Unelmiia märissä lenkkareissa: kesäkuuta 2013
Alukseni on toista päivää telakalla. Näen ikkunoista auringossa kylpevät aallot, joihin haluaisin jälleen upottaa kärsineen kölini. Haluaisin lipua aluksellani pitkin rantalinjaa, kun ilta laskee maston taakse. Paarpuuri huutaa tyyrpuuriaan, mutta kukaan ei vastaa. Vieraita aluksia seilaa merelläni ja syvän meren seireenit kutsuvat heikkoa merimiestä viekoittelevasti luokseen. Mutta tämä merimies pysyy aluksessaan telakalla vähintään 21 päivää.
Aamulla kävin kannella jumppaamassa. Jalkakyykkyä, askelkyykkyä, hyppyjä, liikkuvuutta. Yläkroppaa, keskivartaloa. Hauista. Taas.
On kiva huomata, kun tyhjä purje hieman täyttyy.
Eikä se valu enää ojentajan puolelle.
Lounaaksi laitoin messissä
lohta, ituja, tomaattia ja viinirypäleitä.
Jälkiruuaksi purseri Tiina oli tehnyt mansikkakakkua.
Tavallaan tiedän, että telakalla olo on parasta, mitä merikarhun uralleni on tapahtunut hetkeen. Ei mikään alus seilaa samassa lätäkössä päivästä toiseen. Maailma on täynnä meriä, joita on hyvä käydä välillä valloittamassa. Oma lätäkkö kyllä odottaa seilaajaansa, vaikka merimiehen päässä aina välillä myrskyää.
Silloin alukseni on jälleen päivän lähempänä
meren pehmeitä aaltoja.
Lähettänyt Unknown klo 16.15 1 kommentti:
Niistän lapseni nenän vaatteisiini samalla, kun opetan lasta pyyhkimään räät omaan hihaan. Syön maahan pudonnutta ruokaa ja olen juonut janooni vettä koiran vesikupista. Suustani kuulee todella harvoin sanan YÖK. Se sana on säästetty paprikalle, suolakurkulle, Tappajahai-elokuville ja käärmeille! Minä en käy eläintarhojen käärmetaloissa, minä en voi sietää niitä. En vain voi, enkä ole koskaan nähnyt käärmettä luonnossa. Ennen eilistä.
Miksi? Miksi tulit tielleni? Vai oliko se sittenkin minä, joka tulin sinun tiellesi? Tulit kuitenkin oikealta.
Mr. Kyy. Olemme nyt vihdoin kohdanneet. Ehkä voimme unohtaa vanhat taakat ja aloittaa suhteemme täysin uudelta pohjalta. Voisimme kuitenkin ensiksi rakentaa suhdettamme etänä ja odottaa rauhassa seuraavaa kohtaamistamme. Ahdistun suhteessa herkästi, jos toinen tuo liikaa itseään tykö. Odotetaan, että aika on meille kypsä. Odotetaan rauhassa. Joku viisikymmentä vuotta kuulostaisi hyvältä. Tai kahdeksankymmentä.
Metsän poika tahdon olla, sankar jylhän kuusiston!
Ei ole mikään salaisuus, että itsevarmuuteni riittää hyvinkin pitkälle valoisaan aikaan ja julkisilla paikoilla. Pelkään kuollakseni pimeää, metsää, pusikoita ja lentämistä. Pimeässä pelkään pelästyväni, metsässä pelkään niitä eläimiä, jotka ovat Ähtärin eläinpuistossa aivan ihastuttavan suloisia, pusikoissa pelkään niistä esiin hyppääviä ilkeitä ihmisiä ja lentämisessä pelkään sitä, että pissaan ilmakuopassa housuihini.
Viikko sitten uskautauduin ensimmäistä kertaa sitten lapsuuteni metsään juoksemaan. Juoksin suurella nautinnolla ja tunsin pelkoni jättävän minut vihdoinkin rauhaan. Metsä rauhoitti, innosti ja sai minut tuntemaan itseni osaksi suurempaa kokonaisuutta. Sain olla osa luontoa, osa niitä oksia ja kantoja. Sain olla hetken osa suurinta, johon meidät on luotu.
Sunnuntaina ajeltiin Mörököllin kanssa Uudestakaupungista Vaasaan, kun radiolähetyksen keskeytti yleinen hätäilmoitus. Vaasassa on nähty karhu. Ei kovin kaukana siitä paikasta, jossa olen käynyt juoksemassa. Aloin ulvomaan naurusta ja Köllikin ihmetteli, kuinka tämä oli nyt niin hauskaa.
