Karjalan korpiruhtinaan tarina: Ignoi Vornanen hiihti elämänsä aikana tuhansia kilometrejä, kaatoi satoja susia ja metsästi keisarin kanssa - lue tai kuuntele
Maakunta 24.12.2019 18:04
Tatu Vornanen
Kuvitus: Jusa Hämäläinen
Vuonna 1829 syntynyt Ignoi Vornanen sai elantonsa lähes kokonaan metsästä: tapporahoista ja nahkojen myynnistä. Hän kiersi metsästämässä suksilla liikkuen koko eteläisen Suomen alueella. Tämän jutun voit myös kuunnella toimittajan lukemana.
Tapio metsän korkea kuningas, kuningas kultaisine kruunuinesi, tuo saalis tielleni, Lapin kaukaisilta seuduilta, laajasta sinimetsästä, tuo se koirieni eteen, villahäntä pentujeni eteen!
Vahvasti taikauskoinen Karjalan korpiruhtinas Ignoi Vornanen lausui tämän loitsun metsälle lähtiessään.
”Taikausko oli runous hänen elämässään”, kirjoitti Ignoin tuntenut arkkitehti, taidemaalari ja kirjailija Johan Jacob ”Jac” Ahrenberg.
Ignoi Vornanen syntyi vuonna 1829 Laatokan Karjalassa Tolvajärven kylässä Korpiselän pitäjässä Jevlampi Kassianinpoika Vornasen ja Jeudokia Ivanantytär Surakan esikoispojaksi. Tarinan mukaan Ignoi kaatoi ensimmäisen karhunsa 14–16-vuotiaana.
Teollaan nuorimies lunasti oikeuden lähteä korpimaille saaliin ajoon. 20-vuotiaana Ignoi aloitti kauas ulottuneet metsästysretkensä – hänen metsästysalueensa käsitti lopulta koko eteläisen Suomen.
Elanto tuli lähes kokonaan metsästä: tapporahoista ja nahkojen myynnistä. Tämän lisäksi kotitilan pelloilta saatiin leipää pöytään.
Elämänsä aikana Ignoi Vornanen kaatoi yli 70 karhua, 400 ilvestä sekä lukemattomia peuroja, hirviä ja susia.
Ignoi Vornasesta ei ole säilynyt montaa valokuvaa. Museoviraston kokoelmien kuva on vuodelta 1880.
Venäjän keisari Aleksanteri II vieraili Suomessa vuosina 1856, 1863 ja 1876. Ignoi Vornasen kerrotaan olleen keisarin kanssa karhunkaadossa erään vierailun yhteydessä. Tämä keisarinjahti, kuten Ignoi sitä muisteli, tapahtui Kivennavan pitäjässä Inkerinmaan rajan läheisyydessä.
Pietarilaiset upseerit saapuivat paikalle päivää ennen jahtia valmistelemaan aluetta Aleksanteri II:ta varten. Jahtialue kartoitettiin tarkasti, ja sen keskelle pystytettiin puinen kuusenoksilla peitelty lava.
Seuraavana päivänä Venäjän ja Suomen suurruhtinaskunnan hallitsija saapui paikalle. Keisari oli kiinnostunut Ignoi Vornasesta ja kyseli tältä tulkin välityksellä yhtä ja toista metsästyksestä. Kun jahdin oli aika alkaa, suuntasivat Aleksanteri II ja Ignoi lavalle. Aseeton jahtiväki oli muodostanut laajan saartorenkaan lavan ympärille: pahaa aavistamaton otso oli tarkoitus ajaa keisarin kiväärin eteen.
Minuutit kuluivat eikä kontiota kuulunut. Aleksanteri II suivaantui ja katseli ympärilleen epäilevästi.
