Dan Ioan Muresan

Dan Ioan

Muresan Rex

Dacie / Regina

Dacie Contribuţii

Dan Ioan Mureşan

Rex Dacie
email: redactie@scoalaardeleanacluj.ro

Nicolae Edroiu

Volum Îngrijit De

MOTOGNA Arhim Dr Macarie

Dr Florin Mihai

Dr Victor Vizauer Hasan

Colecția

Nicolae Edroiu -Portret

Liliana Marin

Mitropolitul Bartolomeu

Anania Al Clujului

Albei

Vasile George

Dâncu Corectură

Mihai Florin Hasan

Larisa Crăciunaș

Cel Care

A Trecut

Făcând Bine

Vizauer

Rex Dacie / Regina

L A Studiul Ideologiei

Monarhice Daneze

Dudon Situa Originea Fondatorului Normandiei

Celebrul Rollon

În Danemarca

Numită Însă

Daci Nuncupantur

Suis Danai

Edoardo Fumagalli

Claude Carozzi

Des Daces

Normands Le

Quentin " Claude Carozzi

Huguette Taviani-Carozzi

Tore S Nyberg

Les Royautés

Claudio Alain Sergio Boureau

Ingerflom

Contribuţii la studiul ideologiei monarhice daneze la finele Evului Mediu

Keywords: toate referirile, când se fac, consistă în mod concret În plus, este semnificativ faptul că autorul său, Jarl Gallén, nu era un istoric, un duce puternic care refuza să recunoască vreun superior, avea doi fii

est destinée au dépôt

CUVÂNT DE ÎNCEPUT

La 7 decembrie 2019 Domnul Academician Nicolae Edroiu împlinește 80 de ani. Folosim timpul prezent pentru că Domnia Sa, ca un creștin adevărat doar a plecat, a trecut spre casa Tatălui Ceresc, urmând cu credincioșie îndemnul Fiului: "Să nu se tulbure inima voastră; credeţi în Dumnezeu, credeţi şi în Mine. În casa Tatălui Meu multe locaşuri sunt. Iar de nu, v-aş fi spus. Mă duc să vă gătesc loc. Şi dacă Mă voi duce şi vă voi găti loc, iarăşi voi veni şi vă voi lua la Mine, ca să fiţi şi voi unde sunt Eu". Ioan, 14; 1-3.

A plecat la Domnul pe 10 ianuarie 2018, după o zi obișnuită de muncă, iar Atotputernicul, în nemărginita-i milostenie și răsplată pentru cei buni și drepți, l-a luat la Dânsul într-o fărâmitură de timp, neostenindu-l cu dureri și teamă, cu recapitulări dureroase și autocompătimiri, fără ca pentru cei din jur să aducă povară și osteneală. A trecut în cealaltă parte a vieții, cea lipsită de efemer și plină de duh bun și pentru care, în modul cel mai cu minte, a trudit toți cei 78 de ani, o lună și trei zile, făcând bine și aducând bine în viața celor cu care s-a întâlnit, intersectat și comunicat.

Cei care l-au întâlnit pe parcursul carierei Sale instituționale și academice au avut, indiferent de deceniul în care a avut loc cunoașterea, aceeași constantă apreciere și idee despre Nicolae Edroiu: om care emană bunătate și seamănă bunătate. Pentru toți cei care l-au avut profesor sau conducător de instituție bunătatea Sa era proverbială, continuă și inepuizabilă. Balanța sufletului Domniei Sale înclina mereu spre cel care-i cere sprijinul, cu toate că acest sprijin putea să aibă un cost emoțional sau instituțional. Academicianul Nicolae Edroiu a avut, în arhitectura sufletului său, această dimensiune nu numai ca o componentă congenitală, ci și ca un reflex desprins dintr-o experiență de viață care asumă șase decenii din viața academică clujeană și românească.

După o copilărie în care idilicul primei vârste s-a împletit cu dramatismul transformării patriei în țară sfâșiată și sfârtecată teritorial, obligându-L la un refugiu aproape bidecenal ce-l rupea de lumea moților din care provenea pe parte maternă, la finalul unei adolescențe brașovene trăite cu o seriozitate asumată și matură, a devenit student al Universității "Babeș", apoi în scurt timp "Babeș-Bolyai", unde s-a specializat în istoria universală avându-i ca îndrumători pe "nemuritorii" Constantin Daicoviciu, David Prodan și Ștefan Pascu. Fiecare dintre cei trei a văzut și deslușit dintru început, dincolo de prezența fizică remarcabilă, maturitatea și sagacitatea studentului Nicolae Edroiu, disponibilitatea acestuia de a fi cheagul comunității studențești și interfață cu corpul academic. S-a decis, așadar, la nivelul cel mai înalt al Facultății și Universității, investirea de încredere în viitorul membru al Academiei Române, prin ascensiunea, pe temei de merite personale, la nivel profesional și apoi politic. Nicolae Edroiu va deveni lider politic la nivelul studenților, apoi al corpului universitar al Facultății și în cele din urmă al întregului Cluj universitar.

Timp de aproape trei decenii, tânărul, apoi experimentatul Nicolae Edroiu va marca, cu echilibrul său și cu dăruirea sa față de semeni, viața publică academică clujeană dintr-o postură mult râvnită și de responsabilitate comunitară care-i va oferi, într-un context social și politic anxios, cheia spre a face bine și a distribui binele în jurul său.

La vârsta de 40 de ani, în 1979, va fi numit în vârful ierarhiei universitare clujene drept conducător politic al acesteia, fiind responsabilul cursului pe care universitățile din Cluj îl luau în dinamica evoluției în următorul lustru. Nu a fost puțin lucru având în vedere că toți cei care au fost atinși de aripa ocrotitoare a universităților clujene, între 1979-1984, au trecut prin filtrul bunătății instituționale a lui Nicolae Edroiu. Semnificativ este că, dintru începutul acestui parcurs instituțional, investiția de autoritate și de încredere a fost atât de puternică încât la aceeași vârstă, de 40 de ani, a fost decorat cu Ordinul "Steaua Republicii Socialiste România". Și pentru că Nicolae Edroiu nu a uitat niciodată lecția copilăriei și a devoțiunii față de Țară și Biserică, în aceeași ani, ai măririi politice în partidul-stat, publica în Îndrumătorul bisericesc al Arhiepiscopiei Vadului, Feleacului și Clujului studii mature, valabile și astăzi, necompromise nici ideologic, nici științific (Nicolae Edroiu, "Viața socială și organizarea bisericească a locuitorilor din Dâbîca -județul Cluj în secolele IX-XIV", Îndrumător Bisericesc -1978, Editat de Arhiepiscopia Ortodoxă Română a Vadului, Feleacului și Clujului, Cluj-Napoca, 1978, p. 228-231; Dr. Nicolae Edroiu, "Ioan Rațiu (1828-1902)", Îndrumător Bisericesc -1979, Editat de Arhiepiscopia Ortodoxă Română a Vadului, Feleacului și Clujului, Cluj-Napoca, 1979, p. 185-188). Demonstra astfel, prin exemplul său normal, pe care-l putem evalua greșit drept curajos, că o carieră universitară și politică poate fi construită pe adevărul genuin al românității transilvane crescute de Biserică, și că a onora Biserica, în plin regim ateocrat, este o datorie de la care un istoric autentic nu se poate sustrage.

Achitându-se cu conștiința împlinită de mandatul de lider politic al lumii universitare clujene, în anul 1984 a fost numit, fără a parcurge etape intermediare, prorector al Universității "Babeș-Bolyai", poziție în care a fost reconfirmat, din nou, în 1989. A urmat un lustru greu de administrație universitară, în care neputințelor economice și sociale ale vieții publice li se putea opune doar gândul cel bun, transpus în fapte așijderea, iar Nicolae Edroiu, dincolo de a fi moderatorul vieții universitare -ca prorector responsabil cu partea educativă -, din Alma Mater Napocensis, s-a străduit să înlesnească, atât cât era posibil, truda cadrelor didactice și ale studenților întru lumina cunoașterii.

Sfârșitul anului 1989 și tăvălugul politico-social asociat mai mult sau mai puțin unei revoluții, l-au obligat pe Nicolae Edroiu la o perioadă de reflecție și de asumare a unei poziții de retragere publică după ce a gestionat, în decembrie 1989-ianuarie 1990, tranziția vieții universitare de la "Babeș-Bolyai" către o nouă administrație. Timp de un deceniu activitatea lui Nicolae Edroiu se va concentra exclusiv pe viața de catedră și de facultate, ajutând studenții și cadrele didactice care avuseseră carierele înghețate să promoveze pe treptele ierarhiei academice. Cu toate că tentațiile ierarhiilor noii administrații de stat și pluripartinice nu l-au ocolit, a preferat să decline orice ofertă, cu conștiința că și-a făcut datoria, iar cei pe care i-a crescut instituțional, merită să acceadă la demnitățile pentru care se califică.

La exact un deceniu de când asumase un profil exclusiv științific i-a fost comunicat faptul că Academia Română, prin Secția de Științe Istorice și Arheologie, are nevoie de experiența Domniei Sale, de cunoștințele și de metoda de lucru prin care se impusese în istoriografia națională. A fost ales ca urmaș firesc al academicianului Ștefan Pascu, sub tutela căruia își începuse și dezvoltase cariera. Obligat să iasă din zona de confort în care se retrăsese, Nicolae Edroiu acceptă să slujească cu devoțiune cel mai înalt for științific al țării și, prin colaborarea cu eminentul istoric Camil Mureșanu, reușește să impună pe parcursul unui deceniu Institutul de Istorie "George Barițiu" din Cluj-Napoca al Academiei Române drept cel dintâi institut de cercetare istorică a țării. În momentul în care academicianul Mureșanu a decis să se retragă din viața instituțională, în anul 2007, a devenit firesc ca direcțiunea Institutului "George Barițiu" să-i revină lui Nicolae Edroiu. În el, ca și în predecesorul său direct, reverbera o întreagă tradiție instituțională ce îmbrățișa un secol de evoluție istoriografică transilvană de la Ioan Lupaș, Alexandru Lapedatu trecând prin David Prodan și Ștefan Pascu.

