Velorous: toukokuuta 2017
Luonteva uranvaihdos
Saavuttuamme reissumme määränpäähän reilu kuukausi sitten, oli härdelli valmis. Päässä mylläsi yhtäkkiä kaikenlaista: Takaisin paluun euforiaa, pyörämatkan lopun haikeutta... ja työnhaun auttamatonta kurjuutta. Työttömänä, villinä vapaana reissulaisena piti asettua tietokoneen ääreen ja alkaa päivittämään työnhakusaitteja, etsien töitä. Ei kuitenkaan aiempien uralinjojemme mukaisia jännittäviä rooleja, vaan meitä kutsuisi fyysinen työ ja maaseutu, toiveissa varmistaa viisumi Australiaan vielä toiseksikin vuodeksi muutaman kuukauden farmiduunilla.
Paljon muuttui jo samana viikonloppuna, kun aloimme kartoittaa Queenslandin työtarjontaa. Samalla kun olin itse vielä rakkaan aussikotini ja ihanien ihmisten hurmoksessa, enkä todellakaan vielä valmis nostamaan kytkintä, sai poikaystäväni heti työtarjouksen tämän suuren suuren osavaltion toiselta laidalta. Siinä ei paljon ollut aikaa tuhistella nokkaa saati miettiä: Rahaa tulisi paljon, homma sopi vain miespuoliselle ja duuni alkaisi heti. Tilaisuuteen oli tartuttava.
Toinen puoliskoni lensi seuraavana päivänä Brisbaneen, ja aloitti työt viisi tuntia kaupungista länteen sijaitsevalla farmilla. Minä jäin kotiin, Pohjois-Queenslandiin, toivottaen onnea matkaan.
Se tuntui vähän siltä, kun tiukasti iholla kiinni ollut laastari olisi vedetty arkailematta ja kivuliaasti pois. Me oltiin oltu taukoamatta yhdessä vajaat pari vuotta, ja nyt yhtäkkiä oltiinkin erillään, 1500 kilometrin päässä toisistamme. Katkonaisten puhelinyhteyksien armoilla, niin kaukana. On menty ääripäästä ääripäähän, mutta pärjättykin on: Näin intensiivisen yhteiselon jälkeen pieni ero on tosiasiassa varmaan tehnyt ihan hyvää. Ja koska omalla pankkitilillä ei ihan vielä ammottanut tyhjyys, sain myös mahdollisuuden nauttia tästä alueesta, joka on minulle niin tärkeä - viettää aikaa rakkaiden ihmisten kanssa ja hetken vain olla.
Silti, ikävä on.
Kun parin autuaan viikon jälkeen aloitin työnhaun, ei se osoittautunut ihan helpoksi: kului toiset pari viikkoa, enkä kovasta yrityksestä huolimatta ollut saanut duunipaikkaa. Olihan se aika lannistavaa ja ironista, yliopistokouluttautuneena metsästää hikihatussa likaista farmiduunia ja tulla päivittäin torjutuksi. Lopulta aloin jo pohtia täysin muita vaihtoehtoja - milloin olin lähtemässä Brisbaneen pyörä-lähetiksi, milloin luovuttamassa kokonaan ja jäämässä vuodeksi huolettomansi ranta-hipiksi lähirannalle. Sisimmässäni kuitenkin tiesin, ettei jälkimmäinen riittäisi: Halu saada viettää Australiassa kaksi vuotta paloi yhtäkkiä mussa vahvempana, kun olin uskonutkaan.
Ja sitten tärppäsi, helpotti. Sain kuin sainkin työtarjouksen, 250 kilometrin päässä sijaitsevalta vihannesfarmilta. Ihan nurkan takana siis, ausseittain. Toiveissani oli saada viettää enemmän aikaa Pohjois-Queenslandissa, mikä nyt toteutuu, ja siitä olen onnellinen. Ei sillä, että kyseisen farmin alue olisi mulle lainkaan ennestään tuttu. Enemmänkin asia on jollain tapaa hengellinen - tunnen niin kovaa yhteyttä tähän paikkaan, että saan lohtua ajatuksesta saada jäädä pohjoiseen. Kun vain saisin vielä tuon kiharapään samalle farmille, olisi kaikki varmasti hyvin!
Seuraavat viikot ellei kuukaudet mut löytää siis vihannespensaiden välistä leveän lierihatun alta. 90 kilometrin päässä lähimmästä kylästä. Paikasta en juuri paljoa tiedä, lähinnä sen, ettei toimivasta wifi-yhteydestä kannata haaveilla. Olen kuitenkin odottavainen. Ja kummalla tavalla innoissani. Vaikka työ tulee olemaan fyysinen ja varmasti rankka, voi se hyvällä asenteella ja porukalla olla ihan kivaakin. Ja palkankin pitäisi olla heittämällä parempi kuin missään aiemmin tekemässäni työssä.
Mutta sekoaako pää? jaksanko? Sopeudunko? Onko työ mitä odotin? Koko päivån mahassa on ollut outo, jännittynyt fiilis, sillä saavun maatilalle vihdoin tänä iltana.
Silloin tiedän enemmän!
Kuvituksena Pohjois-Queenslandia, kuukauden varrelta.