Tämän pääsiäisen osalta vinkki tulee myöhässä, mutta toivottavasti joku muistaa tämän myös ensi vuonna: Anneli Kanto: Vilma Virtanen virpomassa. 2017. Karisto. Kun tarkastellaan kristillisiä juhlapyhiä, pääsiäisen sanoma on julmin ja sitä on vaikea selittää lapselle. Miten kertoa pienelle lapselle oikeudenkäynnistä, ruoskimisesta ja raa'asta telotuksesta? Pääsiäissunnuntain ilosanomaa ei voi kertoa ilman pitkäperjantain kärsimystä. Kärsimys ja ilo ovat pääsiäisenä yhtä ja läsnä. Pääsiäisen sanoma on yksinkertaistettunakin abstrakti ja monimutkainen, lapsen käsityskyvyn ulottumattomissa. Pääsiäisen alla päätimme mieheni kanssa ettemme kerro vielä tyttärellemme pääsiäisen kristillisestä merkityksestä. Ei hän sitä vielä ymmärrä. Mutta rairuohon kylväminen, virpomisoksien poimiminen ja koristelu, virpominen ja pääsiäismunien piilottaminen ja syöminen vaativat selityksiä. Äiti mikä tämä on? Miksi?
Niin. Miksi? En minäkään tiedä. Näin on vain aina tehty. Pääsiäisen alla löysin kirjastoautosta Anneli Kannon uusimman lastenkirjan: Vilma Virtanen virpomassa. Tartuin siihen, vaikka tiesin, että se on vielä liian vaikea ja pitkä tyttärelleni. Olin oikeassa. Hän ei jaksanut vielä keskittyä polveilevaan tarinaan ja monimutkaisiin piirroskuviin, vaikka kirjan kaunis kuvitus hiveli ainakin tämän äidin visuaalista silmää. (Kirjan kuvitus oli Minttu-kirjojen ja animen rakkauslapsi! 80-luvun loppupuolella syntyneelle se oli iso juttu! :D) Mutta minulle lukukokemus oli hyödyllinen: opin miten ja mitä voisin kertoa pääsiäisestä lapselleni.
Kun tyttäreni on hieman vanhempi, kerron hänelle pääsiäisen kristillisistä merkityksistä. Sitä odotellessa aion kertoa hänelle pääsiäisestä lapselle sopivan version. Anneli Kannon Vilma Virtanen virpomassa sopii tähän tarkoitukseen vallan mainiosti! Kirja ei ollut tietokirja vaan mehevä, opettavainen tarina, joka kertoo lapsille pääsiäisestä suomalais-karjalaisen pakanaversion. Se on pääsiäisen tarinoista se väkivallaton ja ilosempi vaihtoehto. Siksi tätä kirjaa luetaan meillä pääsiäisen alla jatkossakin:
2017: Karisto. Lainattu kirjastoautosta.
miten kertoa lapselle pääsiäisestä,
pääsiäisen merkitys kirja,
pääsiäiskirja,
Vilma kirja,
Vilma Virtanen,
Vilma Virtanen Virpomassa,
Ajatus kristillisestä joogasta tuntui aluksi vieraalta ja teennäiseltä. Minulle jooga on vain ruumiin ja mielen harjoittamista, ei uskonnollinen rituaali. Henkistymisen sijaan tavoitteenani on vain joogin kroppa elämänilon ylläpitäminen ja omien fyysisten rajojen löytäminen. Mutta pääsiäisen kunniaksi päätin tutustua kristilliseen joogaan. Heli Harjunpään teos Hiljaisuuden tie - kristillisiä joogaharjoituksia (Kirjapaja 2017) oli erinomainen opas. Heli Harjunpää on sairaalapappi, työnohjaaja ja joogaopettaja. Hän, jos kuka, on oikea ihminen kirjoittamaan kristillisestä joogasta, eikö?