În cei peste 11 ani în care a condus cea mai titrată instituție de cercetare istorică academică transilvană, Nicolae Edroiu a demonstrat cu prisosință ceea ce îl caracterizase în anii în care deținuse înaltele demnități universitare clujene: bunătatea, disponibilitatea, echilibrul, omenia pe care creștinul autentic o emană în mod natural. Oricine a avut nevoie de un sfat, de un gând, de o vorbă care să germineze bine și bunătate a găsit-o în biroul care a fost al lui Ioan Lupaș, Ștefan Pascu și apoi al lui Nicolae Edroiu.

Bunătatea Academicianului Nicolae Edroiu nu rămâne nerăsplătită. Volumul acesta, care înmănunchează studii și cercetări ale unor colaboratori mai vechi sau mai noi, nu e decât o modalitate modestă de a arăta, cum anume, grăuntele sădit de Dumnealui continuă să rodească în conștiințele unor discipoli ce au stat sub acoperământul bunătății Sale. Aceștia, cu recunoștință pentru toate cele dăruite, semnează acest cuvânt la împlinirea a 80 de ani de la venirea Dânsului în lume. Cluj-Napoca, 7 decembrie 2019 Arhim. dr. Macarie Motogna Dr. Mihai Hasan Dr. Victor Vizauer NOTĂ TEHNICĂ -Editorii informează că toate punctele de vedere incluse în studiile publicate în acest volum reprezintă opinii științifice ale autorilor. Acestea nu au fost îngrădite sub nicio formă, reponsabilitatea academică incumbând în totalitate semnatarilor studiilor.

-Citatele din interiorul acestui volum cu trimitere la Sfânta Scriptură au ca referință editorială Biblia sau Sfânta Scriptură: versiune diortosită dupa Septuaginta; redactată și adnotată de Bartolomeu Valeriu Anania, Arhiepiscopul Clujului, sprijinit pe numeroase alte osteneli, București, Editura Institutului Biblic și de Misiune Ortodoxă, 2001 și ediții succesive.

-Veșmântul editorial al studiilor redactate în limbi străine a fost respectat în varianta în care a fost transmis de autori.

şi Gurim. Insultat de refuzul lor de a-l accepta ca stăpân, "regele Daciei" (regis Dacie) 5 îi combătu, ucigându-l pe Gurim şi forţându-l pe Rollon să-şi părăsească ţara, mai întâi spre insula Scandia, pe urmă spre Anglia, instalându-se în fine în nordul Franciei, unde a fondat ducatul Normandiei (911-932). Polemizând implicit prin această reconstrucţie cu reputaţia de pirat norvegian din saga islandeze, Dudon de Saint-Quentin face astfel din Rollon fiul unui duce danez, de ilustră sorginte troiană, demn aşadar să devină la rândul său duce. Mai târziu, urmaşul său, Richard I (943-996), în lupta sa împotriva regelui franc Louis al IV-lea, avea să beneficieze de un sprijin puternic din partea lui Haigroldus uero rex Daciae magnanimus, adică Harald "Dinte albastru" (958-986) 6 . Imaginea pozitivă a acestuia, faţă de cea a persecutorului lui Rollon, se datorează faptului că era primul rege creştin al Danemarcei.

Guillaume de Jumièges, în lucrarea Gesta Normannorum ducum realizată în două ediţii, înainte şi după cucerirea normandă a Angliei (1066), preia, rezumând şi modificând, naraţiunea lui Dudon 7 . Corelând-o cu realităţile vremii sale, el indică fără echivoc faptul că este vorba de Dacia qua et Danamarcha ("Dacia numită de asemenea şi Danemarca"), deoarece "Dacii se numesc Dani, de la numele regelui lor Danaus" 8 . Redactând expunerea dintr-o perspectivă normandă, constatăm la Guillaume de Jumièges o inversiune între endonimul Dani atestat deja de sursele france din perioada carolingiană 9 şi exonimul Daci aplicat acestora de normanzi, aflat însă doar la începuturile elaborării sale literare. Se poate vedea însă forţa cu care ficţiunea etimologică uzurpa terenul realităţii istorice.

Această improbabilă apropiere se fonda pe o conexiune hazardată între două crâmpeie de informaţii găsite de cei doi autori în trei opere de referinţă pentru cultura istorico-geografică a învăţaţilor de limbă latină de la finele Evului Mediu timpuriu. În primul rând, Getica lui Iordanes, atât prin reprezentarea făcută ţării Scandiei (Scandza) ca patrie de origine a popoarelor germanice, cât şi prin celebra sa confuzie dintre geţi şi goţi [START_REF]I Libri commemoriali della Republica şi "Dacia veneţiană[END_REF] . Pe urmă, reprezentarea pe care Dudon şi Guillaume o aveau asupra Europei de Est deriva din Istoria universală a lui Paulus Orosius (începutul sec. V), preluată ulterior în celebrele Etymologiae ale lui Isidor din Sevilla, unde se preciza succint următoarea lor ordine spaţială: "ab oriente Alania est, in medio Dacia ubi et Gothia, deinde Germania est", suprapunere derivată, cum se ştie, din înstăpânirea goţilor asupra Daciei traiane, după retragerea aureliană de la c. 270. Apropiind cele două informaţii, istoricii normanziîn efortul lor de exaltare a originilor ilustre ale fondatorului semi-legendar al Normandiei -par să fi dedus că, dacă Gothia / Getia era vecină cu Dacia, iar Scandia era Gothia originară, atunci regiunea vecină acesteia, adică peninsula Jutlanda şi insulele înconjurătoare, nu putea, pe cale de consecinţă, decât să fie identică cu Dacia 11 .

Cercetările mai recente ale lui Pierre Bouet, Claude Carozzi şi Benjamin Pohl asupra începuturilor istoriografiei normande au pus însă în evidenţă mobilul politic al acestei confuzii, care pare a fi mai degrabă deliberată, deloc anodină. Dudon de Saint-Quentin, scriind la comanda ducelui Normandiei, dorea să facă din normanzi un soi de "popor ales" cu o vocaţie imperială, construcţie în care botezul lui Rollon era asimilat celui al lui Constantin cel Mare [START_REF]De la Dacia baltică la Dacia pontică[END_REF] . Or "filiera dacică" era în acest scop promiţătoare: dacii fiind de origine troiană, rezulta că normanzii "daci" erau ei înşişi troieni. Astfel, normanzii puteau să se înalţe fără nici un complex la un nivel de egalitate cu noii lor vecini franci care, şi ei, se considerau descendenţi ai troienilor, provenind de altfel din acelaşi Antenor 13 .

Însă, dincolo de aceste ambiguităţi deliberate trebuie reţinut un fapt esenţial: Dudon de Saint-Quentin nu este doar la originea echivalenţei între Daci şi Dani, ci şi autorul cuplului conceptual de regnum Dacie -rex Dacie. Aceasta explică atracţia pe care istoricii normanzi, profitând de strălucirea dobândită de Normandia după 1066, au exercitat-o asupra primilor mari autori ai scrisului istoric medieval danez, anume Sven Aggesen şi celebrul Saxo Grammaticus (c. 1150 -c. 1220). Cei doi erau contemporani şi familiari unul cu altul: primul spune despre celălalt că era al său contubernalis ("camarad de cort"). Ambii, membri ai aristocraţiei daneze, educaţi la Paris, serviseră, cu spada şi cu pana, pe regii Danemarcei Valdemar I cel Mare (1154-1182) şi pe fiul acestuia Valdemar al II-lea Cuceritorul (1202-1241) 14 . Primul -descendent pe linie maternă din, şi purtător al numelui lui Vladimir I, întâiul rege creştin al Rusiei kieviene 15 reunificase Danemarca după o serie de ruinătoare războaie civile, pe când al doilea o mărise prin cuceriri (între care Estonia) ce au făcut la începutul secolului XIII din regatul său puterea dominantă a spaţiului baltic. Valdemar I era fiul lui Knut Lavard, fiul regelui Eric I al Danemarcei (1095-1103). Recunoscut ca duce de Schleswig de noul rege Niels I (1104-1134), fratele lui Eric şi unchiul său, constituit duce de Holstein de către împăratul romano-german, Knut Lavard asumase în 1129 titlul de rex Slavorum, în calitatea sa de knes (cneaz) al slavilor obodriţi. Acest titlu a fost resimţit ca o uzurpare de regele Niels al Danemarcei, ceea ce a dus la un război în care fiul lui Niels, regele Magnus al Suediei, l-a ucis pe Knut Lavard în 1131 16 . Cercetările mai recente ale lui Christian Raffensperger asupra semnificaţiei regale a titlului de knes / knjaz explică însă alegerea terminologică a lui Knut Lavard, deşi aceasta avea să-i fie fatală. Odată însă cu canonizarea lui, titlul de rex Slavorum a intrat în titulatura regilor danezi.

Câştigând puterea în 1154, Valdemar I a promovat insistent un cult dedicat tatălui său, obţinând în cele din urmă de la papă canonizarea lui oficială, conferind astfel propriei sale linii dinastice sacralitatea necesară pentru consolidarea puterii 17 . Ambii regi erau sprijiniţi în politica lor centralizatoare de doi mari arhiepiscopi de Lund, Absalon (1177-1201) şi nepotul acestuia Anders Sunesen (1201-1223), care, prin introducerea ungerii regale în ceremonia de încoronare, au încurajat formarea unei monarhii puternice, susţinută activ de Biserica Romei. Şi aceştia studiaseră la Paris, în vremea înfloririi culturale a "Renaşterii secolului al XII-lea", putând lua aici cunoştinţă de lucrările istoricilor normanzi.