Miettikää nyt. Ihan kuin karhu olisi tiennyt, että olen uskaltautunut vihdoin metsään. Karhu tuli näyttäytymään. Muistuttamaan, että hän kyllä on paikalla. Näin silmieni edessä, kuinka karhu tanssii Inner Circlen poikien kanssa laulaen...
A la la la la long, a la la la la long long li long long long"
Hyvä yritys Karhuherra Paddington, mutta mää en taida sittenkään pelätä enää. Ehkä siis näemme jo tänä iltana, kun puen jälleen lenkkarit jalkaani ja lähden nauttimaan metsäpoluista.
Tällä viikolla olen ottanut rennosti. Keskiviikkona kävin metsässä ja tänään menen metsään. Siis juoksemaan. Vai voiko siellä tehdä jotain muuta? Vakoilla ihmisiä tai tehdä käpylehmiä? Kuntosalilla olen käynyt kyykkäämässä ja nostelemassa painoja lähes päivittäin, mutta juoksun suhteen on nyt menossa suvantovaihe. Mun kantapää nimittäin voi jo ihan oikeasti paljon paremmin. Jokainen lepopäivä kantapäälle vie jalkaa parempaan suuntaan ja siitähän minä tykkään. Tykkään oikein kovasti. Ensi kuun puolimaratonista en ota mitään stressiä. Nyt on levon aika.
Tänä vuonna takana on jo kolme maratonia. Syksyllä on tulossa Vaarojen maraton ja joulukuussa haluaisin mennä jonnekin lämpimään juoksemaan. Silloin voisi olla mahdollista hätyytellä loppuaikaa 3.30. Jos pysyisin terveenä, jos paikat pysyisivät kunnossa, mutta sille ennätykselle ja sille mahdollisuudelle luodaan pohjia nyt.
Eilen illalla lähdin lenkille. Latasin sykemittarin, laitoin lenkkarit jalkaan, toivotin Kahvakuulalle hyvää yötä. Avasin oven ja samalla hetkellä alkoi ulkona sataa kaatamalla. Vettä tuli kuin saavista kaataen, sieltä Esterin kuuluisimmasta kehonosasta.
Katsoin sadetta, odotin hetken ja otin lenkkarit pois jalasta.
Onhan se päivä vielä huomennakin.
Otin jääkaapista tölkin Crow Mooria ja istuin sohvalle.
Mörökölli ei ollut uskoa näkemäänsä. Aina ennen, aina ennen on vaimo mennyt lenkille. Koskaan vaimo ei ole jättänyt juoksematta säätilan takia tai ilman hirveää kiukuttelushowta, jolle Kahvakuulakin häviäisi. On juostu pakkasessa, helteessä, kaatosateessa, aikaisin aamulla, lähes keskellä yötä, väsyneenä, kantapää kipeänä. Mutta tänään ei näköjään vaimoa kiinnostanut. Mörökölli naurahti aina yhtä ailahtelevaiselle vaimolleen ja meni vaimon viereen sohvalle.
Eilen oli hyvä päivä jättää juoksematta.
Plantaarifaskiitti on helpottanut kantapäästäni. Olen tehnyt jalan kanssa päivittäin paljon töitä. Olen venytellyt, juossut hitaampaa, käyttänyt Foam Rolleria, käynyt lähes päivittäin kuntosalilla vahvistamassa jalkojeni lihaksiani sekä rullaillut jalkapohjalla käsipainotankoa. Ja tämä tuntuu vihdoinkin toimivan! Jopa Mörökölli myönsi eräänä iltana, että nostaa minulle hattua. Nostaa hattua sille, että jaksan väkertää jalkojeni kimpussa iltaisin olohuoneen matolla. Ja sängyssä. Ja koiran kanssa lenkillä. Ja ruuanlaitossa. Ja legoja rakentaessa.
Aloitin juoksuharjoittelun viime viikon perjantaina eli kuusi päivää maratonin jälkeen. Ensin perjantaina kävin köpsyttelemässä 6,5km ja lauantaina juoksin Kahvakuulan kanssa rattailla 8,5km. Kuula viihtyi kuusi kilometriä juoksurattaissa Kettu-karkkien voimin ja katsellen autoja. Loppumatka meni katsoessa äidin puhelimesta Hirveä Henri-piirrettyä. Sunnuntaina juoksin tunnin verran metsässä ja siitähän se ajatus sitten lähti.