Itse olen avoin kristilliselle joogalle. Ymmärrän, että kristinuskoa harjoittava ihminen haluaa liittää joogaharjoituksiinsa myös kristillisiä merkityssisältöjä. Harjunpään mukaan kristillisen joogan tarkoitus on energioiden tasapainottamisen sijaan ylläpitää suhdetta Luojaan: palvoa Jumalaa oman kehon, mielen ja sielun kautta. Kuitenkin kristillinen jooga tähtää siihen mihin myös tavallinen jooga: mielen ja kehon tasapainon löytämiseen ja säilyttämiseen. Tältä osin se ei eroa muusta joogasta. Silti jäin pohtimaan onko tämä vain joogan valkopesua: yritys tehdä paheellisesta tai jopa kielletystä sallittua. Vaikka Raamatusta löytyy useita koskettavia kuvauksia ihmisen kehollisuudesta (mm. Laulujen laulu, Valitusvirret ja Psalmit), kehollisuutta ja ruumiin harjoittamista ei ole perinteisesti arvostettu kristillisissä piireissä. Maailma muuttuu hiljalleen myös kirkon seinien sisäpuolella, mutta esimerkiksi joogaan liittyvissä keskusteluissa tulee hyvin selkeästi esiin kristittyjen suhde ihmisen kehollisuuteen. "Ruumiin harjoittamista" ei pidetä hyödyllisenä tai tavoiteltavana asiana, vaikka kristityt uskovat ruumiin olevan Pyhän Hengen temppeli, jota tulee vaalia ja suojella. Ehkä tämä kirja on osoitus näiden vanhoillisten asenteiden murtumisesta?
Harjunpää, Heli: Hiljaisuuden tie. Kristillisiä joogaharjoituksia. 2017: Kirjapaja
Heli Harjunpää,
hyvä joogakirja,
jooga ei sovi kristityille,
jooga sopii kristitylle,
joogakirja,
joogakirjavinkki,
kristillinen joogakirja,
Olin niin varma meistä kertoo rakkauden loppumisesta ja irti päästämisen vaikeudesta. Petran mies haluaa erota. Hän ei halua mennä pariterapiaan tai avioliittoleirille. Hän ei halua enää työstää parisuhdettaan paremmaksi, vaikka Petra haluaisi. Petran mies Anders on jo luovuttanut. Mitä sitten voi tehdä? Yritän olla tavallinen äiti. En halua että pojat huomaavat katastrofin merkkejä. Sivelen heidän iholleen aurinkorasvaa, ostan jäätelöitä ja pakkaan piknikkoreja. Silti minulla on palava halu juosta pensaan taakse ja vetää tupakka toisensa jälkeen. En pysty syömään. Minun ei tarvitse syödä. Kunhan saan tupakkaa, selviän päivästä.
Haag maalaa tavallisen rakkaustarinan elinkaaren ja kuvailee haasteita, joita romanttisissa elokuvissa ei käsitellä. Siksi tarinaan oli helppo samaistua ja ainakin minä sain tukun oivalluksia: näinhän se on ja tuohon kiveen meidänkin kelkka karahti ja kaatui! Olin niin varma meistä on myös kaunis kasvutarina, joka kuvaa aikuisten aikuistumista. Jos ihminen on avoin elämälle ja rehellinen itselleen, ihmisen kehitysprosessi ei pysähdy vaan jatkuu parhaimmillaan läpi elämän. Esimerkiksi itse huomasin kuuluvani kirkkokuntaan, jonka toimintamalleja en voinut enää hyväksyä ja jossa minulla oli ollut jo monta vuotta todella paha olla. Tajusin ettei vika ollut pelkästään minussa. Jouduin lähtemään tiiviistä yhteisöstä, johon sukuni on kuulunut jo sukupolvien ajan. Samalla katkesi myös osa tärkeimmistä ystävyyssuhteistani. Huomasin 28-vuotiaana joutuvani pohtimaan kuka olen ja mihin uskon. Se teki kipeää, mutta harvoin kasvu on täysin kivutonta. Päätös avasi kuitenkin ovia ja näköaloja, jotka toivat uusia vielä merkityksellisempiä asioita elämääni. Jos luovut jostain, saat jotain uutta tilalle. Lopulta ihminen on valmis maksamaan hinnan, joka hyvän olon saavuttamisesta täytyy maksaa. Saman huomasi myös Olin niin varma meistä-kirjan päähenkilö Petra.
