Kysymys:3,5-vuotiaalla tyttärelläni on alopecia eli autoimmuunisairaus, jossa hiukset putoavat päästä. Hiukset ovat irronneet aalloissa viime kesästä lähtien, mutta varsinainen kaljuuntuminen alkoi nyt ennen joulua. Parissa viikossa muutos tyttömme ulkonäössä oli niin hurja, että asia oli pakko käsitellä päiväkodissa henkilökunnan kanssa ennen hoitoon palaamista tammikuussa. Tyttö itse ei ollut asiaa hoksannut, kunnes sitten päiväkodissa sattui aamulla näkemään itsensä peilistä. Se oli aikamoinen järkytys, mutta hän otti asian lopulta hyvin.Millä tavoin voisin tukea lastani tässä ulkonäköä hurjasti muuttaneessa asiassa? Olen yrittänyt pitää oman huoleni taustalla ja olla näyttämättä surua. Olen kehunut, miten kaunis hän on ilman hiuksia ja miten hänen ihonsa on päässäkin kuin silkkiä. Tyttö on hyväksynyt tämän ja ihailee itsekin, että äiti katso, tämäkin kohta on pehmeää. Olen myös piirtänyt tytön kanssa kaljuja keijukaisia ja prinsessoita.Minua pelottaa tulevaisuus. Miten tyttö otetaan vastaan, miten hän itse kasvaa erilaisuuteensa? Jos hiukset kasvavat sitten takaisin ja irtoavatkin kriittisellä hetkellä teini-iässä? Jos hänen sisaruksillaan on paksut hiukset, miltä se sitten tuntuu? Pitäisikö itse leikata hiukset pois tuen vuoksi? Entä jos kaikki lapseni kaljuuntuvat? Syyttääköhän lapseni minua toimistani, olenko osannut tukea oikein? Jos tarjoan peruukkia käyttöön, annanko samalla lahjaksi ajatuksen itsen peittelystä? Jos en tarjoa, vienkö lapseltani mahdollisuuden sellaiseen normaaliuden kokemukseen, jota hän tosissaan kaipaisi? Miten kohdata surut lapsen kanssa, kun en itsekään aina pysty asiaa surematta ajattelemaan?
Toiveissani hänestä kasvaa vahva, omanlainen, itsevarma nainen. Ehkä hän ei edes kokisi tarvetta käyttää peruukkia; ei kokisi kaljuutta muuten kuin ominaisuutena.Silkkiperhosen äitiJanna vastaa:Kysyt neuvoja tyttäresi tukemiseksi hänen kaljuunnuttuaan. Minusta olet jo löytänyt upeita keinoja: asiasta puhuminen hänen ja ympäristön kanssa, uusien puolien löytäminen kaljuudesta, piirtäminen. Jatka näitä!Koska tyttäresi on vielä niin pieni, sinun kannattaa työskennellä hänen hyväkseen omien ajatustesi kautta. Annan siihen joitain ideoita. Tarkoitus ei ole vähätellä tapahtunutta vaan tarjota uusia näkökulmia.Pienen lapsen käsitys itsestään muodostuu hänelle tärkeiden ihmisten puheiden ja reaktioiden perusteella. Tässä mielessä voisit pohtia omia ajatuksia naiseudesta, ulkonäöstä, hiuksista. Millaisista asioista olet itse saanut pienenä tyttönä kehuja? Millaisia arvoja naisen ulkonäköön on liitetty sinun suvussasi ja perheessäsi? Sinun ei tarvitse muuttaa käsityksiäsi väkisin, mutta uuden elämäntilanteen edessä voi olla hyvä pohtia ja kyseenalaistaakin perheessä aiemmin vallinneita ajatuksia ja asenteita.Tyttäresi ulkonäköä on kohdannut muutos, mutta mikä kaikki hänessä on ennallaan? Mikä kaikki sinun ja hänen suhteessa on sellaista, joka jatkuu ja kehittyy hiuksista tai hiuksettomuudesta huolimatta?Pohdi myös, missä määrin sinä ja tyttäresi hahmotatte muutoksen eri lailla tai samalla lailla. Hän ei välttämättä hahmota elämäänsä – myöhemminkään – siten, että alopeciaan tarvitsisi sopeutua, tai että hänen tulisi kasvaa erityisen vahvaksi tämän sairauden takia.Lisäksi minusta on tärkeää, että annat tapahtuneen totutteluun aikaa. Sanoit koskettavasti, että yrität salata surusi tyttäreltäsi. Kenen kanssa voisit antaa surun kuitenkin tulla? Se voi olla tärkeää. Ketkä kaikki kuuntelisivat huoliasi ja lohduttaisivat sinua? Miten tyttäresi isä tai muut teille tärkeät ihmiset suhtautuvat?Hyvää jatkoa sinulle ja Silkkiperhosellesi!Meidän Perhe 2/2013Lastenpsykiatri Janna Rantala vastaa lukijoiden kysymyksiin Meidän Perhe -lehden joka numerossa. Kysymyksiä voit lähettää osoitteeseen meidanperhe.kysely@sanomamagazines.fi. Laita viestin otsikoksi "Janna vastaa".