Äkkiä saartorenkaasta kuului huuto: ”Karhu!”. Suuri mesikämmen ampaisi pusikosta lavalle suoraan kohti kivääri valmiina ollutta keisaria. Kuului laukaus, ja eläin lyyhistyi maahan. Tarinan mukaan luoti oli osunut otsoa suoraan otsaan. Keisari oli kaadosta mielissään ja nautti seurueensa kanssa metsämiehenmaljat kultapikareista.
Äkkiä saartorenkaasta kuului huuto: ”Karhu!”
Aikalaiset ovat kuvailleet Ignoi Vornasta mystiseksi, raudanlujaksi mutta ennen kaikkea miellyttäväksi ihmiseksi. Ulkomuodoltaan tämä eräkävijä oli pitkä, solakka ja harteikas. Hän oli tekemisissä useamman kerran säätyläisten, virkamiesten ja korkea-arvoisten herrojen kanssa aina Venäjän keisaria myöten. Korpimaiden kasvattina hän suhtautui kuitenkin näihin yläluokan ihmisiin sangen epäilevästi.
Vuonna 1881 vieraillessaan Helsingissä Ignoi Vornanen kiinnitti monen senaattorin huomion. Kolmena päivänä peräkkäin häntä pyydettiin saapumaan senaattorien luokse ja pidettiinpä hänen kunniakseen myös hienot illalliset.
Samana vuonna Varsinais-Suomessa susijahdissa ollut Ignoi tapasi Turun ja Porin läänin kuvernöörin kreivi Carl Magnus Creutzin. Vanhan kansan runouteen perehtynyt kreivi halusi kuulla Aleksanteri II:n karhujahdista ja laittoi hän Ignoin esittämään muutaman loitsunkin.
Viinaa tai ”Ranskan viinejä” Ignoi Vornanen ei nauttinut juuri ollenkaan: hienoissakin juhlissa hän kieltäytyi alkoholista toteamalla: ”Ni konsa ole tuonelassa käynyt”. Suutuspäissään kirotessaan kohtelias korpien mies pyysi aina anteeksi toteamalla brosti hospodi – anteeksi herrani.
Ignoi oli haluttua seuraa ja tervetullut niin torppiin kuin kartanoihinkin. Hänellä oli tapana jättää tapaamiinsa ihmisiin pysyvä vaikutus. Johan Ahrenberg vei kerran ystävänsä maalari Severi Falkmanin Vornasten luokse maalaamaan korpiruhtinaasta muotokuvaa. Kielimuurin takia kovin syvällisiä keskusteluja ei käyty, mutta haltioitunut taitelija muisteli Ignoita seuraavasti: ”Siinä oli rodun voimaa ja ylevyyttä, henkilöitynyttä arvovaltaa”.
Aseenaan Ignoi Vornanen käytti piilukkokivääriä, joka oli suustaladattava ja toimi mustaruudilla. Ase ladattiin kaatamalla ruuti piippuun, sen perään työnnettiin lataustangolla kuula. Lukossa oli piikivi, joka viritettynä ja liipaisimesta vetäistynä iski kipinän ruutijohtoon ja siitä ruutisäiliöön.
Aseen lisäksi mukana olivat kirves ja keihäs.
Myöhemmin Ignoikin siirtyi luultavasti käyttämään luotettavampaa nallilukkokivääriä. Kyseinen ase toimi paremmin huonossa säässä, esimerkiksi liipaisimenvedon ja aseen laukeamisen välinen viive oli paljon lyhyempi. Nallilukon piippu oli rihlattu: ahtaampireikäisellä niuhalla metsästettiin pienempää riistaa, kuten lintuja ja oravia, kun taas väljällä ammuttiin isompia eläimiä.
1800-luvun kiväärit olivat kuitenkin hitaita ja kömpelöitä, ja niiden mukana piti kantaa ruutia ja lataamisvälineet. Piilukkokiväärillä pystyi ampumaan arviolta yhden laukauksen minuutissa. Oikein etevä metsästäjä ehti ladata aseen kaksikin kertaa. Jos syystä taikka toisesta ampui ohi, saalis pääsi karkuun. Pahimmassa tapauksessa vihainen karhu hyökkäsi huono-onnisen metsästäjän kimppuun.