Procedând astfel, Valdemar I şi urmaşul său omonim căutau să dea un răspuns instituţional eficient chestiunii esenţiale care survenise în vremea luptei pentru putere din prima jumătate a secolului XII: era vorba de natura însăşi a puterii regale [START_REF] Pr | [END_REF] . Profund electivă și comunitară, ea avea tendința să devină în secolul Valdemarilor una ereditară şi teritorială. Această problematică a fost rezumată în schimbul de replici survenit -potrivit scrierii hagiografice In passione sancti Kanuti -chiar înaintea uciderii lui Knut Lavard (aici desemnat ca dux Dacie Kanutus) de vărul său regele Magnus al Suediei, fiul regelui Niels al Danemarcei, în 1131: faţă de politica regelui Valdemar I, formulate însă într-o grilă favorabilă arhiepiscopului Absalon, adevăratul erou al scrierii sale. Fără îndoială că, în ciuda calităţilor reale ale întreprinderii sale istoriografice, această abordare, mult prea obiectivă pentru vremea sa, nu a putut să ajute la validarea finală şi difuzarea operei lui Saxo de către o instituţie monarhică atunci în plină afirmare. "Purtătorul de cuvânt" al perspectivei regale a fost, în acest context, tocmai Sven Aggesen, această divergenţă de interpretare explicând perfect de altfel bifurcarea demersului istoriografic al epocii 25 .

Această dispută istoriografică (reflex al unei tensiuni interne între cele două puteri, temporală şi spirituală) a fost tranşată de Biserica Romană prin mijloacele implacabile ale rutinei administrative. Sub pontificatul lui Celestin al III-lea (1191-1198), mai precis în 1192, cardinalul Cencius (Cencio Savelli), trezorierul Bisericii Romane, realiza Liber censuum, registru destinat raţionalizării fiscului roman extins de acum la dimensiunile întregii Christianitas [START_REF]a cărui demonstraţie impecabilă depăşeşte de departe argumentele reunite de Alexandru Elian, în fine publicate postum: Idem, "Problema legăturilor Bisericii moldovenești cu Ohrida. Tradiţia despre autocefalia bisericii moldovene[END_REF] . Acest document sintetiza o serie de acte elaborate începând de la pontificatul lui Pascal al II-lea (1099-1118), Cencius adăugând însă şi dezvoltările sale proprii, producând astfel un formidabil instrument de guvernare destinat funcţionării noii instituţii a Camerei apostolice [START_REF] Palazzi | Cencius camerarius et la formation du Liber censuum de 1192[END_REF] . Sintetizând în mod remarcabil esenţa acestui complex document, Thomas Bisson a arătat că el reprezintă prima mare manifestare a guvernământului de tip raţional, fiind în acest sens un model pentru monarhiile medievale care s-au dezvoltat în umbra Bisericii Romane. Prezentând o sistematizare a "drepturilor şi proprietăţilor Sfântului Petru" asupra Bisericilor şi regatelor Europei, autorul le reducea pe toate la statutul de plătitori (censuales), supuşi fiscali ai Sfântului Scaun. Această măsură nu se limita la teritoriul istoric al statelor papale italiene, ci se extindea de acum -conform ordinii din Liber -şi asupra Ungariei, Poloniei, Germaniei, Burgundiei, Franţei, Gasconiei, Spaniei, Angliei, Ţării Galilor, Daciei, Norvegiei, Suediei, Scoţiei, Irlandei, Sardiniei şi Ţării Sfinte. Ceea ce importă este tratarea omogenă a tuturor acestora, ca şi când toate figurau, cu un titlu patrimonial identic, în proprietatea de iure a Bisericii romane [START_REF] Thomas | The Crisis of the Twelfth Century: Power, Lordship, and the Origins of European Government[END_REF] . Ceea ce a rezultat însă este o amplă sinteză de geografie ecleziastică, o reprezentare mentală de tip cartografic al unei Christianitas articulată nu atât pe baza unor teorii abstracte, cât pe venituri concrete derivate din "obolul Sfântului Petru". Acest document a căpătat o nouă pertinenţă sub pontificatele imperialiste al lui Inocenţiu al III-lea (1198-1216) şi al lui Honorius al III-lea (1216-1227), nimeni altul decât cardinalul Cencius însuşi, ales după dispariţia marelui său predecesor, după zenitul puterii acestuia la Conciliul Lateran IV (1215).

Cum s-a putut observa, pentru indicarea Danemarcei, Cencius a utilizat numele de Dacia, probabil datorită familiarităţii sale cu opera lui Sven Aggesen [START_REF] Torben | Pentru politica scandinavă a lui Celestin al III-lea[END_REF] . Indicând organizarea ecleziastică a Danemarcei, cardinalul include într-adevăr un extras din diploma de ridicare a episcopiei de Lund la rang de arhiepiscopie metropolitană (1104), găsită în registrul pontifical al lui Pascal al II-lea: DACIA. In episcopatu Lundensi. Excerptum ex registro Paschalis pape II. Episcopis per Datiam constitutis, inter cetera. De censu etiam quem beato Petro predecessores vestri singulis annis instituerunt, fraternitatem vestram una cum eodem fratre nostro Lundensi archiepiscopo volumus esse sollicitam, ne in ipso negotio fraudem Romana ecclesia ulterius paliatur, sed integre huiuscemodi caritatis debitum prudentia vestra salis sapienter suscipiat. Datum Laterani viii idus madii 30 .

Evaluarea acestui text depinde de un detaliu cronologic: toponimul Dacia se găsea deja în registrul lui Pascal al II-lea sau era o "aducere la zi" operată de Cencius? În primul caz, bazat pe o lectură literală a extrasului din Liber censuum, ar fi vorba de o impulsionare a ideii de Dacia chiar de către urmaşul lui Urban al II-lea şi încă de la începutul domniei lui Niels I (1104-1134), ceea ce ar întări interpretarea pontificală pe care o avansăm, conferindu-i o vechime mai mare cu trei sferturi de secol 31 . Într-adevăr aceasta ar putea da sens unei referinţe destul de timpurii, datate aproximativ între 1162 şi 1176, la ecclesiam Omnium Sanctorum in civitate Lundensi que est metropolis Dacie 32 . Să urce oare originile acestei identificări chiar la începutul secolului al XII-lea, odată cu întemeierea mitropoliei Lundului?

Lăsând în suspensie deocamdată această discuţie, se ştie însă că, încă din vremea pontificatelor lui Leon al IX-lea (1049-1054) şi al lui Grigore al VII-lea (1073-1085), s-a creat o veritabilă alianţă strategică între Danemarca şi Sfântul Scaun, afirmată mai cu seamă în contextul raporturilor tensionate dintre Roma şi Imperiu 33 . În acest conflict, Danemarca s-a aliat în general cu papalitatea, de la care a obţinut în schimb o serie de concesiuni structurante în procesul de formare al monarhiei naţionale. Sintetizând acest raport privilegiat, însuşi papa Inocenţiu al III-lea putea afirma următoarele, în 7 mai 1210, într-o scrisoare adresată regelui Valdemar al II-lea Cuceritorul:

Illustribus regibus, et principibus, et uniuersis dei fidelibus regno Dacie curcumpositis catholicam seruantibus unitatem. Quanto specialius regnum Dacie ad ecclesie Romane noscitur jurisdictionem spectare, tanto ad conseruationem eius propensiori studi debamus intendere, qua non immerito multa reprehensione digni existere uideremur... 34 . generic spaţiul celor trei provincii ecleziastice: arhiepiscopiile de Lund (1104), Nidaros -Trondheim (1152) şi Uppsala (1164).

Luând în considerare toate aceste evoluţii, se poate în fine înţelege preferinţa Bisericii romane pentru numele de Dacia. Utilizarea acestuia permitea afirmarea faptului că Dacia baltică devenise o provincie a noului Imperium romanum pontifical, în aceeaşi măsură în care Dacia clasică fusese constituită, după cucerirea lui Traian, într-o provincie a vechiului Imperiu roman. Din acest punct de vedere, se poate spune că alegerea termenului, din evantaiul terminologic destul de larg oferit virtual de operele lui Saxo Grammaticus şi Sven Aggesen, nu a fost deloc inocentă. Noul termen provincializa (în sensul etimologic) Danemarca în beneficiul Bisericii romane, semnificând statutul său de regat vasal, sub protecţia specială a Sfântului Scaun. Consacrând noul nume de Dacia prin intermediul bulelor pontificale, făcând autoritate în această perioadă constitutivă pentru dreptului canonic roman, sau printr-un document de natură fiscală de o importanţă esenţială precum Liber censuum, papalitatea a instituit Dacia ca mit istoric fondator al raporturilor privilegiate dintre Biserica Romană şi Nordul Creştinătăţii. La rândul lor, regii danezi au sfârşit prin a accepta acest termen convenabil, adoptându-l în mod deliberat în titulatura lor oficială: rex Dacie. Din acest punct de vedere, se poate vorbi de o veritabilă invenţie pontificală a Daciei baltice, fără de care erorile istorice mai mult sau mai puţin voite ale cronicarilor normanzi sau danezi ar fi rămas fără urmări notabile. Eroare sau falsificare istorică? De bună seamă. Dar nici Constitutum Constantini nu a fost altceva. Însă ce contează pentru un istoric este mai cu seamă semnificaţia pe care i-au acordat-o cei care au utilizat-o în trecut 45 .

