Tuulen naapurina: Tuleeko minustakin perhonen?
Jossain sataa lunta, kevyitä valkoisia hiutaleita, jotka laskeutuvat peitoksi kattojen ylle.
Minä kuulin, että perhosentoukalla on päässään 248 lihasta, joilla se rouskuttaa lehtiä. Ei siis ihmekään, että sekin Pikku toukka paksulainen vain syö ja syö ja syö. Olen miettinyt, jos minäkin vain syön ja syön ja syön, tuleeko minustakin perhonen?
Lähettänyt Kirjailijatar klo 19.55
Liivia 17. lokakuuta 2013 klo 20.53
Se 'jossain' on täällä. Ikävä kyllä. Ne kevyet isot hiutaleet oli kyllä kauniita värillisesä maisemassa, mutta nyt on lunta jo monta senttiä eikä enää yhtään kivaa.
Mutta voi näitä hehkuvia kuviasi! Tyttö ja koira niin ihana pari.
Kirjailijatar 20. lokakuuta 2013 klo 22.33
Oioi, onko siellä vieläkin lunta? Lauantaina Helsingissä satoi hetken räntää ja rakeita, mutta onneksi sitä kesti vain hetken ja kaikki suli pois. Minäkään en ole vielä henkisesti ihan valmis talveen.
rva vaaksanheimo 17. lokakuuta 2013 klo 21.10
Voi kuinka ihana ajatus. Tuohon minäkin tahdon uskoa.
Perhospäiviä odotellessa.
Kirjailijatar 20. lokakuuta 2013 klo 22.34
Niin, kohta me varmaan muutumme kauniiksi päiväperhoiksi ja lehahdamme etelään :)
Rva Pioni 17. lokakuuta 2013 klo 23.13
Kaunis keltainen kai...
Viivi 17. lokakuuta 2013 klo 23.29
Oi, kuinka kaunis tyttö kuvassa!
Tännekkin on viikonlopuksi lupailtu lunta, odotan jo innolla ensilumia ja joulua, mutta haluaisin ennättää napsimaan vielä muutaman syyskuvan...
Onpa ihanaa ja taianomaista keltaista kuvissa. Näihin palaan vielä talvella, fiilistelen.
Kirjailijatar 20. lokakuuta 2013 klo 22.35
Minä en kyllä oikein odota vielä lunta ja talvea. Taidan olla niin hidas, että juuri ja juuri ennätin mukaan tähän syksyyn. Nyt vaan nautiskelen tästä :)
Mutta kiva, että on jotain mihin palata ja mitä fiilistellä myöhemmin.
Tyttö ja tytön hattu ja punainen otsatukka ja koira...sitä minäkin että se on hyvä kuva. Täällä vain lunta vuorilla (sitten ihan hiljaa vaan lisään että mielellään vielä kuuntelen tuota sirkkain siritystä pellon laidassa....) -Anne
Kirjailijatar 20. lokakuuta 2013 klo 22.38
Tyttö ja koira on kuvauksellinen yhdistelmä. Lumi vuorilla ja sirkat laaksossa on oikein hyvä yhdistelmä sekin :)
sade 18. lokakuuta 2013 klo 7.24
Ihana koira ja ihana keltainen tyyny!
Esikoinen tuli eilen pohjanmaalta kotiin ja oli nähnyt ensi lumen. Me muut odottelemme vielä sitä näkyä. Sataa vettä.
Kirjailijatar 20. lokakuuta 2013 klo 22.39
Tyyny on rakas perintö ja koirakin on rakas, ei sentään perintö. Minä näin lauantaina ensilumen Helsingissä,mutta pakko sanoa, että olin ihan tyytyväinen, että se suli heti pois.
hanne virtauksesta 18. lokakuuta 2013 klo 13.22
Minäkin ihailin tyttö-koirakuvaa. kerrassaan ihana!
Perhoseksi minäkin haluaisin muuttua aina joskus, joskus taas linnuksi..
Odotan ensilunta yhtä innokkaana kuin lapsena. Laitatutin tänään talvirenkaat talven varalta.
Kirjailijatar 20. lokakuuta 2013 klo 22.40
Minä olen oikeastaan aina halunnut olla lintu. Ja kuten tuossa kirjoitinkin, en oikein odota vielä lunta, vaikka siitä tykkäänkin. Nyt olisi jotenkin liian aikaista...
Ilona 18. lokakuuta 2013 klo 14.15
Voi tyttöä ja koiraa. Pakko minunkin kehua kuvaa, se on hellyyttävän hieno. Haluan rapsuttaa koiraa.
Tuo portaikko on käsittämättömän kaunis, miten hienot väriyhdistelmät!