Aseen lisäksi mukana olivat kirves ja keihäs, joita Ignoi joutui tarinoiden mukaan käyttämään karhuakin vastaan. Suksen sauvaakin käytettiin monesti aseena. Toiseen päähän asennettiin koukku tai keihäänkärki.
Ignoi Vornasen kerrotaan kaataneen noin 400 kiloa painaneen Hiitolan karhun. Jättiläismäinen kontio oli terrorisoinut kylän asukkaita kymmenen vuotta tappamalla suuren määrän karjaa ja hevosia.
Hiihdellessään toverinsa Aku Paksusen kanssa Marjakosken kylän läheisyydessä kaverusten koirat olivat alkaneet haukkua vimmatun lailla erään vanhan myllyn kohdalla. Kokeneena metsästäjänä Ignoi Vornanen aavisti, että kyseessä oli karhunpesä. Hän uskaltautui lähemmäksi lumikumpua, jonka alta pilkisti musta turkki.
Jättiläismäinen kontio oli terrorisoinut kylän asukkaita kymmenen vuotta tappamalla suuren määrän karjaa ja hevosia.
Ignoi hiihti läheiseen kylään, sillä tällä kertaa mukana oli vain kevyempi kivääri, niuha. Kyläläisiltä saadun raskaamman aseen kera toverit hiihtivät uudestaan myllylle. Koirien räksytys herätti uinuvan pedon, joka nousi äkäisenä pesästään. Samalla Ignoin kivääri pamahti ja lyijykuula sujahti kontion lapojen läpi. Se ei kuitenkaan eläintä pysäyttänyt, sillä se lähti kaksikkoa kohti. Vasta Aku Paksusen ampuma laukaus pysäytti karhun niille sijoilleen.
Suurten nälkävuosien jälkeen susi- ja ilveskannat olivat kasvaneet niin suuriksi ja haitallisiksi, että Suomen senaatti oli luvannut tapporahaa 200 markkaa jokaisesta kaadetusta pedosta. Virallisten tietojen mukaan sudet tappoivat pelkästään vuosien 1856–1862 välillä 17 000 kotieläintä. Sudet tappoivat Turussa 1880-luvulla 22 lasta, mikä lietsoi pelkoa entisestään.
Seuraavan kertomuksen metsänhoitaja ja kirjailija E.R Wartiovaara oli kuulut suoraan Ignoin pojilta. Keskellä pahimpia susivuosia Johan Ahrenberg oli ehdottanut senaattori Albert Nykoppille, että Vornaset palkattaisiin petojahtiin.
Niinpä vuonna 1881 Ignoi lähti poikiensa Jegorin ja Pedrin kanssa metsästämään susia ja ilveksiä Varsinais-Suomeen. Kolmikko onnistui kaatamaan useita susia, mutta uskolliset koirat Meski ja Mosjak kuolivat metsään kylvettyihin myrkkypaloihin. Varsinaissuomalaiset metsästivät siihen aikaan petoja myrkkysyöteillä, usein huonoin tuloksin.
Vanha Ignoi vuodatti katkeria kyyneliä rakkaiden koiriensa kuoleman tähden. Tämä teetti lisätyötä hänen pojilleen, jotka saivat toimittaa koiran virkaa haukkumalla ja huutamalla ärhäkästi. Lopulta urakka saatiin päätökseen: kolmikko kaatoi 23 sutta ja lukemattomia ilveksiä.
Tehdystä työstä saatu palkkio meinasi jäädä Vornasilta kuitenkin kokonaan saamatta. He olivat varsinaissuomalaisten silmissä ulkopaikkakuntalaisia ja täten ei-toivottua väkeä. Lisäksi osa takaa-ajetuista susista ja ilveksistä tapettiin kuntarajojen ulkopuolella, mistä ei tietenkään vaivanpalkkaa maksettu.
