Ensilumi! ♥ Vaikka periaatteessa on pilvinen ja harmaa päivä, on tuo vastasatanut - ja kaiken aikaa satava - lumi aivan ihanan valoisaa! Meidän ympäriltä on pellot ihan vastikään kynnettyjä ja se on aina se synkin hetki syksyä... keltaisenaan loistavat kynnöspellot on kirkkaita ja valoisia, mutta käännetyt pellot sitten taas todella pimentäviä. Mutta nyt sitten tämä lumi valaisee joka paikan, ihanaa!
Ja heti kun se eka lumi satoi, tuli joulufiilis... ♥ Mä join ekat glögit saman tien! Pipareita ei ollut, mutta jo pelkkä glögin tuoksu oli niin mahdottoman ihana! Olotila oli muutenkin jotenkin tosi talvinen, kun hipsuttelin täällä lämpimässä sisällä villasukissa, lunta pyrytti ja kupillinen kuumaa oli nenän alla. Tänään oli töissä jotenkin tosi kylmä (muillakin kuin minulla) ja oli niin taivaallisen ihanaa tulla lämpimään kotiin. (Melkein liiankin lämpimään... tais mennä eilen pari kalikkaa liikaa uuniin.) On ehkä hitusen myös kipeäksi tuleva olo... nenä vuotaa ja sellasta. Myös miehellä pientä tautia taitaa pukata. Ihmeteltiin, että mistä me nyt oltais joku tauti saatu, mutta vissiinkin sitten mummon pikkumurulta, kun en mitenkään malttanut olla neitiä halimatta ja pusuttelematta, kun se lauantaina kävi kylässä, vaikka olikin aika räkänaama...
Olen tässä sit miettinyt, että missä menee raja sen suhteen, mitä vaikkapa minun ammatissa pitää ihmisiltä ottaa vastaan ja suodattaa itseään puolustamatta. Minulle on sanottu, että "sä oot j***lauta hullu", kun olen toiminut lain ja työntantajan sanelemien sääntöjen mukaisesti. Mulle on auottu päätä, kun olen kieltäytynyt myymästä humalaiselle tai paperittomalle. Tai kun olen kieltäytynyt antamasta ilmaiseksi / myymästä hävikkiin meneviä tuotteita. Sinänsähän mulle on ihan yksi lysti, mitä niille kamppeille tapahtuu - tarkoitan siis, että ei ole minun pussista pois. Mutta on mulla nyt kuitenkin tottakai velvoite toimia työssäni sillä lailla, kun yleiset käytännöt ja lait ja työnantaja sanoo. Viimeisin veto oli juurikin tuo nuorison temppuilu. Siinä vaiheessa, kun alettiin vihjailla, että "tämä on julkinen paikka" (mitä se ei muuten edes ole!) ja "täällä saa kuvata" (noup!!), alkoi mulla kyllä mennä kuppi todellakin yli. Mä en jaksa mitenkään sietää sitä, että mun työrauhaa häiritään uhkaamalla kuvata mua ja laittamalla nettiin. Jos mä teen työtäni, niin kuin mun kuuluu tehdä, eli esimerkiksi häädän häiriötä aiheuttavat tyypit ulos, niin mä en todellakaan koe, että mun pitää sietää tollasta uhkailua. Ja sen tuo nuoriso kyllä osaa, uhata ja kertoa "oikeuksistaan".
