Kymmenen vuotta, viisi kirjaa - tyhjännaurajasta kirjailijaksi
18.04.2018 12:44 | Mika Kähkönen
Sensaatio! Kesäkuun kahdeskymmenes päivä tulee kymmenen vuotta ensimmäisen jännitysromaanini julkaisusta. Nyt syksyllä kirjakustannusyhtiö Myllylahti julkaisee viidennen dekkarini Kroonikko. Miten tämä on mahdollista? Miten tällainen onnistuu tavallisen työläisperheen nulikalta, pelkillä putkiasentajan ja lähihoitajan papereilla? Vastaus: papereilla ei kirjoiteta, vaan kynällä, kynällä ja lähes lapsenomaisella innostuksella.
Palataan heti kärkeen 70-luvun loppupuolelle ja ukin kammariin. Tokaluokkalainen pikkuherra Mika oli juuri saanut luokkatoverinsa kiinni ja ratkaissut hänkin kirjainten salaisuudet – siis oppi lukemaan. Käsiin osui The Kirja, jonka nimeä tai tekijää en tietenkään varmuudella pysty mieleeni palauttamaan, olisiko ollut Päätaloa, vaikka Ihmisiä telineillä. Tärkeintä tässä on nyt se, että kirjassa kiroilla paukuteltiin ja käytettiin muutenkin ronskia kieltä, mikä taas laittoi pikkuherran nauruhermot koetukselle. En tietenkään lukenut kirjaa kokonaan, selailin vain parhaimpia paloja.
Loikataan 80-luvun taitteeseen. Täysiä kymppejään juuri juhlinut ensimmäisten munankarvojen versomista odottava Mika valittelee isälleen lukemisen puutetta. Isälle tulee kirjoja kirjakerhosta, yksi niistä on Ken Follettin Neulansilmä. ”Lue tämä.” Ja Mika lukee. Seksi- ja tappelukohtaukset tekevät vaikutuksen hormoonitasolla. Tätä lajia lisää, mutta aluksi vain proosana, kiitos!
Enteilevä kuvaus
Ohitetaan ainekirjoitukset ja raittiuskirjoituskilpailut. En muutenkaan ollut aina luokassa läsnä, vaikka paikallani istuinkin. Vaivuin ajatuksiini. Aikoja sitten eläkkeelle jäänyt ala-asteen opettaja ja nyttemmin jo ikuisuuteen siirtynyt Osmo Paalanen mainitsi tästä muistellessaan menneitä vuosia ja luokkaamme. Hän osasi nostaa meistä jokaisesta hyviä erityispiirteitä esille, paino sanalle hyviä. Kuvittelu on lahja ja käy harrastuksesta, sen tiesi jo Mark Twain. Siihen lajiin kannusti iltahetket ennen kouluikää äidin kanssa. Aina ei luettu iltasatua, se keksittiin itse. Äiti kysyi mistä haluaisin kuulla. Ralliauto pääsi päärooliin paljon ennen Disneyn Cars -elokuvasarjaa.
Nyt lähestytään käännekohtaa. Veli kuolee heti uuden vuosituhannen alussa. Kuolemaa edelsi muutaman vuoden kiivas taistelu riippuvuuksia vastaan. Veli hävisi taistelun. Tuo kaikki ilmeisesti sotki minunkin aivokemiani niin pahasti, että hakeuduin Oriveden opiston kirjekurssille. Olin vuodenpäivät kirjeenvaihdossa Liisa Enwaldin kanssa, jonka jälkeen laitoin alulle ensimmäisen dekkarikäsikirjoitukseni. Tarina kertoo lääkintävahtimestarista, jonka narkomaaniveli on ollut kuivilla pari vuotta. Veli törmää vanhoihin nistikavereihin ja ajautuu erinäisten vaiheiden jälkeen erikoislaatuiseen testikeskukseen. Keskuksen julma insinööri käyttää hyväkseen epätoivoisessa elämäntilanteessa eläviä riippuvaisia ja ajattaa heillä kemiallista palkkiota vastaan kolaritestejä. Eihän tällainen stoori mene läpi missään kustantamossa, joten kustansin sen itse vuonna 2009. Yllättäen sain siitä todella positiivista palautetta. Kirjan nimi on Testinuket. Tuleva kulttiklassikko, voisi itseironisesti mainostaa.