După această schiţă rapidă a unei cercetări mai ample în curs, ne vom concentra în cele ce urmează pe o serie de evoluţii legate de perioada finală a istoriei acestui titlu înconjurat de un atât de mare prestigiu istoric, evoluţii impulsionate de fondarea, la 1397, a Uniunii de la Kalmar încheiate între cele trei coroane regale scandinave. Pornind de la o recentă lucrare ce pare să pună sub semnul întrebării cronologia acestui proces, concepând o discontinuitate majoră care s-ar fi ivit la sfârşitul anilor 1480, vom reuni o serie de documente menite să ilustreze ceea ce ni se par a fi adevăratele rupturi şi continuităţi ale acestei evoluţii terminale. La capătul acestei anchete, vom încerca să elucidăm condiţiile în care regnum Dacie din Nordul Europei a luat sfârşit în anii 1536-1537 şi câteva din soluţiile de continuitate care au fost atunci elaborate. § 2. Re de Dacia -monarh baltic sau pontic? Mărturia lui Francesco Filelfo Într-o publicaţie recentă dedicată lui Ştefan cel Mare au fost însumate o serie de documente şi analize care par să aducă un progres nesperat la cunoaşterea epocii şi activităţii acestui însemnat domn al Ţării Moldovei 46 . Pe baza unor cercetări în arhivele din Milano şi Veneţia sunt aduse la lumină câteva noutăţi destul de surprinzătoare, ce par să răsplătească o strădanie susţinută de explorare şi identificare de noi surse documentare pentru finele Evului Mediu românesc. Potrivit concluziilor derivate din aceste revelaţii, la începutul anului 1489 nimeni altul decât papa Inocenţiu al VIII-lea i-ar fi acordat lui Ştefan cel Mare titlul de Re de Dacia, recunoscut mai mult sau mai puţin tacit de Milano, Veneţia, de regele Ungariei, Mathias Corvin şi de restul capetelor încoronate ale Europei, inclusiv de către împăratul Frederic al III-lea. Mai mult, pe baza a ceea ce apare ca o integrare la nivel înalt în corpul Creştinătăţii, românii -identificaţi în diverse surse occidentale ca "daci" -în spiritul clasicist al Renaşterii, ar fi fost incluşi în mai multe proiecte de cruciadă elaborate la finele sec. al XV-lea, în calitate de unici cruciaţi de "rit grec" recunoscuţi ca atare de Papalitate. Din aceste postulate generale se deduc ulterior o serie de concluzii particulare, aparent argumentate documentar, dar a căror validitate depinde, bineînţeles, de caracterul bine fondat al propoziţiilor novatoare iniţiale.

Această lucrare, publicată în condiţii grafice excelente, cu numeroase ilustraţii în culori şi consecvente referinţe bibliografice, are aşadar vocaţia să reînnoiască în mod profund baza documentară şi concepţiile curente legate de semnificaţia secolului al XV-lea, subliniind mai ales impactul acestui Ev înnoitor asupra evoluţiei ulterioare a românilor. În această grilă de interpretare, unitatea românească din epoca modernă ar fi avut la bază opera şi realizările "întâiului rege creştin al Daciei", i.e. Ştefan cel Mare. Publicată de doi cercetători -profesorul nostru Ioan-Aurel Pop şi Alexandru Simon -cu numeroase contribuţii în domeniu, lucrarea este semnată împreună. Totuşi, particularităţile stilistice inconfundabile şi publicarea anterioară în nu mai puţin de trei ocazii sub semnătura unică a lui Alexandru Simon a sursei interpretate care stă la baza acestor elaborări 47 demonstrează suficient că acestuia îi revine de fapt meritul (sau responsabilitatea) "descoperirilor" documentare şi a analizelor din capitolul I al lucrării 48 . Din motive care vor deveni clare, vom disocia net în cele ce urmează aportul în acest volum al profesorului nostru Ioan-Aurel Pop, pe care îl considerăm unul autentic 49 , de contribuţiile fostului coleg clujean, identificate fie pe baza publicaţiilor precedente, fie prin consideraţii stilistice. Să o spunem din capul locului: acestea din urmă ni se par profund contestabile, motiv pentru care le vom supune unei discuţii critice amănunţite. Demersul nostru va consta în repunerea într-o perspectivă realmente medievală şi europeană a unor aserţiuni care, deşi intră în tangenţă cu o serie impresionantă, în aparenţă, de entităţi occidentale şi orientale, o fac în realitate cu o lipsă atât de totală de empatie cognitivă încât produc constant profunde deformări. Lăsând la o parte detaliile, prea numeroase pentru a le lua la rând, ne vom concentra pe aspectele esenţiale, reintroducând sistematic ordinea acolo unde în prezent domneşte haosul.

Întâi de toate, aspectul documentar propriu zis. Reînnoirea interpretativă rezumată mai sus porneşte în esenţă de la publicarea a ceea ce editorul documentului numeşte un "cifru", găsit în fondul Ungheria al Arhivelor Statului din Milano, purtând ca dată 27 februarie 1489. Izvorul este atribuit lui Giovanni Francisco Oliva, cancelarul ducatului milanez şi lui Guidantonio Arcimboldi (nu Arcimboldo), care tocmai succedase atunci ca arhiepiscop de Milano fratelui său Giovanni, decedat anul precedent. Nu se specifică pe ce bază s-a făcut această atribuire, nu lipsită altfel de plauzibilitate: dacă rolul cancelarului este o evidenţă, mai puţin clar pare cel al arhiepiscopului. Totuşi, luând în considerare familiaritatea editorului cu arhivele milaneze, acceptăm în cele ce urmează această atribuire.

În mod concret, documentul în cauză este de fapt o listă de demnităţi, distribuită pe patru coloane, fiecare conţinând între 11 şi 13 elemente -făcând referinţă la numeroşi actori politici europeni, laici şi ecleziastici -având fiecare în dreptul lor simboluri cifrate corespunzătoare. Acest "cifru" servea la decriptarea corespondenţei secrete milaneze -unul din primele servicii diplomatice de acest tip la nivel european -ceea ce a asigurat în epocă ducatului de Milano un rol proeminent în Italia, iar actualmente conferă arhivelor din capitala lombardă un interes cu totul excepţional. Într-adevăr, pe coloana a treia, în al treilea rând -după "Re de Hungaria" şi "Re de Polonia", dar înainte de "Re de Boemia", având la stânga, în coloana a doua, pe "Duca de Austria", iar la dreapta, în coloana a patra, pe "Re de Inghilterra" -este menţionat acel "Re de Dacia" care constituie obiectul cărţii şi care, de altfel, îi împrumută chiar titlul 50 . 47 Alexandru Simon, "La 27 februarie 1489, Ştefan cel Mare era Regele Daciei", publicaţie Gazeta de Cluj, 27 februarie 2017 consultată online la https://gazetadecluj.ro/in-27-februarie-1489-stefan-cel-mare-era-regele-daciei/; Idem, Al treisprezecelea apostol: Valachorum regulus, Cluj-Napoca, Argonaut, 2017, p. 229-233; Adrian Ioniţă, Beatrice Kelemen, Alexandru Simon, AL WA: Prinţul Negru al Vlahiei şi vremurile sale, Cluj-Napoca, Argonaut, 2017, p. 116-119 (Pentru cititor, fără nici o legătură; potrivit autorilor însă, o conexiune misterioasă ar exista între coroana latină a lui "Alexandru Andrei", alias AL WA şi coroana de "Re de Dacia" a lui Ştefan cel Mare). 48 Re de Dacia, p. 7-44. 49 A se vedea mai jos, de pildă, discuţia din paragraful corespunzător notei 351. 50 Fotografia în Re de Dacia, p. 13.

Din păcate, contrar normelor curente ale editării, documentul nu e livrat în formatul său genuin, ci însoţit de comentariile extensive interpolate ale editorului, ceea ce îngreunează şi orientează dintru început interpretarea 51 . O asemenea metodă poate eventual ajuta, dar prezintă mai cu seamă pericolul de a îndepărta pe cititor de sensul real al documentului. De aceea confruntarea interpretărilor cu documentul original -pentru publicarea căruia în fotografie nu putem decât să îl felicităm călduros pe editor -se impune cu rigoare în discuţia noastră.

Patru perplexități întâmpină însă pe orice specialist confruntat întâia oară cu acest document. Întâi de toate, cum se poate observa, textul publicat nu comunică decât o serie de titulaturi, fără nici un nume ataşat acestora. Prin urmare, lui Re de Dacia nu i se conferă nici o identitate, cum nu se dă nici celorlalte titluri menţionate în listă. Trebuie deci precizat cât se poate de clar, din capul locului, că numele lui Ştefan al Moldovei nu figurează absolut defel în document, ci numai în interpretarea, fastidioasă, dată de editor, pornind de la un tablou detaliat realizat de el însuşi în care încearcă să repereze persoanele din spatele acestor titluri. Este deci relativ exagerat să se afirme, cum a apărut în presă, că ar fi fost găsit un document "tulburător" care i-ar atribui lui Ştefan cel Mare titlul de "rege al Daciei". În realitate, documentul în chestiune evocă doar pe un oarecare Re de Dacia, atât şi nimic mai mult. Identificarea cu marele domn român ţine exclusiv de exegeza din sec. XXI şi are tot atâta consistenţă câtă are interpretarea avansată, nici mai mult nici mai puţin.

În al doilea rând, caracterizarea acestui document ca fiind un "text cifrat" este cu totul eronată. Textul în cauză nu este nicidecum "cifrat", deoarece poate fi citit cu mare uşurinţă chiar în fotografia publicată. Or se observă că acest text nu comunică absolut nici un mesaj -cum ar fi cazul unui "text cifrat" în adevăratul sens al cuvântului. Avem în realitate de a face cu ceva cu totul diferit, anume cu o grilă de (de)criptare, o cheie practică ce servea atât la cifrarea cât şi la descifrarea mesajelor.