Eikä se riitä, että pitää töissä taistella typerien teinien kanssa. Sitä pitää nähtävästi tehdä myös kotosalla. Osaa ne omatkin olla maailman ärsyttävimpiä. Kun ne tulee isoiksi, alkaa selkeesti tuo vastaan sanominen asiasta kun asiasta. Onhan se ihan tervettä, että sellanen kyseenalaistaminen tulee jossain kohtaa ja se kuuluu asiaan. Mutta jos tarvii joka ikinen kerta vääntää asioista ja perustella, miksi toimitaan siten kuin toimitaan, niin kyllä se alkaa aika lailla rassaamaan pääkoppaa. Minulla ainakin. Epäilen, että on hyvin tarpeellista kokea näitä ketutuksen tunteita lapsiaan kohtaan, että sitten pystyy kestämään sen, kun ne oikeesti lähtee kotoa. Kyllä minusta ainakin tuntuu välillä, että mielellään potkaisisin ne mahdollisimman kauaksi täältä, ja mieluiten ihan just heti nyt. Sitten kun se lähdön hetki todella koittaa, tunteet on kuitenkin myös hiukkasen haikeita. Samalla hetkellä iloisia siitä, että ne lähtee omaan elämään, ja haikeita, ettei ne ole enää minun pikkuisia.
Tavallaan olen nytkin töissä useimmiten ihan ok mielialalla. Huomaan kuitenkin yhä useammin, että asiat rassaa mua... ja että haaveilen jostain muusta. Se "joku muu" on vaan täysin musta aukko mulle, ei mitään havaintoa mitä se voisi olla. Ensi viikolla menen miettimään asiaa ammatinvalinnan ohjaukseen. En tiedä onko tässä jahkaamisessa oikeesti yhtään mitään järkeä. Periaatteessa mulla on kuitenkin asiat ihan ok. On työtä, vaikka se nyt ei mitään unelmahommaa olekaan. (Kuinka monella työ on sellasta, että useimmiten on siihen tyytyväinen??) Rahatilanne on suht ok. Terveys on suht ok. Onko tää ikikaipuu vaan joku luonteenpiirre? Olenko mä ihminen, joka ei koskaan ole täysin tyytyväinen siihen mitä on? Vai olisko sit kuitenkin jossain joku juttu just mua varten...?? Tätä jään taas kerran mietiskelemään...
Onhan tuo kieltämättä vähän outo aidanpätkä keskellä peltoa. Mutta no, jos nyt sitten viimeinkin saataisiin viikonloppuna (tai muuten lähiaikoina...) joku kivensiirtäjä tänne ja saataisiin niitä kivijalankiviä molempiin päätyihin. Sitten lisää seipäitä ja lisää risuja... Kaksi aidanpätkää on tarkoitus kuitenkin laitella. Valoiksi havittelen sellasta jatkettavaa valosarjaa, että saan sitten molemmat aidat laitettua nätiksi. Kyllä siitä vielä hieno tulee! ♥
Tällaisia kuvamietteitä tänään. t. Heli, ei todellakaan mestarikuvaaja
Just nyt mulla on sellanen olo, että pää poksahtaa. Olen ollut useamman päivän vapaalla, mutta joka päivä on ollu jotain menoa tai sitten vain silkkaa saamattomuutta, enkä ole saanut aikaiseksi tehdä kotona mitään. Täällä on ollu kauheat tiski- ja pyykkikasat, puhumattakaan kaikesta muusta sotkusta ja sekasorrosta. Ja nyt sitten tietty viimeisenä vapaapäivänä on ohjelmassa kaikki se tekemätön. Mä olen myös taas jonkun "kaikki turha roina kaapeista pois"-myrskyn silmässä... tai sitten se vain on mun tapa reagoida siihen sekasortoiseen sisäiseen olotilaani, joka syntyy esimerkiksi saamattomuuden aiheuttamasta huonosta omastatunnosta, sekä siitä, että hommat vaan kasaantuu ja kasaantuu ja rytökasat alkaa kaatua niskaan.
Tänään on eläinten päivä. Kerronpa siis meidän eläimistä. Tässä kuvassa on ensimmäinen kissamme. Se haettiin meille aikanaan maatilalta, jossa se juoksenteli sisarustensa kanssa puolivillinä pitkin pihaa. Se oli ensimmäinen, joka saatiin kiinni ja se lähti meidän mukaan saman tien. Ikävä kyllä se sitten taisikin olla liian pieni lähtemään, koska se aluksi lutkutti minun yöpaitaa kaiket yöt niin, että se meni ihan reikäiseksi.