Varsinainen esikoinen ilmestyi vuotta aikaisemmin. Kyllä, makuutin Testinukkeja pöytälaatikossa muutaman vuoden. Sen vuoksi esikoisstatuksen saa Väärin voitettu (BoD, 2008). Hätäilemällä ei tule kuin omakustanteisia lapsuksia, voisi asian ilmaista sanontaa väännellen, nimittäin Vv:llä oli kiire. Aihe oli ajankohtainen. Suomalaisessa ja kansainvälisessä vedonlyönnissä sopuiltiin. Iltapäivälehdet täyttyivät otsikoista. Intoilin niillä, jopa siinä määrin, että halusin upottaa romaanin tapahtumat päivämäärän tarkkuudella samaan ajankohtaan ja käyttää tosielämää hyväkseni, samaan tapaan kuin vaikka Forrest Gumpissa. Olin noihin aikoihin kova peluri. Laadin tilastoja, laskin todennäköisyyksiä, pidin pelikassaa, budjettia ja leikin asiantuntijaa. Asiantuntijaleikki meni niin pitkälle, että syntyi Raimo Aarnio, vedonlyöntiin vihjeitä kauppaavan Tip Diggersin peliasiantuntija. Raimo sotkeentuu tahtomattaan sopupeleihin, kun hänen hyvä lapsuuden ystävänsä jalkapalloilija Perttu Lehtonen sortuu helppoon rahaan ja lopulta katoaa maan alle. Perttu ottaa undercoveristi yhteyttä Raimoon ja pyytää tätä selvittämään tapahtumia Juojärven pallossa. Kuinka laajasti likaista rahaa on joukkueen sisällä jaettu ja onko luottohyökkääjän turvallista ilmestyä julkisuuteen? Niin kuin genreen kuuluu, ei turvassa ole Raimokaan. Kutkuttava tarina edelleen, kun mietin.
Nyt lähestytään läpimurtoa. Kahden omakustanteen jälkeen hioin kolmatta teostani koko prosessi laskettuna viisi vuotta. Poikkeuksena aikaisempaan käytin nyt arvostelupalvelua viedäkseni tekstiä eteenpäin. Se oli Nuoren Voiman Liitto, jos sitä mietitte. Se kannatti, koska loppusyksystä 2012 sain puhelun kesken kaihdinremontin. Ihan sivumainintana, kaihtimen vipu ei vieläkään ole oikein kunnossa, sitä ei nimittäin enää ole, ollenkaan. No kuitenkin, soittaja oli Myllylahden kustannuspäällikkö Niina With. He halusivat julkaista Pimeimmät tunnit. Ajankohdaksi asettui syksy 2013. Pimeimmissä tunneissa kerron päivystyksen naishoitajasta, Salla Helmeristä, joka saa häiritsevää sähköpostia tuntemattomalta. Tuo ahdistelija väittää, että Salla olisi syyllistynyt johonkin anteeksiantamattomaan rikokseen aikaisemmin elämässään. Inhottavinta on, että väite sopisi Sallan elämänhistoriaan. Salla ei saa rauhaa ennen kuin on saanut selville kuka ahdistelija on, mihin tämän väitteet perustuvat ja ennen kaikkea ovatko ne totta.