Prin urmare, în al treilea rând, prin însăşi natura sa de grilă de decriptare, acest document nu putea nicidecum avea un caracter oficial, public, fiind în realitate un document de uz intern, având, prin definiţie, un caracter profund secret. Ce utilitate mai putea avea un cifru, presupus secret, odată adus la cunoştinţa publică? Niciuna, de bună seamă. Încadrarea documentului ca "text cifrat" nu este aşadar numai eronată, ea este în plus şi înşelătoare.

În fine, tocmai datorită caracterului său secret, acest document nu poate fi altceva decât un act cu caracter pur milanez. Nu i se poate sub nici un considerent atribui caracterul de text "milanezo-ungar", chiar dacă el se găseşte în fondul Ungheria. Aranjamentul fondurilor arhivistice nu este decât orientativ, deoarece în timp s-au produs numeroase deplasări, inversiuni de fonduri, rătăciri de documente etc., tot atâţia factori aleatorii care îndeamnă la prudenţă. Cu atât mai mult este imposibil de susţinut că acest text ar reflecta perspectiva pontificală, deducându-se, graţie lui, că papa Inocenţiu al VIII-lea însuşi recunoştea (acorda) cuiva titlul de Re de Dacia, oricine ar fi acesta. Prin însăşi natura lui secretă, documentul are o origine, o aplicare şi deci o semnificaţie privind strict Milano.

Încercarea de a conferi o semnificaţie geografică coloanelor -atribuindu-se de pildă coloanei a treia semnificaţia spaţială de "Europa răsăriteană" nu este câtuşi de puţin convingătoare. Astfel, după lista de regi "orientali" (un fel de a spune, căci Ungaria şi Boemia se situează de fapt în centrul Europei), în jumătatea inferioară a coloanei sunt enumerate o serie de categorii sociale: Baroni, Signori, Citta, Castelle, Populi, Gentedarme, ba chiar Denari -care nu au nici o legătură specială cu Europa orientală sau cu Ungaria. Ataşarea lor la presupuse realităţi maghiare este deci profund arbitrară şi se bazează pe postulatul nedemonstrat (şi, cum am văzut, inexact) al unei origini "milanezo-ungare" a documentului. Cu atât mai mult, a pretinde că acest document din 1489 ar exprima nici mai mult nici mai puţin decât "punctul de vedere al diplomaţiei medievale" 51 cf. Tabelul din Re de Dacia, p. 14-16.

(!) este o generalizare fără fundament, menită să susţină că "dacii şi Dacia nu erau străini de Răsăritul Europei cu ai săi valahi" 52 . Acest lucru nu reflectă câtuşi de puţin conţinutul documentului, ci proiectează asupra lui concluzia la care se doreşte să se ajungă. În realitate, cântărit obiectiv, documentul în chestiune este pur şi simplu o listă de cuvinte-cheie cu caracter politic sau socio-economic, distribuite relativ aleatoriu şi cărora li se atribuie un simbol aferent, necesar pentru redactarea textului cifrat. Aceste concepte se referă la realităţi sociale ale întregii Europe latine.

Se poate astfel constata din capul locului că, din punct de vedere metodologic, editorul documentului -al cărui interes nu se poate nega -a fost aproape complet indus în eroare în privinţa adevăratei naturi şi relevanţe a actului descoperit. Atunci când unui document de uz intern şi secret i se atribuie prin inadvertenţă un caracter public şi oficial, se poate prevedea că orice concluzie riscă să supra-interpreteze, să supra-evalueze deci să denatureze semnificaţia sa reală. Documentul nereflectând altceva decât o perspectivă milaneză, pentru a accede la o viziune pontificală sau maghiară asupra realităţilor politice contemporane trebuie căutate cu totul alte surse, derivând de la cele două autorităţi. Mai mult, trebuie subliniat că perspectivele pontificală şi ungară erau profund conflictuale în anul 1489. Cercetările majore ale lui Vilmos Fraknói au pus în lumină criza profundă a relaţiilor dintre Inocenţiu al VIII-lea -în război contra regatului napolitan -şi Mathias Corvin, ginerele şi aliatul regelui Ferrante de Aragon, acutizată de secesiunea Anconei de sub autoritate pontificală şi plasarea sa sub protecţia regelui Ungariei [START_REF] Pop | Regele Daciei" din "Familia Basarabilor"mărturii despre români și domnii lor din secolul al XV-lea[END_REF] . Chiar dacă, prin reducere la absurd, s-ar accepta că acest document ar fi un text "milanezo-ungar", el nu ar putea în vreun fel exprima punctul de vedere pontifical. Dimpotrivă, aceasta ar risca să fie în 1489 chiar unul opus perspectivei ungare.

Prin urmare, excluderea identificării lui Re de Dacia cu regele Danemarcei pentru simplul fapt că s-ar găsi în coloana "regatelor orientale" se dovedeşte a fi de o deconcertantă naivitate: prins în mrejele propriei sale "descoperiri", autorul uită că această "coloană orientală" este de fapt propria sa creaţie, proiectată asupra sursei, iar nicidecum un dat intrinsec al documentului. În realitate, tocmai absenţa regatelor Danemarcei, Norvegiei şi Suediei din această listă ar fi trebuit să dea de gândit. Doar dacă un eventual Re de Dania -sau un titlu echivalent -ar fi fost simultan prezent alături de Re de Dacia în lista milaneză s-ar fi putut exclude cu atât de puţin efort identitatea dintre cei doi monarhi. Or, tocmai faptul că Scandinavia catolică nu apare defel în listă, câtă vreme ea constituia în epocă un veritabil imperiu (archiregnum) al Creştinătăţii nordice, indică faptul că ea trebuia, chiar înaintea Moldovei, să fie căutată în grila de (de)criptare din arhivele ducatului de Milano.

După aceste consideraţii metodologice care ni se par absolut necesare, rămâne în cele ce urmează să verificăm aşadar în ce măsură identificarea dintre Re de Dacia şi Ştefan cel Mare îşi păstrează cel puţin pertinenţa. Se non è vero, è ben trovato? Pentru a răspunde la întrebare, vom aborda chestiunea dinspre celălalt capăt al ei, până acum neglijat, întrebându-ne anume dacă îndepărtata Danemarcă juca vreun rol oarecare în viaţa politică a ducatului sforzian în a doua jumătate a secolului al XV-lea? Altfel reformulat: unde se orientau, în definitiv, priorităţile diplomaţiei milaneze -spre Marea Baltică sau spre Marea pontică?

Singura cale sigură de a accede la identitatea misteriosului Re de Dacia este aşadar aplicarea metodelor tradiţionale ale istoriografiei. Este absolut necesară repunerea documentului în contextul socio-istoric al producţiei sale: curtea şi cancelaria ducatului de Milano 54 . Natura actului din 1489 trimite deîndată spre creatorul formidabilului aparat diplomatic, de curierat şi de spionaj 52 Re de Dacia, p. 19. [START_REF] Pop | Regele Daciei" din "Familia Basarabilor"mărturii despre români și domnii lor din secolul al XV-lea[END_REF] Vilmos Fraknói, "Pecchinoli Angelo pápai legátus Mátyás udvaránál (1488-1490)", Katholikus szemle 12 (1898), p. 373-425. 54 Despre cultura diplomatică italiană din epocă, a se vedea Marcello Simonetta, Rinascimento segreto: il mondo del Segretario da Petrarca a Machiavelli, Milano, Franco Angeli, 2004. milanez, celebrul Cicco Simonetta (1410-1480) 55 . Originar din Calabria, acest personaj intrase devreme în serviciul lui Francesco Sforza începând din perioada mercenariatului acestuia, preluând deîndată după cucerirea Milanului în 1450 funcţia de şef al cancelleria secretaria, calitate în care a dirijat până la sfârşitul tragic al vieţii sale diplomaţia ducală cu perfectă loialitate, prudenţă şi viziune, obţinând rapid recunoaşterea europeană a legitimităţii stăpânului său. Beneficiarul unei profunde educaţii umaniste, autentic patriot italian, Cicco Simonetta este unul din artizanii echilibrului intern al peninsulei, bazat pe Liga de la Lodi (1454) renăscută sub forma Ligii italiene (1470), menite să asigure pacea internă şi rezistenţa în faţa proiectului lui Mehmed al II-lea de ocupare a peninsulei, anunţat încă de la cucerirea Constantinopolului în 1453.

Bazat pe colaborarea dintre republicile aristocratice nordice şi regatul napolitan, prin funcţia mediatoare a Sfântului Scaun, acest echilibru avea în Cicco Simonetta pe unul din principalii actori şi garanţi. Această poziţie a devenit şi mai proeminentă după asasinarea lui Galeazzo Maria Sforza (26 decembrie 1476), când cancelarul a asigurat funcţionarea regenţei ducesei Bona de Savoia (1476-1479) în numele fiului său minor Gian Galeazzo Maria. Toată această arhitectură a fost însă aruncată în aer cu iresponsabilitate de nimeni altul decât papa Sixt al IV-lea, pe care descoperirile documentare ale medievistului italian Marcello Simonetta -un descendent al lui Cicco -l-au revelat definitiv a fi la originea proiectului de asasinare a familiei Medici, eşuat datorită salvării în ultimă instanţă a lui Lorenzo Magnificul. Nereuşita tentativă pontificală de supunere a republicii de pe Arno a dus la declanşarea în 1478 a "războiului Pazzi-lor" dintre papă, aliat cu regele Neapolelui şi cu ducele de Urbino, Federico de Montefeltro, pe de o parte, şi Florenţa aliată cu Milano, de cealaltă. Acest conflict fratricid a năruit de facto Liga italiană, obligând Veneţia să încheie cu orice preţ pacea cu Imperiul otoman, în condiţiile în care însuşi papa abandonase politica de cruciadă lansată de Eugen al IV-lea şi de Nicolae al V-lea. Asistând disperat la năruirea operei sale de o viaţă, Cicco Simonetta a plătit cu capul verticalitatea sa morală: revenit la putere, în calitate de tutore, turbulentul Ludovico "il Moro", unchiul ducelui minor şi adversarul de moarte al cancelarului, a dus la căderea şi la execuţia sa la finele anului 1480 [START_REF]Demonstraţia impecabilă bazată pe noi surse documentare[END_REF] .