Metsäjuoksu oli kuin pumpulia vielä hieman kipeälle, mutta hiljalleen parantuvalle kantapäälle. Kantapääni tykkäsi metsäjuoksusta, mutta mitä teki oman elämänsä huippu-urheilijan henkinen habitus! Mieleni rakastui palavasti kantoihin, oksiin, kuoppiin ja hämähäkin seitteihin. Lenkkarini olivat jälleen märät, ilma tuntui raikkaammalta ja nautin koko sydämelläni juoksusta. Näin koko harrastukseni aivan uusin silmin ja siitähän se ajatus sitten lähti.
Vaarojen maratonin 43km reitti kiertää Kolin vaaramaisemia mukaillen Herajärven Kierrosta. Reitti kulkee pääosin metsä- ja hiekkapoluilla sekä metsäteillä. Jos pidätte maratonia tasaisella asfaltilla kovana suorituksena, on Vaarojen maraton sata kertaa kovempi juttu. Kuulemma maratonennätykseeni (3.41) voi lisätä pari tuntia. Itselleni Vaarojen maraton oli vielä muutama kuukausi sitten kaukainen haave. Yhtäkkiä siitä kuitenkin tuli mahdollisuus, jonka ainoa este olen minä itse. Ja ehkä vanha polvivamma, mutta ketä nuo vammat oikeasti kiinnostaa?
Mulle Vaarojen maraton on jotain suurta. Se on jotakin täysin uutta, jotakin sellaista, mitä en ole koskaan ennen kokenut. Sinne pitää harjoitella. Sinne saa harjoitella. Aion jatkaa metsäjuoksujani ja siitä se ajatus sitten lähti.
Menen heinäkuussa suunnistamaan kilpaa. Jos ihminen tykkää juosta metsässä ja on kilpailuhenkinen, voi sitä leikkiä suunnistajaa. Viikoittain suunnistajat Vaasan alueella kiertävät Vaasarasteja. Ratoja on helpoista vaikeisiin. Ajattelin osallistua sarjaan, jossa lähinnä yritetään löytää pois metsästä saman vuorokauden aikana, mutta viimeiseksi en kyllä jää. Maastokarttaa en ole lukenut sitten yläasteen, mutta ajattelin luottaa tunteeseen. Kylmenee, kylmenee, lämpenee, kuumenee - niinkuin siinä leikissä!
Yksi asia on kuitenkin varma. Vaarojen maraton tulee olemaan todella raskas.
Ja sinne ei kannata laittaa uusia lenkkareita.
Lähettänyt Unknown klo 15.20 6 kommenttia:
Me suomalaiset osaamme jonottaa. Voisi jopa luulla, että sitä opetetaan kouluissa. Jos ylioppilaskirjoituksissa olisi ollut aineena jonotus, olisin saanut laudaturin. Olen todella hyvä jonottamaan. Kuten suurin osa suomalaisista.
Suomalainen seisoo kiltisti jonossa kaupassa, ruotsinlaivan seisovassa pöydässä ja Särkänniemessä. Jos joku etiketitön kuitenkin epäkorrektisti ohittelee jonossa, osaavat kaikki suomalaiset katsoa ohittelijaa vihaisesti. Sanomatta sanaakaan. Seisoen tiukasti omalla paikallaan. Se on sitä kansallista yhtenäisyyttä. Hiljaisuus lähentää meitä. Jos nyt joku ohittelijalle jotakin sanoo, katsotaan huomauttelijaa vielä enemmän kieroon kuin itse ohittelijaa. Aika hurjaa. Kaikki tämä sitten raportoidaan välittömästi älypuhelimella sosiaaliseen mediaan. Ehkä jopa kuvan tai videon kera.
Näin äitinä ja hiljaisena laudaturin jonottajana voisin olla kovinkin huolissani jälkikasvuni tulevaisuudesta. Osaako Kahvakuula isona jonottaa? Ymmärtääkö hän jonottamisen kansallisen tärkeyden? Ei kai hänestä tule ohittelijaa? Tai vielä pahempaa, ei kai hänestä tule ohittelijalle huomauttelijaa?
Autojono 1.
Autojono 2.
Autojono 3.
Pallojono.
Murojono.
Jotenkin tuntuu siltä, että näin äitinä mun ei ehkä tarvitse huolehtia Kahvakuulasta. Kuulalla näyttää olevan jonot hallussaan.
Ai niin, seuraava juoksu on sitten Hämeenlinnan kaupunkimaraton la 13.7. Juoksen siellä puolimaratonin, puolivallattomasti. Juoksukisoissa minut muuten saa ohittaa, mutta se ei ole suotavaa.