Suosittelin eräälle ystävälleni kirjaa. "Kauhia! En varmana lue! Ei me olla avioeron partaalla!", hän tokaisi lappilaisen suoruudella.
Menin ymmälleni. "Ehkä tämä ennaltaehkäisee ongelmia?", ehdotin. "Ettet souda näihin karikoihin."
Hän aikoi lukea. Kun hän oli lähtenyt, löysin kirjan eteisen pöydältä. Kohautin olkapäitäni ja laitoin kirjan kirjahyllyni päälle. Ihmistä ei voi pakottaa lukemaan kirjoja. Mutta tämän kirjan lukeminen ehkäisee monia ongelmia, niin väitän. Lämmin suositus:
erokirja,
Sitten sama asia monisanaisemmin: Löysin Lunden kirjan kirjastoautosta. Koska muistin jonkun kehuneen sitä, lainasin sen. Kun aloin lukemaan Mehiläisten historiaa, tajusin miten nopeatempoisia kirjoja olen viime vuosina lukenut. Lunden kerronta tuntui verkkaiselta ja vanhanaikaiselta. Tarina, sympaattiset henkilöhahmot ja yllättävät juonenkäänteet pitivät minut kuitenkin hereillä ja vähitellen koukutuin. Kirjan keskivaiheilla ihastuin Lunden tapaan kertoa tarina. Kirjasta löytyi miktrotason lisäksi myös oivaltavasti upotettu meso- ja makrotaso, jotka puhuttelivat minua eniten. Huomasin kiintyväni sympaattisiin henkilöhahmoihin ja samaistuin varsinkin Williamin tarinaan. Emmekö me kaikki tahdo olla merkityksellisiä? Kirjan loppupuolella lukemisen sijaan koin katsovani dystooppista elokuvaa, kun Lunden kuvailemat maisemat ja kohtalot paloivat verkkokalvolleni. Huomasin miettiväni lastenlasteni tulevaisuutta. Onko heillä sitä?
Vuonna 2007 Yhdysvalloissa George pettyy huomatessaan ettei hänen ainoa poikansa olekaan kiinnostunut jatkamaan mehiläistarhaa isänsä jälkeen niin kuin George oli aina kuvitellut. Pojan tulevaisuudensuunnitelmat tuntuvat Georgesta vierailta ja tyhjänpäiväisiltä. Ajatus sukupolvenvaihdoksen epäonnistumisesta huolettaa miestä. Tulevaisuus näyttää synkältä. Maailmalta kuuluu kuitenkin vielä synkempiä uutisia: tarhaajilta on kadonnut mehiläisiä. Jäljettömiin. George luulee tietävänsä mehiläsikadon syyn kunnes hänen hyvin hoidetulla tarhallaan tapahtuu outoja asioita, joita kokenut mehiläistarhuri ei ole nähnyt koskaan aikaisemmin. Jos hän olisi totellut vaimoaan, hänellä ei olisi enää näitä ongelmia... Vuonna 2098 Tao elää autioituvassa Kiinassa, mikä ei muistuta lainkaan sitä Kiinaa, minkä me tunnemme. Myös työn merkitys on muuttunut. Sen tarkoituksena ei ole enää mielihyvän tuottaminen tai itsensä kehittäminen vaan sen avulla yritetään pysyä hengissä. Mehiläiset ovat kuolleet sukupuuttoon jo vuonna 2045 ja niiden puuttuminen on tuonut massiivisia, uusia ongelmia: miten pölytetään viljelykasvit ja hedelmäpuut? Käsityönä se on hidasta, mutta jonkun on pakko tehdä se. Tao on yksi ihmismehiläisistä. Nälänhädän keskelläkin Tao unelmoi paremmasta huomisesta kunnes häneltä viedään se kaikkein rakkain: oma, ainoa poika. Mutta miksi kukaan ei kerro Taolle mitä hänen pojalleen on tapahtunut? Miksi hän ei saa nähdä poikaansa?