Kuultuaan asiasta Vornasten hyvä ystävä, sortavalalainen tohtori Oskar Forsström-Hainari vetosi tuntemaansa senaattoriin. Metsästäjien huonosta kohtelusta sisuuntunut valtiomies oli kuuleman mukaan lyönyt nyrkkinsä pöytään ja luvannut ”kaivaa palkkiorahat vaikka kivensilmästä”.
Senaatti maksoi Vornasille 5 000 markan suuruisen summan vuonna 1889. Vanha Ignoi oli kuitenkin ehtinyt siirtyä jo manalan metsästysmaille ennen palkkiorahojen saapumista.
Vuoden pyyntiajat määrittelivät Ignoi Vornasen elämän kulun. Kesän kiireisinä viljankorjuuaikoina Ignoi pysyi kotitilallaan, mutta syksyllä hän lähti pitkille metsästysretkilleen. Syksy kului metsälintuja pyytäen, ja ensilumen sataessa maahan alkoi karhujahti. Joulunpyhät Ignoi lepäsi, mutta katosi heti tammikuussa uudelleen salomaille. Keväällä taas oli aika kiirehtiä vesilintuja ampumaan.
Hiihtoreissujen pituudeksi on tullut luultavasti 1 000–3 000 kilometriä vuodessa.
Tuon ajan metsämiehelle tyypillisesti Ignoi liikkui talvisin suksilla, jotka olivat leveät ja karjalaismalliset. Hiihtämisen hän aloitti jo varhain – 6-vuotiaana Ignoi hiihti noin 30 kilometrin pituisen matkan Suojärvelle kastettavaksi. Tarkkaa kilometrimäärä on vaikea arvioida, mutta hänen on kerrottu hiihtäneen ”satoja peninkulmia vuodessa” 42 vuotena peräkkäin. Peninkulma on nykymitassa noin kymmenen kilometriä eli hiihtoreissujen pituudeksi on tullut luultavasti 1 000–3 000 kilometriä vuodessa. Tämä on 2000-luvulla elävälle käsittämätön matka, mutta täytyy muistaa, että Ignoi Vornanen liikkui koko eteläisen Suomen alueella. Tämä vaati rautaista kuntoa, sillä petoeläinten perässä hiihtely ei ollut lastenleikkiä.
Usein koitos oli niin rankka ja hikinen, että takaa-ajossa olleet metsästäjät nakkasivat vaatekappaleitaan pitkin hankia. Perässä hiihti yksi seurueen jäsen housuja ja takkeja keräilemässä, usein pesti lankesi metsästysporukan vanhimmalle tai nuorimmalle jäsenelle.
Ilveksiä jahdattiin yleensä 2–3 metsästäjän porukassa. Ensimmäisellä miehellä oli keihäs tai suksen sauva, toisella mahdollisesti tämän lisäksi kiväärikin. Kolmas kantoi aina kivääriä ja keräsi vaatteet. Kun ilves saatiin väsytettyä, se tapettiin keihästä käyttäen. Kivääriä tarvittiin, jos kissaeläin oli kiivennyt puuhun tai korkeaan paikkaan.
Susijahtiin lähdettiin yleensä isommalla porukalla. Ajoväki koitti saada pedot ajettua kohti kivääririntamaa.
Ignoi Vornanen ei metsästänyt koskaan yksin, mukanaan hänellä oli aina luotettava kumppani. Alkuaikoina jahtiseurana toimi hyvä ystävä Aku Paksunen, vanhoilla päivillään Ignoi metsästi yhdessä poikiensa Jegorin, Pedrin ja joskus jopa kuopus Ivanan kanssa.