Lähettänyt Unknown klo 16.11 Ei kommentteja:
Olin lähtöryhmässä D eli lähtö oli tasan klo 12.00. Tungin lähtöryhmäni eturiviin, koska ihmisiä oli niin paljon. Tuli ahdistus. Eturivissä sai hengittää. Pompin, lämmittelin, heiluttelin käsiäni, lauloin ja taputin aina kun käskettiin, mutta olo oli epävarma. Todella epävarma.
Noin 17 000 juoksijaa ampaisee matkaan. On todella paljon ruuhka. Ohittelen ihmisiä ja ihmettelen, kuinka niin paljon selvästi hitaampia juoksijoita oli edellisessä lähtöryhmässä. Ajattelen juoksevani alussa 5.00-5.05min/km. Hidastan sitten lähemmäksi 5.10km/h puolessa välissä. Loppuaika olisi silloin alle 3.40. Jos kaikki menisi hyvin ja vauhti ei lopussa tippuisi liikaa, voisi loppuaika olla lähellä 3.35.
Etenen täysin suunnitelmani mukaisesti. Kilometrit n.5min/km ja tuntuu hyvältä kropassa. Hieman on huono olo, joka johtunee lämmöstä. Ilman kosteusprosentti on korkea, vaikka lämpötila on suhteellisen matala. Hikoilen, vaikka en yleensä hikoile. Ohiteltavia on paljon. Juomapaikoilla on täysi tungos.
Teen tarkkaa työtä kellon kanssa. Etenen edelleen suunnitelman mukaisesti, mutta kantapäässä ei tunnu hyvältä. Joudun astumaan hieman varoen. Jos se menisi ohitse. Jos se kipu menisi pois. Se voi mennä pois. Joskus se on mennyt pois. Muutama tuttu vaasalainen huutaa "Hyvä Miia". Vilkutan heille ja kannustus tuntuu hyvältä.
En näe Mörökölliä. Olisin tarvinnut Mörökölliä. Reitti kaartaa puistoalueelle. Alamäet ovat tuskaisia kantapäälle, joka kärsii plantaarifaskiitista. Jokainen asfalttiin tömähtävä askel on tuskaa. Joudun sipsuttamaan alas pienetkin alamäet. Tasasella maalla pystyn juoksemaan hyvin.
19km:
Koska joudun varomaan vasenta kantapäätä, alkaa oikean jalan akillesjänne oireilemaan vinon juoksuasennon takia. Kipu viiltää jalkaa kohti pohjetta. Oloni on epävarma. On liikaa matkaa jäljellä. Puolikkaan aika on kuitenkin 1.47. Hyvä väliaika. Alkaisi nyt edes satamaan.
Juoksen vaan. Tuijotan kelloa, en halua hidastaa enempää. Kilometrivauhti on noin 5.13min/km. Ei huono, jos pystyn pitämään tämän vauhdin. Odotaan vaan sadetta, odotan sitä, että päästään takaisin Tukholman keskustaan. Siellä on ihmisiä, jotka kannustaa mut maaliin. Ihmisiä, jotka auttaa mut tämän kivun yli.
28km:
Västerbron lähestyy jälleen. Ylämäki ei pelota, vaan alamäki. Mitä tuskaa se tuleekaan olemaan tällä kierroksella. Kipu nivusissa on kova. Kantapää on tuskainen. Ohittelen kuitenkin ihmisiä ja saan siitä voimaa. Juomapisteelle on pakko pysähtyä. Kipu on liian kova. Mietin, mietin. Pitäisikö keskeyttää? Onko tässä mitään järkeä? Potkin itseni liikkeelle. Olen liian utelias näkemään, mitä loppumatka tuo tullessaan.
Nyt sattuu paljon. On pakko pysähtyä. Viiltävä kipu vatsalihaksista siirtyy ylemmäksi. Kipu tuntuu rinnassa asti. Tämä on kramppi. Tämä on kova kramppi. En pysty kunnolla hengittämään. Vatsa vetää kippuraan. Tien toisella puolella on ensiaputeltta. Mietin, mietin. Kokeilen juosta. Ensimmäisen kerran pelkään terveyteni puolesta maratonilla. Ei tuo vatsakipu, vaan rintakipu. Juoksen hiljaa. Kaiken tämän jälkeen en pääse vai maaliin? Matkani tyssää vai tähän? Älä nyt elämä viitsi!
41km:
Radalla kaksi.