Lisää sairaalamaailmaa
Pt:n jälkeen tahtini kiihtyi, eikä vähimmässä määrin myönteisen ja suht runsaan palautteen vaikutuksesta. Bloggarit innostuivat erityisesti, mistä olin otettu. Kolmea vuotta myöhemmin, eli vuonna 2016 Myllylahti julkaisi neljännen dekkarini Luonnollinen kuolema. Siinä päivystyksen sairaanhoitaja Susanna Nilssen kiinnittää huomionsa poikkeuksellisen tiuhaan alkoholistikuolleisuuteen ja alkaa epäillä listiikö joku heitä. Siihen sopivia kandidaatteja voisi löytyä jopa omasta työporukasta. Taustalla on oman miehen kuolema edelliseltä talvelta. Oliko sekään niin luonnollinen? Ihan hyvin mies on voitu hylätä pakkasyöhön paleltumaan.
Juhlavuosi ja sen syyssato
Ollaan päästy kuluvaan vuoteen. Juhlavuoteen. Tapaus Kroonikko. Itse ideahan tuli tosielämästä, Paiholan mielisairaala lakkautettiin kesällä 2016 ja sen toiminnat siirrettiin keskussairaalan yhteyteen. Mukana siirrettiin sairaalan museo. Kuulin tästä iltapäiväpalaverissa. Sen jälkeen en muuta kuullutkaan. Osmo Paalanen varmaan nyökytteli jostain pilven reunalta ja hymyili itsetietoisesti. Taas poikaa viedään. Kehittyi ajatus sairaalan pitkäaikaispotilaasta, murhamiehestä, joka uskoo että museoesineissä on kirous. Niitä ei saa siirtää. Muuton jälkeen alkaa tapahtumaketju. Antiikkivälineitä katoaa väliaikaissäilöstä, puolustuskyvytön nainen joutuu seksuaalisen väkivallan uhriksi, ihmisiä kuolee. Kaikilla kuolunuhreilla on yhteys vanhaan sairaalaan. Toteuttaako kroonikko itse kirousta? Sitä ajatellen hän on sopivasti karkuteillä.
Juhlavuotta täydentää kotisivujeni mikakahkonen.fi kävijämäärä, joka rikkoi miljoonan rajan vastattain huhtikuussa. Se oli perjantai 13 päivä. Kymmenen vuotta meni siihenkin. Verkkosivuilla julkaisen muun muassa Viimeksi luettua -kirjablogia, mikä tuo mukavaa lisää harrastukseeni. Samaa olen saanut toteuttaa Suomen dekkariseuran jäsenlehdessä Ruumiin kulttuuri, sielläkin piakkoin kymmenen vuotta.
Kiitos kaikille, jotka ovat jo tähän saakka tutustuneet kirjoihini, tai muihin tuotoksiini ja olleet tukemassa meikää taipumukseni kanssa. On ollut mahtavaa olla esimerkiksi Nurmeksen kirjakauppa Sananhelinän ”kirjailijatähtenä”, tai vieraana Outokummussa kirjakauppa Karelia-Laserissa, kuin myös Joensuun Suomalaisessa kirjakaupassa. Mainita pitää myös Pohjois-Karjalan kirjailijayhdistys UKRIn useat tapahtumat, aina omakustannematineoista alkaen. Ja olinhan paikallisradiossakin, onhan sekin jo jotain. Viralliset tunnustukset ovat toistaiseksi kiertäneet tuotantoni. Pari kertaa, vuonna 2009 ja 2010, pääsin tosin Kouvolan dekkaripäivien novellikisassa antologiaan saakka. Niin ja kukittivathan ne. Piti oikein seisoa lavalla kukka ja kirja kädessä. Otettiin valokuvia ja taputettiin.
Esilläolo on tietysti itsessään vähän vaivaannuttavaa, mutta asiaan kuuluvaa. Lähden tapahtumiin mielelläni. Saa kutsua. Kutsukaa! Ja lukekaa! Olen sanonut ennenkin ja sanon myös nyt: Pääasia, että poika viihtyy. Silloin voi lukijakin viihtyä.