Entisaikojen metsästäjä ei voinut luottaa karttoihin tai kompasseihin. Suurmetsästäjä oli metsällä kuin kotonaan. Oli kyettävä lukemaan auringon ja kuun kierto sekä osattava lukea tähtien asentoja. Samoin oli tunnettava luvut ja loitsut, joihin pystyi turvautumaan elämän eri tilanteissa. Taikojen tekemistä muiden ihmisten nähden pidettiin kuitenkin syntinä eli riähkänä.
Loitsut ja taiat olivat apuna niin arkielämässä kuin metsälläkin.
Tarinan mukaan Vornasten esi-isät saivat loitsu- ja laulutaitonsa tulilappalaisilta, jotka olivat olleet aikoinaan suvun vieraana ja kestittävänä. Joskus taikasanat saatettiin käydä hakemassa suoraan tuli-Lapista asti. Tämä tarinoissa mainittu Lappi on paikkana viitteellinen ja tarkoittaa luultavasti jotain Raja-Karjalan pohjoispuolella sijaitsevaa määrittelemätöntä aluetta.
E.R. Wartiovaara kertoo kirjassaan, että monella Vornasen suvun miehellä oli kyky käsitellä tulikuumia kiviä ja houkutella kyykäärmeitä luokseen pelkästään viheltämällä. Ignoi Vornasen kerrottiin hallinneen salpuusanat eli kyvyn tyrehdyttää verenvuoto taian avulla ilman siteitä tai apuvälineitä.
Loitsut ja taiat olivat apuna niin arkielämässä kuin metsälläkin. Niillä suojauduttiin pahuudelta, toivottiin onnea, mutta myös langetettiin kirouksia toisten niskaan.
Tämän Ignoi Vornanen oppi jo nuorena poikana metsälle mennessään. Vastaan oli tullut kotikylän kiero ukko, joka oli kysynyt: ”A mezällegö olet poikain mänössä?”
Nuori Ignoi oli vastannut myöntävästi ja jatkanut matkaansa. Sinä päivänä hän ei ollut saanut pyydettyä oravan oravaa. Kotona Ignoi oli kertonut epäonnisesta metsästysretkestään ja kylänraitilla tapaamastaan ukosta. Kotiväki oli arvannut heti, mitä oli käynyt: kiero ukko oli lumonnut metsän.
Kirjailija ja tutkija Johan Ahrenberg hieman paheksui tapaa, jolla Ignoi Vornanen sekoitti päässään kristinuskon ja muinaisuskon, jumalan ja metsän henget. Kristinuskon ja pakanallisten menojen sekoittuminen oli yleisä Karjalan erämailla. Eliel Wartiainen kuvaa vuonna 1907 kirjoittamassaan Metsämiehen muistelmia -kirjassa keskustelua erään vanhan karjalaisen miehen kanssa. Hän oli kysynyt ukolta, onko taivaassa jumalaa. Tämä oli todennut kysyvästi: ”Yksig’ olloo, vai kaks’ vai yhdeksän?”
Karhunkaatajat ja erämiehet ovat aina kiehtoneet Martti Pistoa. Hän tutustui Martti Kituseen, Kokko-Kustaaseen, Alpi Ikäheimoon sekä tietenkin myös Korpiselän myyttiseen Ignoi Vornaseen. Ammatiltaan Pisto on matkailuyrittäjä, joka vapaa-aikanaan säveltää erärunoja ja lauluja.
– Minä olen Karjalan poikia ja erämies. Isäni suku on kotoisin Laatokan Karjalan Suojärveltä. Kiinnostus runouteen, Karjalaan, Ignoi Vornasen tarinaan – siitä se sitten muotoutui runoksi, Pisto sanoo.
Legenda joka elää saa -eräruno sai alkunsa, kun Pisto luki Tapiola–Erätarinat -nimistä kirjaa.
– Otin sieltä eräkirjan tarinoista ja kertomuksista poimintoja ja sommittelin niistä runon, Pisto kertaa.
Runosta syntyi pian myös kokonainen kappale: Karhunkaataja Ignoi Vornanen (Kertoa nyt saanen erätarinan).