Toată elita politică milaneză de la finele secolului al XV-lea nu era însă mai puţin produsul îndelungatei activităţi a cancelarului. Chiar şi fraţii Arcimboldi, apropiaţi ducelui Galeazzo Maria Sforza, şi deţinători succesivi ai demnităţii arhiepiscopale milaneze, fuseseră formaţi la şcoala lui Simonetta [START_REF] Somaini | Un prelato lombardo del XV secolo. Il cardinale Giovanni Arcimboldi vescovo di Novara, arcivescovo di Milano[END_REF] . Se poate argumenta astfel că instrumentele diplomatice ale cancelariei milaneze în 1489-1490, printre care şi grila de (de)criptare publicată recent, respectau în continuare directivele puse la punct de geniul său remarcabil.

Tocmai Cicco Simonetta era creatorul regulilor de cifrare a corespondenței pe care le urmăreau cu scrupulozitate scribii şi diplomaţii milanezi 58 . Intitulat Regule ad extrahendum litteras ziferatas sine exemplo, acesta se regăseşte în manuscrisul italian nr. 1595 din colecţiile de la Bibliothèque nationale de France, un manuscris preţios care conţine şi fundamentalul Diario al lui Simonetta 59 . Utiliarea sistematică a cifrării documentelor diplomatice făcea parte dintr-o reformă instituţională de durată promovată de el pentru ameliorarea muncii de cancelarie, pusă în serviciul diplomaţiei şi administraţiei de o redutabilă eficacitate a lui Francesco Sforza şi a urmaşilor săi. În acest sens, secretarul prezentase ducelui încă din 1465 un tratat de cancelarie intitulat Constitutiones et ordines cancellariee secretioris illustrissimi principis et excellentissimi d. Francisci Sfortix Vicecomitis ducis Mediolani, din păcate pierdut. Aşadar, pentru a înţelege modul în care lucra cancelaria ducală la 1489 trebuie urmate direcţiile diplomatice trasate încă din vremea lui Cicco Simonetta.

Acestuia îi revenise în 1474 una din misiunile cele mai importante ale carierei sale de om de stat: organizarea primirii fastuoase în capitala lombardă a nimănui altuia decât a misteriosului Re de Dacia a cărui identitate este de câtăva vreme intens scrutată în istoriografia română. Ne facem prin urmare datoria de a aduce într-o manieră ceva mai detaliată o modestă contribuţie la limpezirea identităţii acestui personaj.

Graţie jurnalului lui Cicco Simonetta -publicat cu titlul modest de Diarii de Alfio Rosario Natale [START_REF] Ioan Mureşan | Contribuţii la studiul ideologiei monarhice daneze la finele Evului mediu[END_REF] -cunoaştem bine sejurul lui Re de Dacia în Italia. Pentru a evita orice posibil conflict de etichetă, ducele Galeazzo Maria s-a adresat unui specialist nu doar al literelor ci şi al diplomaţiei europene, mare umanist de cultură latină şi greacă, celebrul Francesco Filelfo, cerându-i în mod specific lămuriri asupra titlului oarecum misterios de Re de Dacia. Instalat în capitala lombardă, la capătul peregrinărilor sale de-a lungul Europei, Filelfo redactase o epopee, intitulată Sphortias, consacrată fondatorului dinastiei ducale şi dispensa cunoştinţele sale, în calitate de "consultant politic", nu doar pe lângă duce, dar şi pe lângă alţi potentaţi italieni, printre care şi suveranii pontifi 61 . Răspunzând la o întrebare concretă pusă de duce, Filelfo nu s-a mulţumit cu răspunsul dat verbal, dar, semnând şi persistând, a revenit într-un mesaj scris, abandonând pomposul stil latin pe care îl stăpânea ca nimeni altul, în beneficiul unui răspuns clar şi la obiect în italiana vernaculară 62 . Acest document, rezultatul unei solicitări oficiale, conferă avizului lui Filelfo o relevanţă imediată. Reproducem integral acest preţios document, conservat în arhiva de stat din Milano, colecţia Autografi 127, 3, Documenti senza data, nr. 30. Illustrissimo segnore. Ho pensato in quanto per la vostra excellença cerchò heri volere intendere da me se io sapea alchuna notitia d'uno re chiamato de Donmarche. Come allora resposi, chi ve ha messo questo inançi non deve sapere bono italiano né ancho bona grammatica. Ma quello re se deve chiamare re de Datia, il quale è re verso et a l'extremitate dil mare oceano oltra la Magna et la Boemia et come potrete vedere per una lettera che me trovo havere de le sue insino dal XXIIII è re de tri reami: Datia, Norvegia et Soevia, potentissimo de gente ma poverissimo de denari. Questo io so, perché trovandome io in Hungharia a quel tempo mandato da l'imperadore de Constantinopoli a l'imperatore Sigismondo, re de Datia chiamato re Henrigo venne in Hungharia al prelibato re Sigismondo suo cugino come a l'imperadore di Romani per fare decidere una controversia che lui haviva con doi suoi nepoti, et il prefato imperadore Sigismondo mandò come vece re uno messer Aloysi da Verona in Datia per vedere et decidere la dicta questione. Il quale andò et tornoe mentre io era in Hungaria et referì molte cose: tra le altre che la nocte era calata insino a le III hore et che se poteva così leggere de nocte come de giorno 58 Paul-Michel Perret, «Les règles de Cicco Simonetta pour le déchiffrement des écritures secrètes (4 juillet 1474)», Bibliothèque de l'école des chartes 51 (1890), p. 516-525. 59 Reprodus în I Diari di Cicco Simonetta,op. cit., Alfio Rosario Natale (ed.), I Diari di Cicco Simonetta. Tomo primo, Milano, A. Giuffre, 1962 (col. Acta italica, 1). Din păcate volumul II nu a mai apărut. 61 Diana Robin, Filelfo in Milan: writings 1451-1477, Princeton, Princeton University Press, 1991;Jeroen De Keyser (ed.), Francesco Filelfo and Francesco Sforza: critical edition of Filelfo's 'Sphortias', 'De Genuensium deditione', 'Oratio parentalis', and his polemical exchange with Galeotto Marzio, Hildesheim-Zürich-New York (N.Y.), Olms, 2015 (Noctes Neolatinae;22). 62 Publicat şi comentat exhausiv de Edoardo Fumagalli, "Francesco Filelfo e il re di Dacia", Bullettino dell 'Istituto Storico Italiano per il Medio Evo, 110 (2008), 2, p. 117-130. et che 'l paese era molto salvatico et for de formento et animali asai çebellini, martori, fuine, armellini et vari et simile animali, altro non recogliva. Quel reame è distante da l'Inguilterra miglia V e per mare et molte navi, presso che V e , vanno ogn'anno in Inguilterra et a Bruges di quelli reami. Racommandandome a la vostra illustrissima signoria.

Illustrissimae tuae excellentiae fidelissimus servus Franciscus Philelfus 63 .

Aşa cum precizează editorul actului, profesorul Edoardo Fumagalli, indicaţia a tergo a destinatarului "Illustrissimo Principi nostro" arată că mesajul era redactat cu scopul de fi remis de urgenţă direct în mâna ducelui, urmare a întrebărilor sale punctuale privind situaţia Danemarcei şi a suveranului ei. Or, cum se poate vedea, pentru Filelfo identitatea lui Re de Dacia este una cât se poate de clară: era vorba de nimeni altul decât de regele Danemarcei, anume Cristian I (1448-1481). Distingând între forma uzuală şi forma oficială, latină, a titulaturii regale, Filelfo recuză ferm utilizarea titlului vernacular de "re chiamato de Donmarche", indicând că acesta trebuie numit în mod oficial "Re de Datia" (în scrierea medievală "c" şi "t" confundându-se în mod curent). A se înşela asupra identităţii politice a lui "Re de Dacia" era pentru proverbiala lui exigenţă -care i-a adus polemici aprige cu veleitari de divers calibru din vremea sa -semnul lipsei unei culturi de bază ("chi ve ha messo questo inançi non deve sapere bono italiano né ancho bona grammatica") 64 . Este astfel cu totul regretabil că, în explorările sale prin arhivele din Milano, Alexandru Simon a trecut chiar pe lângă documentul esenţial care i-ar fi dat cheia identităţii -îndelung căutate -a nu chiar misteriosului Re de Dacia...

