Rooman palo – Wikipedia
Rooman palo, Hubert Robertin maalaus.
Rooman palo (lat. Magnum Incendium Romae) oli tulipalo tai tuhopoltto, joka tapahtui Roomassa vuonna 64 jaa. Se oli kahdeksan päivää kestänyt suurpalo, jonka on suuruudessaan arvioitu koskettavan jokaista Rooman asukasta. Palosta hyötyi eniten keisari Nero, jota monet historioitsijat pitivät palon sytyttäjänä. Kristittyjen vainot alkoivat ja levisivät Roomassa, kun Nero syytti kristittyjä tuhopoltosta.
1 Rooma palaa
2 Tulipalon sytyttäjä ja hyötyjä
3 Palon merkitys ja Neron maine
4 Kristittyjen vainot palon aikana
Rooma palaa[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]
Tulipalo syttyi 19. heinäkuuta[1] 64 Circus Maximus Palatinus- ja Caelius-kukkuloihin rajoittuvan osan kauppapuodeissa, joissa oli tulenarkaa tavaraa.[2][3] Sieltä tuli levisi nopeasti muualle kaupunkiin tuhoten kaiken mikä sen eteen sattui. Tulipalo riehui kaupungissa aluksi viisi päivää tuhoten asuinkortteleita ja temppeleitä. Välillä sammuttuaan se syttyi vielä uudestaan entistä tuhoavampana ja riehui vielä kolme päivää.
Lopullisten tuhojen määrää on vaikea arvioida, mutta antiikin historiankirjoittajista Tacitus kirjoittaa, että kaupungin neljästätoista kaupunginosasta kolme tuhoutui täysin, seitsemän vaurioitui ja vain neljä säilyi täysin vahingoittumattomana.[4] Sata vuotta Tacituksen jälkeen syntynyt Cassius Dio arvioi kaupungista tuhoutuneen jopa kaksi kolmasosaa.[5]
Tacituksen mukaan kukaan ei uskaltanut taistella paloa vastaan. Uhkailevat miesjoukot estivät sammutustyöt, ja toiset jopa heittelivät soihtuja, huutaen että he toimivat määräysten mukaan. He ehkä halusivat ryöstellä vapaammin, tai heille oli todella annettu käskyjä, Tacitus toteaa.[2]
Tulipalon sytyttäjä ja hyötyjä[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]
Neron pidätys, Musei Capitolini, Rooma
Kun kaupungin asukkaat toipuivat järkytyksestään, alettiin vaatia päitä vadille. Asukkailla ei ollut epäilystäkään siitä, etteikö tulipalo olisi ollut tahallaan sytytetty. Pääepäiltynä oli itse keisari Nero. Tacitus kirjoittaa, ettei Nero ollut palon syttymishetkellä pääkaupungissa, vaan syntymäkaupungissaan, Antiumissa (nyk. Anzio),[6] josta on noin 50 kilometriä Roomaan. Tacitus kirjoittaa myös, että Nero saapui Roomaan vasta kun liekit lähestyivät hänen juuri valmistunutta palatsiaan, Domus Transitoriaa. Tacitus ei suoraan väitä, että Nero olisi ollut palon takana, mutta mainitsee, että juuri Nero oli tapahtumasta eniten hyötynyt henkilö.[2] Suetonius ja Dio ovat varmoja keisarin syyllisyydestä paloon.[7][8]
Keisaria todennäköisesti syytettiin palosta vain sen jälkeen tapahtuneiden pakkolunastuksien takia. Palon jälkeen Nero pakkolunasti laajoja alueita itselleen Rooman keskustasta, rakentaakseen itselleen suuremman ja vielä mahtavamman palatsin, Domus Aurean.[9] Syytöksiin liittyy myös tarina keisarista soittamassa lyyraa liekkien keskellä ja laulamassa laulua Troijan tuhosta.[6][10]
Ihmisapu, keisarin lahjoitukset tai jumalien lepyttely eivät tukahduttaneet ikäviä puheita, joiden mukaan tulipalo oli tahallisesti sytytetty. Lopettaakseen nämä puheet Nero teki syntipukeiksi kansan kristityksi nimittämät henkilöt ja rankaisi heitä valikoiduin kidutuksin.[2] Tuohon aikaan kristinuskoa ei Roomassa vielä eritelty omaksi uskonnokseen, vaan eräänlaisena juutalaisuuden alalahkona. Kristittyjä pidettiin taikauskoisena lahkona, joka omilla uskonkäytänteillään uhmasi roomalaista yhteiskuntajärjesty