Tuplabasari | Turun ylioppilaslehti
Napu-napu, sanoivat erään rekkakuskin sormet tylsistyneenä nuppinsa ratissa, hänen kuunnellessaan blueskitaristien sooloja ja paisuttelua. Nopeita sormia juoksemassa, pieniä ketteriä corvetteja vilahtamassa ohitse, peräpeilistä perävaloiksi yhdessä sekunnissa. Musiikin epäjumalat kuulivat ammattiautoilijan epätoivon, ja he antoivat hänelle valtavan savunkatkuisen moottorin, tuplabasarin.
Tuplabasari on paikallaan juoksua savessa, loputonta morsetusta aivopuoliskolta toiselle. Tiedättehän fanaatikon: ihmistyypin, joka ei koskaan oikein saavuta tavoittelemaansa huippukokemusta ja siksi hyppää joka kerta samalla innolla päin seinää. No, kaksinkertaista bassorumpuaan tauottomiin polkeva rumpali on takuuvarmasti sellainen. Kyse on lapsen fantasiasta, että jos nyt poljen ihan raivona niin setti kyllä nousee ilmaan. Tai ainakin siltä nokkavalta kepittelijältä saadaan tauottomalla möyryllä luulot pois.
Viimeinen kappale, viiden pennin synteesi: tuplabasarin polkija on itse rekkamies, jarrua ja kaasua tasaisesti soutava ja huopaava työhärkä, jolta jatkuva tekeminen piilottaa todellisen valinnan mahdollisuuden, nousun ihmisyyden kattoterassille. Sofistikoituneen viileä yhden polkimen rumpali taasen on aikuinen tekijä. Sellainen laskettelee kytkintä, pitää taukoja ja antaa juppien painella rauhassa ohi.