Pentru aşezarea discuţiei pe teren solid, trebuie înţeles faptul că nu avem de a face aici cu o problemă de geografie istorică, ci cu una de geografie politică. Nu atât diversele accepţiuni ale conceptului de Dacia sunt de fapt miza discuţiei, ci cele ale cuplului conceptual de regnum Dacie, în sensul de denumire oficială a unui regat. Ca să ilustrăm această distincţie, merită reamintit că migraţia geografică a toponimelor nu este un deloc un unicat. Exemplul cel mai frapant este desigur exonimul India (subcontinent numit însă în sanscrită sau hindi Bhārata). Datorită confuziei lui Cristofor Columb, numele de Indiile occidentale, de indieni sau amerindieni au fost impuse artificial asupra unui continent întreg, chiar şi când, după Amerigo Vespucci, a devenit evident că cele două nu aveau absolut nici o legătură. Aceasta nu i-a împiedicat pe olandezi, când au întemeiat la finele sec. al XVII-lea compania Indiilor orientale, să difuzeze numele subcontinentului mai la est, în ceea ce avea ulterior să devină Indonezia. Dar dincolo de această multiplicitate a Indiilor, în prezent nu există decât o singură Republică India. Nu departe de aceasta, o dispută se poartă de peste o jumătate de veac între Republica Populară a Chinei şi Republica China (Taiwan) pentru monopolul utilizării la nivel internaţional a numelui istoric de China. Alt exemplu, mai apropiat, al tensiunii între registrul geografiei istorice şi cel al geografiei politice este cel al FYROM, Fosta Republică iugoslavă a Macedoniei, recent devenită Macedonia de Nord, după o lungă dispută cu Grecia asupra dreptului utilizării oficiale a acestui nume.

Este deci imperios să replasăm din acest moment discuţia, urmând pe Francesco Filelfo, din câmpul geografiei istorice în cel al geografiei politice. Un răspuns temeinic nu se poate reduce la constatarea, de altfel banală, a disparităţii geografice dintre Dacia clasică (pontică) şi Dacia medievală (baltică). Acest lucru a fost deja făcut în istoriografia română cu multă competenţă acum exact şase decenii de eruditul geograf Alexandru Bărcăcilă, într-o publicaţie mainstream, şi se presupune deja perfect cunoscut 65 . Dacia baltică nu poate fi însă pur şi simplu desconsiderată, fără 63 Ibidem, p. 121. Mulţumim călduros profesorului Edoardo Fumagalli pentru trimiterea amabilă a unei copii a studiului Domniei sale, cu permisiunea de a reproduce integral acest text pentru informarea corectă a publicului românesc. 64 Ibidem, p. 122, 124-127, unde se explicitează această aluzie în contextul concepţiei generale a lui Filelfo despre relaţia dintre limbile clasice şi italiana vernaculară, mult dezbătută în epocă. 65 Alexandru Bărcăcilă, "Dacia şi Dania în istoriografia şi cartografia medievală", Studii şi materiale de istorie medie, 3 (1959), p. 341-357, studiu cu titlu elocvent, absent însă în mod straniu din bibliografia cărţii Re de Dacia, deşi informaţiile de sec. XV-XVI culese de harnicul cercetător oltean ar fi fost, cu siguranţă, foarte utile (cf. Ibidem, p. 341: "Pe dani îi găsim menţionaţi cu numele de daci până târziu în secolul al XVI-lea, când măcar să se ia în considerare în mod serios sensul şi destinul politic al acestei terminologii medievale particulare care a marcat în mod major istoria Scandinaviei, şi astfel a Creştinătăţii latine, vreme de cinci secole. § 3. Imperiul septentrional al Daciei Francesco Filelfo insistă aşadar asupra situării septentrionale a Daciei şi dominaţiei coroanei daneze asupra a trei regate distincte, dar unite sub o unică autoritate: Datia, Norvegia et Soevia. El nu derivă cunoştinţele sale doar din repere de geografie generală, sau din scrisori oficiale. La acestea se adaugă şi o experienţă directă, datând din vremea misiunii sale diplomatice în serviciul coroanei imperiale bizantine, în 1424, când, în compania lui Ioan al VIII-lea Paleolog, l-a putut întâlni la Buda, la curtea lui Sigismund de Luxemburg, pe nimeni altul decât pe unul dintre predecesorii lui Cristian I, regele danez Eric al VII-lea. Acesta venise în vizită oficială pe lângă împărat cu scopul de a efectua un pelerinaj la Sfântul Mormânt din Ierusalim, dar şi pentru a regla un conflict vizând teritoriile din Imperiu asupra cărora Danemarca deţinea drepturi feudale. Regina Margareta a Danemarcei, pentru a lega mai strâns de coroana Daciei pe conţii de Holsteinduci de Schleswig cedase în trecut acestora teritorii daneze din Jutlanda de Sud cu titlu de fief. Această suprapunere de drepturi feudale însă a dus la noi conflicte între cele două părţi. În prezent, regele Daciei adresase împăratului o plângere împotriva lui Henric al IV-lea, conte de Holstein şi duce de Schleswig (1404-1427), şi a fraţilor săi Adolf şi Gerard, acuzaţi de încălcarea drepturilor sale suverane asupra acestor teritorii.

O misiune a fost atunci trimisă de împăratul Sigismund în Danemarca, condusă de "messer Aloysio da Verona" căruia i s-a conferit calitatea de "vece re de Datia" pentru a investiga bazele solicitărilor regelui Eric. La întoarcere, Aloysio da Verona a comunicat o descriere a particularităţilor geografice ale acestui regat nordic, legat prin confesiune de lumea catolică, dar atât de particular prin structura sa politică şi amplasarea geografică66 . Remarcăm relaţiile cu totul particulare care legau "Datia" de împăratul romano-german, la curtea căruia regele danez se înfăţişa pentru a obţine o decizie privind afacerile sale interne, împăratul putând chiar numi un vice-rege pentru rezolvarea problemelor litigioase ale coroanei daneze. Într-adevăr, în această speţă, împăratul a luat o decizie favorabilă lui Eric al VII-lea. Acest detaliu cu totul special ridică astfel problema statutului pe care Re de Dacia îl deţinea în cadrul Sfântului Imperiu Roman al Naţiunii Germane.

Înainte de a ne apleca mai în detaliu asupra vizitei regelui Daciei Cristian I în Italia în 1474 şi a implicaţiilor politico-diplomatice ale acesteia, este necesar să vedem mai îndeaproape care era baza cunoştinţelor geografice şi politice ale afirmaţiilor atât de tranşante şi de precise ale lui Filelfo. Inventa el aceste lucruri sau prezenta, cum pare să susţină, unele realităţi care, pentru vremea sa, ţineau de cultura generală? Pentru a ne lămuri, urmează să poposim asupra circumstanţelor în care celălalt "Rege al Daciei" pomenit mai sus, Eric al VII-lea, se prezentase, cu exact o jumătate de secol mai înainte, la curtea cezaro-crăiască a lui Sigismund de Luxemburg.

În 4 iulie 1413, regele Eric al VII-lea al Danemarcei îngropase cu pioşenie în catedrala din Roskilde, în mijlocul unui cortegiu impresionant de prelaţi scandinavi conduşi de arhiepiscopul de Lund, în prezenţa a doi duci germani, al Pomeraniei şi al Saxoniei, pe venerabila regină Margareta (Margrethe) I, arhitecta Uniunii de la Kalmar încheiată în anul 1397. Regele Eric avea toate motivele să-i fie recunoscător: adoptat de regină, tocmai el fusese beneficiarul politicii înţelepte a acesteia de reunire a tuturor coroanelor scandinave pe fruntea unui singur suveran. Inspirată de profeţiile sfintei Brigita a Suediei, Margareta avusese într-adevăr viziunea creării a ceea ce devenise atunci un veritabil imperiu al Nordului, depăşind până şi precedentul lui Knut cel Mare din secolul al XI-lea. Cuprinzând, pe lângă teritoriul actualelor regate ale Danemarcei, Suediei, Norvegiei, şi pe cel al Finlandei, o bună parte din litoralul baltic, insulele Feroe, Islanda şi Groenlanda -Uniunea de la Kalmar devenise a doua putere a Europei, nu doar teritorială, ci şi maritimă, putând rivaliza chiar şi cu Liga hanseatică ce domina atunci spaţiul baltic şi al Mării Nordului. Obiectivul Uniunii era asigurarea păcii interne în cele trei regate, dobândirea independenţei economice faţă de Hansă, şi sprijinirea Danemarcei în faţa expansiunii germane şi a Suediei împotriva celei ruseşti. Din păcate, pe termen lung, politica hegemonică obtuză a Danemarcei, lovindu-se de rezistenţa tenace a suedezilor, a dus la năruirea acestui proiect vizionar 67 .

Se înţelege astfel că, la dispariţia reginei, un requiem a fost intonat din porunca regală în nu mai puţin de 50 de biserici din întreaga Uniune, fiecăreia făcându-i-se cadou, cu această ocazie, câte un potir votiv. Câteva din ele se mai păstrează în colecţiile muzeelor din Scandinavia. Pe soclul lor se poate citi inscripţia latină " † elemosina domine Margarete regine Dacie Swecie et Norwegie. Orate pro ea" 68 . Aşa cum vom vedea, Margareta nu a fost ultima "regină a Daciei" care a marcat prin activitatea sa istoria Europei de Nord.

Acest imperiu nordic nu a intrat într-un conflict direct cu Sfântul Imperiu, datorită faptului că suveranii săi erau originari tocmai din acest Imperiu. De origine fie poloneză în cazul lui Eric al VII-lea (fiul ducelui de Pomerania, numele său de botez era Bogusław, abia după adopţia sa de către Margareta primind numele său regal), fie germană în cazul urmaşilor săi, Cristofor de Bavaria (1440-1448) şi Cristian I de Oldenburg (1448-1481) -regii Danemarcei exercitau în plus o autoritate (adesea contestată) asupra ducatului de Schleswing şi comitatului de Holstein, ultimul ca fief în cadrul Imperiului. Prin origine şi prin această suprapunere de fiefuri meridionale, coroana Danemarcei era astfel puternic ataşată Sfântului Imperiu. Mai mult, căsătoria lui Eric al VII-lea cu Philippa, fiica regelui Angliei Henry al IV-lea (1399-1413) ridică prestigiul său pe lângă curtea imperială romano-germană, unde, conform specialiştilor, "era considerat ca unul din cei mai importanţi monarhi ai Europei" 69 .