Lukukokemus oli voimakas. Jäin pohtimaan, mitä minä voisin tehdä estääkseni mehiläisiä katoamasta maapallolta. Voisinko minä omalla toiminnallani hidastaa ilmaston lämpenemistä tai tehoviljelyn haittoja? Onko sillä vaikutusta? Mehiläisten historian myötä vakuutuin, että yksittäisten ihmisten valinnoilla ja teoilla on myös globaaleja vaikutuksia. Esimerkillä on valtava, maailmaa muuttava voima. Luettuani Mehiläisten historian minun ei ole tehnyt mieli syödä enää hunajaa. Säästän sen jatkossa mehiläisten omille vauvoille. Tämän kirjan jälkeen suhtaudun kriittisemmin myös luomutuotantoon ja torjunta-aineiden välttelyyn. Loppujen lopuksi me ihmiset tiedämme luonnosta liian vähän. Me emme voi hallita luontoa. Me emme ole luomakunnan valtiaita. Miten se muuttaisi elämäämme, jos todella ymmärtäisimme tämän? Mikä kirja on vaikuttanut sinuun yhtä voimakkaasti? Kirjastoauto saapuu kylällemme klo 16. Silloin palautan kirjan takaisin kirjastoautoon ja toivon, että se vaikuttaa seuraavaankin lukijaan yhtä voimakkaasti kuin se vaikutti minuun. Lunde, Maja: Mehiläisten historia
mehiläisten,
mehiläisten katoaminen,
Mehiläistenhistoria,
mehiläistenhoito,
Tästä tulee elämäni henkilökohtaisin kirjavinkkauspostaus. Kirjoitan tämän senkin uhalla, että tämä vaikuttaa negatiivisesti työuraani tai minut leimataan huomionhakuiseksi yhteiskunnan ongelmajätteeksi. Jos on käynyt kuoleman portailla, ei pelkää enää mitään. Tai paremminkin: millään ei ole enää mitään väliä. Asiat paisuvat oikeisiin mittasuhteisiinsa. (En kyllä tiedä onko se hyvä vai huono juttu!)
Haluan kirjoittaa tämän kaiken ennen kaikkea sinulle, jonka läheinen on vakavasti masentunut tai sinulle, jonka maailma on pikku hiljaa hämärtymässä. (Muista: keskellä kaamosta kannattaa kiinnittää huomiota valoon! Lapin tyttö vakuuttaa käsi sydämellä: pimeydessäkin on valoa. Vähän, mutta sitä on.) Toivon, että saat tästä toivoa. Minun maailmani hämärtyi pikku hiljaa, varkain. Valehtelisin, jos väittäisin etten huomannut sitä. Ajattelin selviäväni, jos puskisin mustan maiseman halki suomalaisella jääräpäisyydellä ja sisulla. Mikä ei tapa, se vahvistaa joten: "Eteenpäin", sanoi mummo lumessa! Alkuun metodi toimi, erinomaisesti, kunnes viime pääsiäisenä minulta katosi muisti, oikea puoli vartalostani puutui, pääkipu jäi päivittäiseksi seuralaiseksi, kaatuilin ja mikä pahinta: jaksoin vain maata sohvalla. Läheisilleni ehkä pelottavinta oli se, ettei minua saanut aamuisin hereille. Menin päivystykseen ja sain rannekkeen kaikkiin huivipuistolaitteisiin. Minulla epäiltiin toinen toistaan vakavampia sairauksia: aivokasvainta, MS-tautia, leukemiaa ja jopa Alzheimerin-tautia, vaikka olen vasta 28-vuotias. Lopulta pääsin yleislääketieteen psykiatrin puheille ja sain pysäyttävän diagnoosin: vaikea masennus. Sain lääkkeet, pitkän sairasloman (jolla olen yhä) ja terapia-ajan yli puolen vuoden päähän (odotan sitä edelleen). Olen suorittaja joten kysyin psykiatrilta mitä voisin tehdä odotellessani terapiaa. Hän kehotti aloittamaan joogan. Saman käskyn antoivat myös kaksi eri psykologia, jotka antoivat minulle joulukuussa "ensiapu-terapiaa", jonka avulla pääsin takaisin jalkeille. Lajit, joita olin aiemmin harrastanut, eivät kuulemma tehneet hyvää väsyneelle mielelle.
