14.09.2014 klo 20.55 | Luettu: 22353 kertaa | Teksti: Mikko Heinonen
[quote nick="tällänenmielipide"]Itsekkin olen melko vapaasti saanut pelata lapsuuteni. Samoin myös kaverini. Molemmilla kasvatus ollut melko vapaata. Silti meistä tuli täysin erilaisia. Murrosiän jälkeen kun alkoi perspektiivi radikaalisti muuttua rupesin urheilemeen. Enkä siksi, että olisin tajunnut sen olevan niin paljon terveydellisesti hyödyllisempää kuin pelaaminen, vaan siksi että huomasin nauttivani siitä enemmän kuin pelaamisesta. Molempia on mukava harjoittaa koulua unohtamatta. Samaa toivoisin myös joskus omille lapsilleni. Liian usein pelaaminen ja liikunta nähdään toisensa pois sulkevina. Joko tykkäät jalkapallosta tai pleikkarista. Eikä se tee ihmisestä myöskään casuaalia jos ei käytä koko aikaansa peliharrastuksen parissa. No kaverini taas on on vailla työtä, opiskelupaikkaa sekä kavereita. Hän asuu kotona ja pelailee päivät pitkät. Hän oli yläasteelle saakka melko normaali, eikä peliharrastus tuntunut niin ikään hallitsevan häntä. Joten vaikka asiat näyttävät olevan kunnossa vielä se ei tarkoita etteikö ongelmaa voisi syntyä. Ongelman ilmettyä on kuitenkin vielä mahdollista asiaan vaikuttaa. Kaikista ei vain kasva yhtä autonomisia kuin toisista ja ohjaus on hyvä asia kohtuullisissa rajoissa.[/quote]