Innostuin ajatuksesta teettää koiralla pentuja. (Kissat me leikattiin heti kun se vaan niiden iän puolesta oli mahdollista.) Kasvattajan avittamana etsittiin uros ja tehtiin pennut. Kävin myös kasvattajakurssin ja hankin kennelnimen. Ensimmäisistä pennuista meille jäi yksi palleroinen. Mies vastusti sitä ekaa koiraa, mutta tyytyi tilanteeseen, ja tätä tokaa koiraa se vastusti myös... Kävi sitten niin, että se oli mies, joka kantoi tämän koira-kakkosen meidän sänkyyn nukkumaan ja tämä on kerta kaikkiaan meidän eläimistä miehen ehdoton lellikki. Se on ensimmäinen ketä tervehditään töistä tultua ja jolle mies lepertelee enemmän kuin minulle...
Tässä tämä toinen koira on. Se on nyt 9-vuotias ja näyttää jotenkin vanhalta tuossa kuvassa vaikka ei siltä kyllä livenä näytä. Johtuu ehkä tuosta sen naaman väristä tai jotain, mutta aina koiria talutellessani tätä luullaan vanhemmaksi kuin äitiänsä! Sittemmin eka koira teki vielä toisetkin pennut ja tämä toinen teki kaksi pentuetta. Sitten riitti mulle se laji, mielestäni kahdet pennut per koira on ihan tarpeeksi, eikä muutenkaan enää sytyttänyt se kasvatusjuttu. Oikeastaan mä suorastaan vastustan sitä kasvatusta tietyiltä osin, enkä hyväksy millään muotoa sitä, että koiralla teetetään pentue toisensa jälkeen. Koirat on tätä nykyä molemmat steriloituja.
Puput oli joululahjat lapsille vuonna 2011 ja ne on nyt siis 6-vuotiaita.
Ekan kissan kanssa kävi sitten lopulta niin, että se piti lopettaa noin 7-vuotiaana. Se oli jotenkin päästään ihan pimeä. Se ei suostunut varmaan pariin vuoteen menemään pihalle, se pissasi joka paikkaan, se oli laiha, se vaan makasi meidän sängyssä (ja pissasi toiseen reunaan), se stressasi kaikesta. Se ei päästänut koiria kunnolla edes yläkertaan, se hiippaili itse alas ainostaan syömään aamuin illoin. Sitä käytettiin lääkärissä, sitä koitettiin laittaa pihalle vaikka väkisin, sille koitettiin syöttää rauhoittavia lääkkeitä... Minä siedin sitä pissailua varmaan sen pari vuotta, koska toisaalta se kuitenkin nukkui minun vieressä yöt ja oli jotenkin niin minun kissa ja rakas mulle. Ja silti samalla sen olemus stressasi mua kauheasti, koska joka paikasta löytyi sitä pissaa, mietitytti mikä sitä riivaa, hermostutti sen käytös... Oli aivan hirveää viedä se lopetettavaksi. En olisi voinut antaa sitä kenenkään toisen ristiksikään, joten se oli ainoa vaihtoehto. Vieläkin surettaa kun asiaa ajattelee... Ja miten kamalaa oli saada siitä sitten esimerkiksi täällä blogissa sapiskaa, kun siitä silloin aikanaan kirjottelin. "Mitä siinä suret, iteppä sen veit tapettavaksi." No vein juu. Ei ollut oikein vaihtoehtoja. Ei ollut onnellinen se eläin, ei.