Olen syntynyt helluntailaiseen perheeseen ja minulle on opetettu, että joogan harjoittaminen on epäjumalanpalvontaa. Minua on peloteltu pahoilla hengillä, jotka voivat joogan myötä muuttaa asumaan ihmisen mieleen ja vartaloon. Vaikka minusta on sittemmin tullut luterilainen, en uskaltanut aloittaa joogaa. Mitä jos se pahentaakin oloani? Kiinnostus jäi kuitenkin kytemään. Kun Atenan kirjakatalogi tipahti postilaatikkoon, huomasin sieltä ensimmäiseksi Rachel Brathenin Yoga Girl-kirjan. Lopulta päätin tilata sen. Halusin ottaa selvää millaista jooga on. Luin kirjan. Innostuin. Opettelin tekemään kirjassa esiteltyjä asana-harjoituksia ja ihastuin ja innostuin lisää. Ilmottauduin joogatunnille, vaikka se lohkaisikin kolmasosan opiskelijan kuukauden sairaspäivärahasta. Seuraavalla viikolla tilasin itselleni joogamaton ja joogavyön. Sen jälkeen olen joogannut joka ikinen päivä: aamulla ja illalla. Kun tuli aika nostaa masennuslääkkeen annostusta, psykiatri päätti olla nostamatta sitä, sillä näytin kuulemma hyvinvoivalta. Kerroin, että siltä minusta myös tuntuu. (En kehdannut sanoa, että olen saanut takaisin itseni ja elämäni! Hän olisi pitänyt sitä kuitenkin liioitteluna...) Toki paranemisprosessi on vielä pahasti kesken ja kamppailen edelleen päivittäin tiettyjen rajoitteideni kanssa. Mutta: joka päivä on edellistä parempi. Koen etten ole enää sairas vaan toipilas.
Miksi kerron tämän kaiken? Siksi, että tästä kirjasta on ollut oikeasti apua masennuksesta toipumisessa: Brathen, Rachel: Yoga Girl. Löydä tasapaino ja elä täyttä elämää. Tämän kirjan myötä rakastuin joogaan ja minusta tuli joogahullu. Joogan myötä innostuin myös uudelleen elämästä ja ennen kaikkea elämisestä. Joogan jälkeen minulla on myös mukava olla kehossani, jaksan tehdä asioita ja hyvän olon tunne puskee tajuntaani kemiallisten lääkehuurujenkin läpi! Se, jos mikä, herättää elämän nälän. Kun olen kokeillut muita liikuntalajeja, olo ei ole ollut lähellekään sama. Jokin taika joogassa siis on!
Brathen ei anna 10 kohdan listaa, jota noudattamalla löydät tasapainon ja kykenet elämään täyttä elämää. Tämä ei ole sellainen kirja. Kirja on pikemminkin lajiesittely: tästä joogassa on kyse ja jos haluat kokeilla joogaa, näin pääset alkuun. Samalla Brathen kertoo oman elämäntarinansa ja jakaa oivalluksiaan elämästä. "Älä tee kellekään pahaa, mutta älä myöskään hyväksy paskaa kohtelua."
"Älä juutu ruokavalioihin. Syö sitä, mikä pitää kehosi ja sielusi onnellisena." "Keskity siihen, mitä kehosi tekee puolestasi äläkä siihen, miltä se näyttää."
Samalla pieteetillä oli tehty myös kuvasarjat, joissa esiteltiin yksityiskohtaisesti eri asanoita eli jooga-asentoja sekä neuvottiin miten myös aloittelija voi kokeilla niitä turvallisesti. Toki Brathen myös jakaa ruoka-ohjeita, mitkä ainakin itse hyppelehdin yli. (Testasin nimittäin yhtä vihersmoothie-ohjetta ja totesin sen olevan liian imelä omaan makuuni!)