Kirjailijatar 20. lokakuuta 2013 klo 22.41
Koira tykkäisi siitä. Se nauttii ihan hullun paljon rapsutuksista :)
Portaikko on täältä Turusta, ravintolasta, mutta voisi hyvin kyllä olla ulkomailta.
leena 18. lokakuuta 2013 klo 14.50
Hei, Murretut päivät, ihan mielettömän hieno juttu! En tiedä, miten tämä on mennyt minulta ohi, että nyt vasta tajusin, olen kai niin vähän ehtinyt pyöriä blogeissa. Mutta onnea onnea, mahtavaa!
Kirjailijatar 20. lokakuuta 2013 klo 22.42
Kiitos, kiitos. Eihän sitä kaikkea voi mitenkään huomata :)
Ajatuksien aitta 18. lokakuuta 2013 klo 15.17
Suloinen kuva tytöstä ja koirasta! Hauska ajatus tuo, että tuleeko sinusta/ meistä perhosia jos vain syömme. Kyllähän noin monta lihasta jo kuluttaakin energiaa ja saa kevyen olon. Mieleeni tuli elokuva: Liian paksu perhoseksi. Ehkä se on niin, että meistä "maan matosista" ei tule perhosia, mutta annetaan mielikuvituksellemme siivet ja ehkä me jonain päivänä lennämme kevyinä kuin perhoset!
Kirjailijatar 20. lokakuuta 2013 klo 22.43
Minäkin muistan tuon elokuvan ihan hyvin. Minusta ei kyllä saa perhosta tekemälläkään :) Mutta ne mielikuvituksen siivet voin kyllä ihan hyvin kasvattaa ja se onkin tärkeintä.
outi 19. lokakuuta 2013 klo 10.42
Vaan jos sinusta tuleekin toukka? Toisaalta jos mahdollisuudet on fifty-fifty, toukka tai perhonen, kyllä aina kannattaa kokeilla:)
Hirmu kaunis kuva teidän tytöstä!
ja niitä lihaksia jäin miettimään, miten voi olla noin monta rouskuttavaa lihasta..
Mahdollisuus on silloin aika hyvä, jos fifty-fifty? Kovasti yritin tänäänkin syödä, katsotaan mitä tästä tulee.
Minä en oikein tajua tuota lihasten määrää. Miten niitä voi olla niin paljon?
eppunuotio 19. lokakuuta 2013 klo 19.23
Syksyn valo on kuin lupaus, rakastetun ote. Se vannoo, ettet jää pimeään yksin. Miten ihana se valo onkaan näissä kuvissasi. Luulen, etten onnistu välttelemään lumista maata sillä marraskuussa se matto taitaa olla levitettynä sinnekin missä koti katoaa laatikoihin.
Kirjailijatar 20. lokakuuta 2013 klo 22.46
Kauniisti sanottu. Täällä huomaakin, miten ilta jo on pimentynyt. Ja kohta siirretään kelloja ja illat pimenevät entistä aikaisemmin. Minäkin välttelen vielä lunta, mutta joulukuussa saa sataa mielin määrin :)
Mine 19. lokakuuta 2013 klo 20.52
Kun minä syön ja syön, olen liian paksu perhoseksi. Mutta olipa ihana keltaisen ilotulitus täällä ja toukalla monta lihasta. Olen blogien lukemis-maratonissa, sillä oli aika monta postausta kerääntynyt matkan aikana.
Niin se kuule täälläkin on, mutta ei haittaa. Minä olen sielultani perhonen :)
Anonyymi 20. lokakuuta 2013 klo 13.34
PIkku Toukka Paksulainen on kirja edelleen hyllyssäni ja tuo mieleeni lasteni lapsuuden. Pieni poikani oli nelivuotias kun selasi sivuja ja luki ihan oikeassa järjestyksessä ilmeikkäällä äänellä tarinan, ei oikeasti osannut lukea mutta osasi sen jo ulkoa. Joskus oli ihanaa kun olisi pikkuinen toukka joka saa vain syödä ja syödä eikä tarvitsisi miettiä mitä vaaka näyttää vaan voisi iloita miten ihanaksi perhoseksi sitä muuttuukaan sitten..-Anne
Kirjailijatar 20. lokakuuta 2013 klo 22.47
Ooo, meilläkin tuota kirjaa luettiin uudestaan ja uudestaan. En muista, osasiko tyttö sen ihan ulkoa, ehkä. Minäkin varmasti osasin. Miten se onkin niin koukuttavan hyvä kirja. Niin, ollapa perhonen :)
Laura 24. lokakuuta 2013 klo 13.18
Meillä luetaan Pikku toukka paksulaista hyvin tiiviisti. Osaan sen ulkoa. Taas. Sama kirja oli oma suosikkini lapsena. Ja sen huomaa. Sängyssä on vaikea lukea, kun kannet meinaa lähteä irti.