Yhdistämishankkeet enteilevät yliopistolaitoksen alasajoa?
Acatiimi No. 2, 6.3.2006
Julkisuuteen on saatu tietoja opetusministeriön teettämästä suunnitelmasta, jonka mukaan maamme yliopistoja ryhdytään laajassa mitassa yhdistämään toisiinsa. Ajan henki näyttää tätä vaativan ja siten järkeen perustuvat vasta-argumentit kaikuvat helposti kuuroille korville. Kuten Lapin yliopiston rehtori Esko Riepula on todennut, yhdistämishankkeissa on kysymys mielikuvapolitikoinnista.
Fuusioiden taustalla oleva ajattelumalli on lainattu yritysmaailmasta, kuten niin moni viime vuosina yliopistoissa läpi ajettu "uudistus". Valtiovarainministeriön lisäksi eräät yritysjohtajat ovat saarnanneet tätä linjaa ymmärtämättä, että yliopisto ei ole tuotantolaitos. Aikaisemmin yritysjohtajat uskoivat laajasti sivistyksen merkitykseen, mutta nyt globaalin markkinatalouden saatettua talouselämässä viidakon lait voimaan yliopistokoulutuskin on alettu nähdä hyvin kapeasti ja välineellisesti.
Yliopistojen fuusioinnista ei todellisuudessa ole odotettavissa mitään nettosäästöjä tai tehon lisäyksiä. Suurtuotannon etuja voidaan saavuttaa tavarantuotannossa, mutta ei opetuksessa ja tutkimuksessa, jotka ovat paljolti yksilöllistä "käsityötä" jatkossakin. Esimerkiksi Pekka Neittaanmäen ja kumppaneiden tutkimus osoitti, että yliopistojemme tehokkain yksikkö onkin Åbo akademin pienehkö psykologian laitos. Yliopistojen fuusioiden seurauksena syntyisikin mittavaa byrokratiaa muun muassa lisääntyvän koordinoinnin ja valvonnan johdosta, mikä vain haittaisi nykyisellään tehokkaita yksiköitä.
Niinpä kukaan yliopistojen yhdistämisiä ehdottanut ei ole kyennyt osoittamaan, mistä säästöt ja tehokkuuden lisäykset syntyisivät. On vain epämääräisesti viitattu päällekkäisyyksien poistoon ja suurten valtioiden jättimäisten yliopistojen saavuttamiin tuloksiin ottamatta huomioon, että niitä rahoitetaan aivan toisessa mittakaavassa kuin suomalaisia yliopistoja.
Valtionhallinnossa on jo pitkään kuviteltu, että jotakin merkittävää saadaan aikaan siirtelemällä organisaatiokaaviossa palikoita toiseen järjestykseen. Samalla on ylpeilty, että tämä "tehostuskeino" ei maksa mitään. Luullaan, että organisointi on rahoituksen korvike.
Yliopistojen yhdistämisajatus saattaa kuitenkin myös liittyä valtiovarainministeriön "tuottavuushankkeeseen" eli ideaan jättää huomattava osa vapautuvista viroista täyttämättä. On vaikea uskoa, että fuusioilla voitaisiin torjua tuottavuushankkeen vaikutuksia, kuten huhutaan kaavailtavan. Joka tapauksessa tästä hankkeesta, jolla ei ole juuri mitään tekemistä tuottavuuden kanssa, uhkaa muodostua oma murheellinen lukunsa valtion yliopistopolitiikkaan. Sen kytkeminen fuusiosuunnitelmiin saattaa jopa enteillä yliopistolaitoksen voimakasta alasajoa.
Maamme yliopistojen olisi näiden uhkien alla ryhdistäydyttävä ja pidettävä mahdollisimman laajasti aloite omissa käsissään: yhteistyötä ja päällekkäisyyksien poistoja voidaan tehdä ilman vaikutuksiltaan haitallisia fuusioita. Näihin todellisiin tehostamishankkeisiin on monessa tapauksessa jo ryhdyttykin.
Valtiovallan edustajille olisi osoitettava - niin vaikeaa kuin viestiä onkin saada vallitsevassa ilmapiirissä läpi - että maamme nykyinen varsin suotuisa yhteiskunnallinen ja taloudellinen tilanne on pitkälti koulutuksen ja tutkimuksen ansiota. Yliopistojen myötävaikutuksella saavutetun koulutus- ja sivistyspääoman "tuotto" on tosin vaikeasti mitattavissa - sen vaikutuksia ei juurikaan yleisesti tiedosteta, ennen kuin se on alkanut rapautua. Teknologiset saavutukset - "Nokiat" - näkyvät yleisölle selvemmin kuin humanistis-taloudelliset, mutta pelkästään sellaisten varassa yhteiskuntamme ei tule kokonaisuutena menestymään.
Tässä kaikessa pitäisi olla vakavaa miettimisen aihetta niille, jotka mahdollisesti ovat "rakenteellisen uudistuksen" ja "tuottavuushankkeen" myötä aloittamassa maamme yliopistolaitoksen tosiasiallisen alasajon.
Asko Korpela 20060307 (20060307) o o AJK kotisivu