Vaikka Brathenilla on minun silmään täydellinen vartalo, Brathen keskittyy jakamaan kehopositiivisuuden ilosanomaa. Hän ei kehota muokkaamaan vartaloa vaan hyväksymään sen, kohtelemaan sitä kunnioittavasti ja nauttimaan siitä. Siksi Brathen on mielestäni myös nuorille tytöille terve esikuva! Olisinpa minä lukenut Brathenin kirjan jo teininä... (Se on tosin mahdottomuus, sillä Brathen on minun ikäinen! En tosin näytä yhtä aikuiselta ja vanhalta, hahhahaa! ;)) Jos haluat oppia rakastamaan vartaloasi, lue: Rachel Brathenin Yoga Girl. Jos haluat lukea yhden hyvän joogakirjan, lue: Rachel Brathenin Yoga Girl.
toipuminen masennuksesta,
vaikea masennus,
Ystäväni: Mitä te luette iltasaduksi? Minä: No näitä... (osoitan lipaston päällä olevia kirjoja.)
Luemme yleensä 1-3 lukua. Viimeisimmän luvun aikana hän yleensä kömpii itse peiton alle ja nukahtaa. Jokaisen lukukerran myötä hän on rauhoittunut ja jaksaa istua pidemmän aikaa paikoillaan. Harjoitus tekee mestarin!
Kirjat ovat myös hieno sisustuselementti! Lipaston nupista roikkuu myös paljon käytetty lorupussi.
Tyttäreni on nyt 2-vuotias. Näitä kirjoja hän kuuntelee mielellään: Soiva tuutulaulukirja (Leena Järvenpää, Sanna Uimonen ja Virpi Penna)
Lindgren, Astrid: Minä olen Peppi Pitkätossu Tämä on yhteisnide, joka pitää sisällään riemukkaimmat tarinat kolmesta eri kirjasta: Peppi Pitkätossu, Peppi aikoo merille ja Peppi Pitkätossu Etelämerellä. Teoksen on kuvittanut Ingrid Vang Nyman eli kirjasta löytyy paljon silmäniloa niin aikuiselle kuin lapsellekin! Tätä on mukava lukea.
iltasatusuosikit,
iltasatusuosikit taaperolle,
iltasatuvinkkejä,
lahja taaperolle,
Onnea 100-vuotias Suomi! Minulla on ilo ja kunnia juhlia 100-vuotiasta Suomea yhdessä muiden kirjabloggaajien kanssa.
Kirjabloggaaja tallentui paparazzin kameraan. Lehtitietojen mukaan kirjabloggaaja bongattiin Lapin kirjaston parkkipaikalta. Hän käy siellä kuulemma usein.
Lukeminen on voimauttavaa. Pysy ajan hermolla ja käy tutustumassa Kirjojen Suomi-sivustoon sekä ole mukana Suomen suurimmassa kirjallisuuskeskustelussa #kirjojensuomi.
kirjojensuomi,
Sovijärvi, Arina & Halmetoja: Biohakkerin käsikirja
Tänä vuonna toivoin ja sain joululahjaksi pelkkiä tietokirjoja. Ehdottomasti odotetuin niistä oli Biohakkerin käsikirja! Kuinka moni on jo tutustunut siihen? Mitä pidit?
Biohakkerin käsikirja on lääkäri Olli Sovijärven, teknologia-asiantuntija Teemu Arinan sekä ravintoasiantuntija Jaakko Halmetojan yhteistyön tulos ja upea taidonnäyte. Se voisi olla myös seuraava suomalainen vientituote!
"Biohakkerointi on suorituskyvyn, hyvinvoinnin ja terveyden optimointia hyödyntämällä tiedettä, teknologiaa ja syvällistä ymmärrystä ihmisen fysiologiasta ja ravitsemuksesta."
