimmäinen oli tolleribiilin muuttaminen mahdollisimman sopivaksi neljälle koiralle, meille kahdelle ja tavaroille. Mitäpä emme tekisi koirien ja harrastamisen eteen, tällä kertaa sen sai todeta tolleribiili. Viime viikolla työkalut matkaan ja sukelsin Volvon takapenkin saloihin. Sieltä riittävästi sisustaa purkaen ja ruuveja aukaisten, sain kokonaan poistettua takaistuimien selkänojat. Sitten asenneltiin vielä takaluukun taakse koiraveräjä, mikä sallii takaluukun auki pitämisen ja koirat sekä tavarat pysyvät lukkojen takana. Hetken mietin, minne ne tavarat pakataan. Niille löytyi oma tila auton takaosasta ja päälle peite, jolla ne aivan reunaan vedettiin. Peite esti myös tyttösiä pääsemästä matkatavaroiden kimppuun. Reissussa tulee tyttösillä olla riittävästi tilaa, nyt niiden käytössä takapenkki, sen jalkatila ja vielä puolet tavaratilasta. Käytännöllinen järjestely ei ole, kuten saimme todeta. Mikäli tarvitsit jotain tavarakasasta, täytyi se lähes joka kerta purkaa. Myös tyttösten kulku autoon ja sieltä pois on melkoisen hankalaa, varsinkin kun olivat saaneet mejä-hajut ja tiesivät odottaa jotain erityisen mielekästä. Suunnitelmissa on siis mahdollisesti uuden isomman auton hankkiminen... Vastauksia matkalla mietittiin kysymyksiin... Jääkö tollerimobiili toiseksi autoksi vai myydäänkö? Hankitaanko henkilöpakettiauto, maasturi, asuntoauto...?
Jälkien tekemiseen saavuimme lauantaina aikataulun mukaisesti vähän ennen puhuttelun alkua keskuspaikalle. Siellä nautimme hyvän aamupalan ja samalla kuuntelimme alkupuhuttelut. Kartat jäljille minulla olikin valmiina, joten seuraavaksi vain krepit, sienet, veret ja riittävästi muovipusseja matkaan ja kohti ensimmäistä jälkeä. Alkua vähän muutin viikon takaisin tiedustelun pohjalta ja siihen hyvä lähtö saatiinkin. Loppujälki kulki hyvin kuljettavassa maastossa ja suunnistaminen onnistui hyvin ripeästi, Hanna tietenkin perässä laittoi avomerkit. Heti perään lähdimme verestämään, sekin sujui jo rutiinilla, minun tehtävänä muuttaa merkit piilomerkeiksi ja Hanna perässä hoiti veretyksen. Samalla tapaa teimme myös toisen jäljen, johtuen viikon takaisesta tiedustelusta, taisimme saada kaksi jälkeä tehtyä ennätysaikaan, vaikka mitään kiirettä emme jäljellä pitäneetkään. Vielä käynti keskuspaikalla, kertoen veretysajat ja sitten suuntasimmekin majoitukseen Laitilan Kievariin.
Myrrille reissu oli uusia kokemuksia täynnä. Aiemmin ei näin pitkään koko lauman kanssa ole matkustettu, siellä se näytti hyvin mukana matkaavan ja sille matkaan otettu makuualusta takaosassa tuli sen omaksi paikaksi. Majoituksessa se reippaasti kiipesi portaat, eikä vierastellut missään vaiheessa outoja paikkoja. Lenkeillä ainoastaan vaudilla ohi menevät autot olivat ihmetyksen aihe, niitä kun ei asuntomme läheisyydessä paljon ajele. Siihenkin nopeasti totuttiin. Illalla saimme pitkästä aikaa nauttia vain toistemme seurasta Kievarin ravintolassa. Eihän se mikään gourmet-kokemus ruokansa puolesta ollut, mutta tilattu pitsa ja sen kanssa nautittu punaviini maistuivat todella hyvältä ja sopivat erinomaisesti yhteen. Päivän tarpomisesta johtuen ja vielä kun vatsa oli täynnä, olimme melkoisen väsyneitä ja kieltämättä olisi tehnyt mieli kaatua sängylle, mutta koiraharrastaja ei sitä iltalenkkiä pääse välttämään. Nyt ei neljän koiran kanssa ole edes mahdollisuutta, että vain toinen kävisi tyttösten kanssa lenkin. Lenkin jälkeen simahdimme melko nopeasti. Yö meni koirien osalta rauhallisesti, Myrrikin uudessa paikassa nukkui levollisesti. Aamulla lenkitys ja tavarat kasaan, aamupala odotti keskuspaikalla.
Jälleen nautimme aamupalaa, kun samalla kerrottiin koepäivän järjestelyt. Osalla veretys oli kestänyt niin pitkään, että edellisillasta oli tullut pieniä muutoksia. Minulla opastukset olisi toisena ja viidentenä, Minku jäljestäisi kolmantena ja Lumo viidentenä toisessa ryhmässä. Hienosti kuljetusongelma tässä kohdassa saatiin ratkaistua ja Hanna, Lumon kanssa, kyyditeltiin järjestäjien toimesta koejäljelle ja takaisin. Itse koe aloitettiin laukauksen siedolla, jonne Hanna suuntasi Minkun kanssa. Minä jäin autolle katsomaan miten Myrri ensikertalaisena paukkuun suhtautuisi. Tarkoituksella meillä oli ikkunat auki ja kun ammunta ei kaukana ollut, kuului ammunta hyvin autoon. Laukaus kuului, Myrri nosti päänsä, käänsi se laukaukseen suuntaan, odotti kolme sekuntia ja jatkoi touhujaan. Lähes sama tapah