– Ystäväni säveltäjä Vilho Nissisen kanssa pähkäilimme säveltä siihen kappaleeseen, ja löydettiin sellainen sopiva rautavaaramainen soundi. Tarkoituksena oli, että kappale toimisi nuotiolla kitaran säestyksellä ja olisi helppo laulaa. Siitä se syntyi säe säkeeltä, Martti Pisto avaa kappaleen syntyhistoriaa.
Pisto ja Nissinen levyttivät kappaleen myöhemmin Kuksa – kauneimmat erälaulut -nimiselle levylle. Suomessa sitä on myyty Piston mukaan yli 20 000 kappaletta eli platinalevyn verran.
Karjalan kansallisromantiikka kiinnosti 1800-luvun sivistyneitä kareliaaneja ja fennomaaneja eli suomenmielisiä. Johan Ahrenberg oli ihastunut korpiseutujen Kalevala-myyttiin ja vieraili useasti Vornasten luona Tolvajärvellä. Kirjoituksissaan hän maalailee Karjalan rajaseudusta romanttista kuvaa, jossa ”Kalevala-sankarien alkuperäiset laulut kaikuivat vielä miltei joka kylässä”.
Kuten moni ehkä luulee, Elias Lönnrot ei ollut ainoa tai ensimmäinen Karjalan korpimaille runonkeruuseen lähtenyt.
Muistelmissaan Ahrenberg kuvailee Ignoi Vornasta seuraavasti: ”Häntä totteli ken tahansa sillä kaikki se, mitä hän vaati, oli kohtuullista, mitä hän käski, oli viisasta, hän oli päällikkö, joka oli menneiltä sukupolvilta perinyt mahtinsa ja voimansa. Hänen luonteensa oli suuri, hänen sielunsa tyyni, hän käsitteli velvollisuutensa ja tehtävänsä tyynesti.”
Kuten moni ehkä luulee, Elias Lönnrot ei ollut ainoa tai ensimmäinen Karjalan korpimaille runonkeruuseen lähtenyt. Sen kunnian saa tutkija ja tutkimusmatkailija Anders Sjögren. Häntä seurasivat niin ikään suomalaisesta kulttuurista kiinnostunut pappi Jacob Fellman, joka kokosi muun muassa ensimmäisen saamenkielisen aapisen.
Heidän perässään hiihtivät edellä mainittu Lönnrot, David Europaeus, Matthias Castrén ja monet muut.
Nämä rajaseuduilla rämpineet seikkailijat katsoivat, että loitsut ja runot olivat kansan synnyttämiä ja siten kansan omaisuutta. Tärkeintä oli, että luinen lukko aukesi, ja tieto saatiin kerättyä mahdollisimman nopeasti. Aikaa ei riittänyt nimien ja runojen alkuperien selvittelemiseen. Vasta myöhemmin 1800-luvulla tutkijat alkoivat kirjaamaan lähteitään tarkemmin ylös.
Metsästys ja Kalastus -lehden entinen päätoimittaja Mauri Soikkanen muistaa, kun Weilin+Göös pyysi häntä toimittamaan Tapiola: Suuri suomalainen eräkirja -sarjaa.
– Kysyivät sieltä, että tiedänkö asiasta mitään. Kyllähän minä tiesin. Etsin tietoa Ignoi Vornasesta lehdistä ja mistä nyt satuin löytämään. Ei silloin kyllä tullut mieleen käydä kysymässä Vornasten suvulta tietoa aiheesta, Mauri Soikkanen muistelee.
Kirjasarjan kirjoittamisen hetkellä 1980-luvulla Soikkanen ei pystynyt enää tavoittamaan ihmisiä, joilla olisi ollut ensi käden tietoa Ignoista.
– Minulla on mielikuva, että Ignoi oli todellinen ammattimetsästäjä. Hän liikkui metsällä Varsinais-Suomea myöten ja käytti myös erittäin taidokkaasti koiria apuna metsästyksessä. Siihen aikaan susi- ja karhujahti oli hieman erilaista kun nykyään.