Biohakkerin käsikirja onkin tuhti tietopaketti kaikille ihmisen terveydestä ja hyvinvoinnista kiinnostuneille. Käsikirja jakautuu viiteen osa-alueeseen: uneen, ravintoon, liikuntaan, työhön ja mieleen. Jokaista aihe-aluetta tarkastellaan lääketieteen, teknologian sekä ravitsemuksen näkökulmasta. Samalla asiantuntijat antavat tieteellisiin tutkimuksiin pohjautuvia vinkkejä miten voit esimerkiksi parantaa unenlaatua, parantaa suolistosi bakteerikantaa, nopeuttaa palautumista raskaan treenin jälkeen, parantaa muistiasi sekä suojella mielenterveyttäsi.
Biohakkerin käsikirja ei ole perinteinen tietokirja vaan paikoitellen se muistuttaa enemmän lukion biologian oppikirjaa tai lääketieteellisen pääsykoekirjaa. Minua ei oppikirjamaisuus häirinnyt, mutta kaikkia se ei ole miellyttänyt. Minä puolestaan kaipasin Biohakkerin käsikirjan loppuun jonkinlaista terminologista sanastoa, joka olisi helpottanut tekstin ymmärtämistä. Nyt piti turvautua Wikipediaan...
Yksi käsikirjan punaisista langoista on biohakkerointi. Jos haluat kokeilla biohakkerointia, sinun kannattaa ehdottomasti lukea ensin Biohakkerin käsikirja ennen kuin lähdet ostamaan teknisiä vempaimia... Samalla saat neuvoja miten voit hyödyntää teknologiaa terveyden tarkkailemisessa ja mittaamisessa ja mitä päätelmiä voit tehdä kotikutoisista mittaustuloksista.
Raikas ja selkeä taitto, havainnollistava kuvitus sekä helppolukuinen teksti tekivät paksusta opuksesta helposti lähestyttävän ja nopealukuisen. Sen vuoksi Biohakkerin käsikirja sopii myös "tietokirjaneitsyille" eli lukijoille, jotka eivät ole lukeneet juurikaan tietokirjoja.
Pidin paljon Biohakkerin käsikirjan alaotsikosta: "Päivitä itsesi ja vapauta sisäinen potentiaalisi". Se kuvaa myös käsikirjan tiiviyttä. Kirjoittajat sanovat sanottavansa napakasti. Tämä kirjoitustyyli lisää käsikirjan selkeyttä ja tekee lukukokemuksesta nautinnollisen.
Nyt tiedän miten sappikivien muodostumista voidaan ehkäistä, miten kypsennetään avokadoja ja mitkä asiat vaikuttavat mielialojen vaihteluihin. Kiitos Biohakkerin käsikirjan!
Samalla toki jäin pohtimaan millaista ihmiskäsitystä Biohakkerin käsikirja edistää. Suhtaudummeko itseemme ja lähimmäisiimme kuin koneeseen, josta haluamme saada irti kaiken mahdollisen tehon ja hyödyn vai haluammeko aidosti edistää terveyttämme ja parantaa elämänlaatuamme? Miksi olemme niin kiinnostuneita terveydestä ja hyvinvoinnista? Onko se ainoa asia mihin voimme vaikuttaa tässä yhä epävarmemmassa yhteiskunnassa?
Tämän käsikirjan lukeminen näkyy myös lompakossa... Luettuani Biohakkerin käsikirjan minun piti käydä ostamassa itselleni herätysvalo, minitrampoliini (Rebounding!) ja iso pussillinen pähkinöitä. Mutta mitäpä sitä ei oman hyvinvoinnin tukemiseksi tekisi?
Nyt meidän talossa raikuukin usein pyyntö: "Äiti! Tule rampu!" Ainakin kohta kaksivuotias tyttäreni on ottanut kaiken ilon irti minitrampoliinista ja pitää huolen, että äitikin hyppii! ;)
Olli Sovijärvi, Teemu Arina ja Jaakko Halmetoja: Biohakkerin käsikirja. Päivitä itsesi ja vapauta sisäinen potentiaalisi.
Biohacker Center BHC Oy: 2016
s. 527.
Ostin käsikirjan Ruohonjuuresta.
Biohakkerin käsikirja,