Toinen kissa mennä porskuttaa edelleen. Se on nyt 12-vuotias eikä vaikuta lainkaan vanhalta. Se on kyllä melko omalaatuinen tapaus... iso lihava katti. Jysäys vaan kuuluu, kun se "kissamaisen kevyesti hypähtää" vaikka pöydältä alas. Koitan pitää sen ihan sopivalla ruoalla, silti se on paksu kuin mikä. Toisaalta se nähtävästi sisäruoan lisäksi myös hiirestää tosi ahkerasti, joten ehkä se sitten siksi on niin puntti? Aina se on ruokaa huutamassa... Näin paksua kissaa en ole kyllä muualla nähnyt. Silti se tuntuu olevan terve - siitä on otettu viime talvena kaiken maailman testit (maksa, sokerit yms) eikä missään ollut vikaa. Eläinlääkärikin vaikutti suorastaan hämmentyneeltä. Tämä kissa on ihana ja kiltti. Se ei ole koskaan pissannut sisällä vääriin paikkoihin eikä se koskaan pure tai raavi. Se ei ole mikään sylikissa, mutta kuitenkin tulee sohvalle viereen kehräämään. Ja tunkee peiton alle nukkumaan. Ja änkeää kirjan päälle pöydälle makaamaan jne jne. Se on ollut terve tyttö lukuunottamatta viimetalvista oksentelua, jonka syytä ei oikein lopulta saatu edes selville. Ehkä sen aiheutti lapamato, joka siltä löytyi silloin? Matoja ja madottamisia, eli ihan normijuttuja, on ollut, mutta muuten se on siis ollut aika helppo kisu.
Meidän pikkuriiviöt tuhosi aika tavalla alakertaa aikana ennen remonttia. Ne siis järsi meidän muovista lattiamattoa ehkä noin neliön verran. Siis todellakin söivät sitä mattoa... Niillä oli kaiken aikaa porkkanoita ja mitä lie kaikkea pupellettavaa, mutta silti ne söi mattoa. Ja seiniä. Ja tapetteja. Ja johtoja, jos jostain pääsivät käsiksi niihin. Ja vaatteita ja sängyn reunalta roikkuvaa lakanaa. Ja mattoja. Ja sitten ne pissaili joka paikan. Argh. Niille oli kaksikin hiekkalaatikkoa, jonne ne kyllä myös osasi pissiä, ja silti löytyi lätäköitä sieltä sun täältä. Mun mielestä kanin pitäminen pienessä häkissä on kauheeta. Siksi annoin luvan niiden olla alakerrassa päivät ja häkissä olivat sitten vain yöt. Niiden kuitenkin oli lupa olla vain tässä tupakeittiössä, joten sitten ihmiset loikki kaiken maailman aitaviritysten ylitse kulkiessaan täällä... Jotenkin aika älytöntä. Olen kyllä kuullut kaneista, jotka ei tee mitään tuhoja, mutta no, meidän ei olleet sellaisia. Silti venytin hermoa ja annoin niiden olla.
Sanomattakin selvää, että remontin jälkeen kaneilla ei ollut asiaa alakertaan enää. Se on joko tytön huone tai sitten häkit... Ja kesällä ne on 24/7 ulkona isossa aitauksessaan, jossa niillä on sisätilana vanha leikkimökki. Pupseilla on tytön huoneessa molemmilla 140x70cm häkit (tai jotain sinne päin, tosi isot kuitenkin) mutta tällä hetkellä ne on yhdessä yhteisessä häkissä, koska taisteluvuosien jälkeen yhtäkkiä tulevatkin tappelematta toimeen samassa häkissä. Alkuunhan niille tehtiin hieno iso tila (noin 100x220cm) yläkertaan, mutta sitten ne a) alkoi tapella siellä ja b) riehui siellä kaiket yöt ja aitaus oli meidän sängyn lähellä ja me ei enää kestetty... Eniten mua risoo kaneissa niiden haju. Vaikka häkkiä siivoaa monta kertaa päivässä, se haisee silti koko ajan. Koko tytön huone haisee ja aika ajoin haju leijailee kauemmaksikin. Jos kanit olis jossain piharakennuksessa, asia ei olis mikään ongelma - mutta mun mielestä ne on sisälemmikeitä, ja ne tarvii virikkeitä ja vapaana juoksentelua jne, enkä haluais että ne olis jossain, missä käytäis antaa niille vaan ruokaa. Ehkä suhtaudun vähän liian tunteikkaasti niihin, vaikka samalla koko ajan odotan aikaa ilman pupuja...