Ignoi Vornasen taru päättyi vuonna 1899 syyskuun 3. päivänä, lähteistä riippuen joko umpisuolentulehdukseen, vatsatautiin tai suolisolmuun. Hänen pojistaan Jegor jatkoi isänsä jalanjäljissä metsästäjänä ja myöhemmin Korpiselän metsänvartijana Oskar Forsström-Hainarin kehotuksesta.
Ignoi Vornasen ympärillä liikkuneet myytit ja tarinat on vuosien saatossa kerrottu sukupolvelta sukupolvelle. Ne on ehditty ehkä unohtaa ja löydetty sitten uudestaan. Tarinoissa on paljon legendaa ja tarua, eikä asioiden todellista laitaa voida tuskin koskaan täysin varmentaa.
Mutta ehkäpä myytit ovatkin mielenkiintoisempia kuin totuus.
Kiitos sinulle metsän kuningas, metsän kultainen kuningas, metsän mieluisa emäntä, metsän ihana impi, metsän onni, metsän suosikki, metsän valkea kaunis vasikka, metsän koko valtijakunta.
Kommentti: Pikku korpin jäljillä
Lapsena kuulin isältäni ja isoisältäni tarinoita Vornasen suvun historiasta. Kertomuksissa seikkailivat taitavat runonlaulajat, karut erämiehet ja hurjat rosvopäälliköt.
Lapsuuteni kesän vierailut Outokumpuun ja Joensuuhun toivat minut jollain tavalla lähemmäksi näitä myyttisiä hahmoja.
Vornanen tarkoittaa karkeasti käännettynä pikku korppia. Suomalaisille nimille tyypillinen nen-pääte on deminutiivi eli pienennysmuoto, joka voidaan tulkita pikku-etuliitteenä. Vorna on mitä luultavammin johdettu venäjänkielisistä linnun nimistä: vorona ’varis’ tai voron ’korppi’.
Sukuni alkuperän voi jäljittää Karjalan Kannakselle Kirvun pitäjään ja Vornialan kylään. Siellä 1500-luvulla elänyt Ivan Vorni on mitä luultavammin Vornasten suvun kantaisä. Sieltä suku hajaantui ympäri Laatokan Karjalaa pitkän vihan aikana vuosien 1570–1595 välillä.
1600-luvulla syntyi kansantarinoiden myytti sissipäällikkö Vornasta. Kyseessä on kuitenkin luultavasti kaksi eri henkilöä Volotka ja Hilippa Vorna, jotka ovat sekoittuneet ajan saatossa keskenään. Molemmat olivat aikanaan tunnettuja sekä pelättyjä hahmoja. Hilippa ulotti ryöstöretkensä aina Pohjanmaalle asti – paikalliset muistelivat hävitystä monen sukupolven ajan. Löytyypä Pohjois-Pohjanmaalta Siikalatvan kunnasta Vorna-niminen kyläkin.
Rosvoruhtinas Hilippan loppu on suoraan kuin kreikkalaisen Akilleen tarinasta: hän sai nuolen kantapäähänsä ja kuoli siihen paikkaan.
Osasivat Vornaset tehdä muutakin kuin ryöstellä ja hävittää. Raja-Karjalassa asustellut Ignoi Vornanen oli loistava ja kunnioitettu suurmetsästäjä. Kun taas 1700-luvulla elänyt Kassana Vornanen oli mahtava tietäjä, joka paransi ihmisiä, tyrehdytti verenvuotoja ja suoritti ihmetekoja. Tämän lisäksi Vornasen suvun runonlaulajat ovat antaneet oman panoksensa runonkeruumatkojen tuloksena syntyneeseen Kalevalaan.
Juttukokonaisuus julkaistiin Karjalaisessa ensimmäisen kerran 23.8.2019.