Kuinka olen selviytynyt vauvavuodesta - 10 arjen selviytymisvinkkiä | Pölyä Pinnoilla
Vauvavuosi alkaa olemaan pikkuhiljaa taputeltu ja olen edelleen järjissäni, ainakin melkein.
Haluankin kertoa teille, mitkä asiat ovat auttaneet ja auttavat minua edelleen jaksamaan arjessa.
Vielä esikoisen vauva-aikana en osannut syödä aamupalaa, join vain kahvia. Nyt viime tammikuusta lähtien mun päivät ovat käynnistyneet puurolla ja kahvilla.
Eikä se pelkkä kunnon aamupala, vaan tärkeää on syödä hyvin pitkin päivää. Pysyy verensokeri tasaisena, eikä iske nälkäkiukkua.
2. Itsensä laittaminen ”päiväkuntoon”
Vaikka tiedossa olisi vain kotipäivä, mie pesen ja putsaan hampaat joka aamu, laitan nassuun bb-voiteen, harjaan hiukset ja vaihdan päivävaatteet. Vasta näiden aamutoimien jälkeen päivä käynnistyy ”virallisesti”.
Jos sairasteluiden, todella huonon sään tms. takia menee parikin päivää sisällä, alkaa se tuntumaan olossa. Ulos on yleensä päästävä kerran päivässä, vaikka sitten vain kävellen kauppaan ja takaisin. Ei se ulkoilu tarvitse olla sitä, että siellä ulkona hengataan hampaat irvessä se neljä tuntia päivässä.
Kun kauniit, aurinkoiset talvipäivät vaihtuivat pimeisiin, märkiin ja kuraisiin, tyypillisiin marraskuun päiviin, voin sanoa, ettei tällä hetkellä päivien ykkösprioriteetti ole päästä ulos. Jospa ensi viikolla ryhdistäytyisimme. En kuitenkaan ota stressiä, sitten on oltava jotain muuta ohjelmaa, jos ulkoiluja alkaa skippaamaan.
Ihan parasta on päästä heittämään pitkä lenkki ihan yksinään! Lenkkeily on niin helppo liikuntamuoto. Sen kun vetäsee lenkkivermeet niskaan, virittelee sykevyön (tottakai ?), kuulokkeet korviin, Spotifysta joku hyvä lista ja menoksi, kävellen ja/tai hölkäten.
Pääsen kunnon lenkeille liian harvoin nykyään ja nyt viimeinen viikko on mennyt flunssasta toipumiseen, joten olo on sen mukainen. Kroppa ja mieli huutaa liikuntaa! Heti huomenna aion korjata asian ja painua lenkille. Tiistaina on taas vuorossa tunti salilla.
Ihanaa on tavata ystäviä ja kavereita. Istua kahvipöytään tai perhekahvilan lattialle. Toivoa, että lapset löytävät yhteisen sävelen, jotta aikuiset voivat jutella ja avautua. Purkaa niitä pään sisällä olevia mörköjä ja helpottua, kun olo kevenee. Kahvikupposen äärellä jaetaan sympatiaa ja annetaan vertaistukea.
Näihin hetkiinhän ei sitten juurikaan ole enää aikaa, kun paluu työelämään koittaa.
6. Yksin kotona
Harvinaista, mutta niin tarpeeseen tulevaa on olla joskus yksin kotona. Voi rötvätä sohvalla ja katsoa tallennuksesta Salkkareita, syödä rauhassa ruokaa vaikka olkkarissa.
Koska tämä yksin oleminen on mahdollista vain harvoin, otan ilon irti niistä kerroista, kun isompi poika ei ole kotona ja pienempi on ulkona päikkäreillä. Se pienikin hetki, kun saa nauttia hiljaisuudesta, antaa voimaa jaksaa taas hetken.
Mie nimittäin näköjään kärsin jatkuvasta ”taustamölystä” eli kun joku puhuu sulle iiiiihan koko ajan ja milloin on veljesten välisiä konflikteja tmv. Joskus ihan oikeasti tuntuu, että pää räjähtää ja voisin kulkea peltorit päässä.
7. Esikoisen päiväkotipäivät
Esikoinen aloitti päiväkodissa 8pv/kk-sopparilla elokuun loppupuolella. Hän on hoidossa ma ja ti, 5h kerrallaan. Alkuun tunsin itseni paskamutsiksi tämän ratkaisun takia, mutta nyt syksyn edetessä ratkaisu on todettu aaaiwan loistavaksi! Poika alkaa oppimaan, että muutkin lapset voivat olla tosi jees. Päiväkodissa askarrellaan, käydään retkillä, jumpataan, syödään erilaista ruokaa kuin kotona. Opitaan toimimaan ryhmässä. Pojan ryhmässä on aivan ihanat hoitajat ja on hän sieltä pari kaveriakin saanut.
Pienemmän pojan kanssa meillä oli alkusyksyn aina maanantaisin vauvavanhempi-ryhmän tapaaminen ja pyritään tällä porukalla tapaamaan jatkossakin. Tiistait mie yleensä pyhitän mulle ja pienemmälle, tämän päikkäriajan lepään itsekin.
8. Tukiverkosto
Faktahan on se, että lapsiperheen arjessa tukiverkosto (tai sen puuttuminen) merkitsee todella paljon.
Itse saan olla kiitollinen, kun pidetään poikien isovanhempien kanssa yhteyttä puolin ja toisin eikä vain silloin, jos tarvitaan hoitoapua. Pojille isovanhemmat ovat tuttuja ja tärkeitä. Mie voin huoletta käydä vaikka kaupoilla sillä aikaa, kun mummo tai mummi on meillä poikien kanssa.
Tiedän, että kaikilla asiat ei ole näin hyvin. Pahoillani olen, ettei kaikilla ole toimivaa tukiverkostoa, syystä tai toisesta. On esimerkiksi pitkät välimatkat. Joskus isovanhempia ei vain kiinnosta, mutta joskus haluttomuus yhteydenpitoon lähtee ihan vanhemmista itsestäänkin tai näiden tavoista toimia isovanhempia kohtaan. Taustoja ja tilanteita on monia erilaisia, niin kuin on perheitäkin ja ihmisiä ylipäänsä.
Ihanaa olisi, että kaikilla perheillä voisi olla toimiva tukiverkosto.
9. Kalenteriin kivoja tärppejä
On ollut ihanaa, kun vuoteen on mahtunut erilaisia juhlia, kutsuja ja I love me -messut. Mun mielestä aina pitää olla joku juttu, jota odottaa. Jotain erilaista ja normiarjesta poikkeavaa. Meillä on mm. taas huomenna yhdet odotetut juhlat.
10. Hyvät hetket
Ne hyvät hetket jäpikän ja jössikän kanssa tuovat iloa arkeen, vaikka joskus sitä miettiikin, miksi lähti mukaan tämmöiseen ruljanssiin… On he kaikesta huolimatta suloisia ja hauskoja tyyppejä!
Kyllä heistä vielä hyvät pojat kasvaa ja mieki ehkä kasvan henkisesti mukana!
Nämä olivat minun arjen selviytymiskeinoja. Mitkä sulla on semmoisia pieniä tai isoja juttuja, jotka tuovat arkeesi voimaa ja lisäävät jaksamistasi?
Artikkeli kategoriassa 10 vinkkiä, arki, esikoinen, kuopus, vauvavuosi