Acest lucru a fost afirmat pe plan european în contextul Conciliului de la Konstanz (1415-1418), convocat de împăratul Sigismund de Luxemburg pentru a pune capăt Marii Schisme a Occidentului ce divizase de aproape o jumătate de veac Biserica Romană în două, apoi trei obedienţe pontificale rivale. Punând la baza reorganizării Creştinătăţii principiul naţiunilor, acest Conciliu marchează o etapă esenţială în evoluţia Europei către naţiunile de tip modern. Spunem bine "o etapă" deoarece naţiunile atunci constituite mai păstrau încă forme de ataşament de tip medieval. Aceasta se poate observa din analiza structurii naţiunii germanice, care agrega nu doar naţiunea germană propriu zisă, dar şi celelalte care, sub o formă sau alta, erau ataşate Sfântului Imperiu Roman. Potrivit jurnalului cardinalului francez Guillaume Fillastre (Gesta Concilii Constantinensis), care ne introduce detaliat în discuţiile şi temele abordate în acest conciliu hotărâtor pentru destinele Europei, natio Hyspanie includea Aragonul, Castilia, Navarra și Portugalia, natio Anglicana cuprindea şi Scoţia şi Irlanda, câtă vreme natio Gallicana reunea Franţa, Savoia, Provence, Dauphiné, Lotharingia, iar în fine natio Italica includea regatul Siciliei și celelalte multa dominia ale peninsulei. Chiar dacă regele Eric al VII-lea trimisese legaţi proprii la lucrările conciliului, cele trei coroane scandinave fuseseră incluse din oficiu în natio Germanica. Aceasta nu se datora doar originii popoarelor scandinave (deoarece această natio cuprindea şi ţări slave sau fino-ugrice) ci şi vechilor legături politice între aceste coroane şi Imperiul romano-german (amintim rolul lui Otto al III-lea în crearea, în jurul lui 1000, a coroanelor regale maghiară şi poloneză). 67 Despre Uniunea de la Kalmar, a se vedea Carl-Ferdinand Allen, Histoire de Danemark: depuis les temps les plus reculés jusqu'à nos jours, Copenhague, A.F. Høst, 1878, 2 vol., vol. I, p. 202-286; Thomas Riis, "The States of Scandinavia, c. 1390c. 1536", în vol. Christopher Allmand (ed.), The New Cambridge Medieval History, Volume VII c. 1415c. 1500 (Cambridge, Cambridge University Press, 1998), p. 671-706; Knut Helle (ed.), The Cambridge history of Scandinavia. Vol. 1, Prehistory to 1520, Cambridge, Cambridge University Press, 2008, p. 683-709, 726-770. 68 Vivian Etting, Queen Margrete I (1353-1412) and the Founding of the Nordic Union, Leiden-Boston, Brill, 2004 (The Northern World, 9), p. 157-158. 69 Knut Helle (ed.), The Cambridge History of Scandinavia, Vol. I, p. 727-728.

Preterea ad hoc tollendum reges alii vellent plures habere naciones utpote nacio Germanie, in qua sunt regna imperii Romani, Hungarie, Dalmacie, Croacie, Dacie, Norvegie, Suessie, Bohemie, Polonie 70 .

Se cunoaşte rolul major al regelui Ungariei, împărat roman ales, Sigismund de Luxemburg, la acest conciliu, terminat cu reunificarea Papalităţii sfâşiate, prin alegerea de către cardinali a papei Martin al V-lea în 1418. Această libertate electorală fusese smulsă de cardinali prin concesia oficială a patronajului regal de facto al regelui Sigismund asupra Bisericii Ungariei ca garanţie a libertăţii Bisericii romane în ansamblu 71 . Pentru obţinerea acestui triumf absolut, împăratul-rege fusese aşadar susţinut de către delegaţia regelui Daciei, Eric al VII-lea, lucru pentru care Sigismund îi va rămâne în continuare îndatorat, sprijinindu-l de câte ori avea să aibă nevoie.

Ocazia s-a ivit tocmai în vremea pelerinajului lui Eric al VII-lea către Ierusalim, trecând prin Europa centrală până la Veneţia, aşadar prin teritoriile aflate sub controlul lui Sigismund. Istoricul polonez Jan Długosz ne oferă o prezentare relativ detaliată a vizitei lui Eric prin Polonia şi Ungaria, coroborând perfect amintirile lui Francesco Filelfo. În 1424, bătrânul rege Vladislav al II-lea Jagellon al Poloniei a invitat atât pe regele Daciei cât şi pe împăratul Sigismund la ceremonia încoronării tinerei sale regine, de origine rutenă, Sofia Holszańska, a patra lui soţie, atunci însărcinată cu moştenitorul tronului, viitorul Vladislav al III-lea (eroul de la Varna). Încoronarea a avut loc la Cracovia în 5 martie 1424. Regele Eric (de origine poloneză, cum am văzut) a sosit primul în Polonia după Crăciun ajungând la Cracovia şi de acolo vizitând în Ungaria pe Sigismund. Revenit în Polonia, Eric al VII-lea facilita problemele de etichetă, aşteptându-l pe împăratul Sigismund la frontiera ungară împreună cu alte somităţi ale regatului gazdă, conducându-l cu un mare alai până la Cracovia, unde nimeni altul decât regele Daciei ţinu un discurs în onoarea împăratului. După încoronarea şi ungerea reginei de către arhiepiscopul Albert de Gniezno în ziua de 5 martie 1424, cei trei monarhi au luat masa împreună, toate mărimile prezente acolo, bisericeşti şi lumeşti, așezându-se conform etichetei, la stânga sau la dreapta regilor, în prezenţa mai cu seamă a cardinalului Branda Castiglione, legatul pontifical în Europa centrală însărcinat atunci cu organizarea cruciadei anti-husite. În zilele care au urmat încoronării, cei trei regi, împreună cu legatul papal, au discutat detaliile cruciadei anti-husite prevăzute pentru anul următor, atât regele Poloniei cât şi cel al Daciei promiţând trimiterea câtorva mii de cavaleri în sprijinul lui Sigismund de Luxemburg. După care, încărcaţi de daruri somptuoase, suveranii roman şi dac şi-au luat rămas bun de la regele Poloniei. Împreună s-au îndreptat spre Ungaria, de unde, ne informează în fine Długosz, regele Daciei şi-a continuat drumul ca peregrin înspre Ierusalim, împlinind astfel un legământ mai vechi.: "Et Sigismundus quidem Romanorum et Hungariae Rex simul una cum Erico Daciae Rege in Hungariam profecti sunt; ex qua Daciae Rex vice altera Hierosolymam adiit" 77 . Mai rămâne să precizăm că, aşa cum a promis, Eric a trimis într-adevăr în acelaşi an ajutor militar împotriva "ereticilor boemi": Eodem tempore Ericus Daciae Rex, et Infans Petrus Regis Portugaliae germanus, ad Sigismundum Romanorum et Hungariae Regem accedentes, copias eius suis auxiliis auxere) 78 . Eric al VII-lea a devenit în continuare oaspetele lui Sigismund de Luxemburg la Buda. Aici l-a întâlnit pe împăratul bizantin Ioan al VIIIlea Paleologul, sosit, prin Veneţia, în capitala Ungariei în ziua de 22 iunie 1424, unde rămase vreme de două luni 79 . Eric al VII-lea petrecu în compania celor doi împăraţi, înainte de a-şi lua rămas bun la sfârşitul lunii iulie, îndreptându-se, cum vom vedea, spre Veneţia.

Cum se explică această apropiere, am spune aproape fuzională, în rex Dacie şi rex Romanorum (titlul exact al lui Sigismund înainte de încoronarea lui formală în 1433)? Răspunsul îl găsim în Cronica Holsteinului a preotului din Bremen, scrisă la mijlocul sec. al XV-lea. Am văzut că, în disputa lui Eric al VII-lea cu conţii de Holstein / duci de Schleswig, Sigismund tranşase în 1424 în favoarea celui dintâi, decretând că Schleswigul devenea parte integrantă şi inalienabilă a coroanei 74 Ibidem, p. 319. 75 Edoardo Fumagalli, "Francesco Filelfo e il re di Dacia",art. cit., daneze [START_REF] Helle | [END_REF] . Această decizie însă a displăcut conţilor de Holstein, care au decis să se adreseze în apel însuşi papei Martin al V-lea. Motivul? Un "conflict de interese", anume consanguinitatea dintre Sigismund şi Eric, de unde parţialitatea primului în favoarea celui din urmă. Această acuzaţie, care pentru preotul de Bremen explica o decizie injustă şi nulă de iure, justificând un apel direct pe lângă papă, era pe jumătate îndreptăţită. Bogusław al V-lea, ducele Pomeraniei (1326-1374) era într-adevăr bunic atât al lui Sigismund cât şi al lui Eric, însă mama, respectiv tatăl acestora erau rezultaţi din două căsătorii diferite. Mama lui Sigismund, împărăteasa Elisabeta de Pomerania (1347-1393), a patra soţie a împăratului Carol al IV-lea de Luxemburg, era născută din prima căsătorie a lui Bogusław, cu prinţesa Elisabeta a Poloniei, fiica regelui Cazimir al III-lea. În schimb, tatăl lui Eric, Wartisław de Pomerania, se născuse din a doua sa căsnicie, cu Adelheid de Brunswick. Astfel că cei doi suverani, strâns înrudiţi şi ajunşi ambii, prin jocul alianţelor matrimoniale, în fruntea a două uriaşe conglomerate monarhice din centrul şi din nordul Europei, se remarcau prin convergenţa obiectivelor şi acţiunii lor politice.

Continuarea călătoriei regelui Daciei către Ţara Sfântă ne este cunoscută graţie marelui istoric veneţian Marino Sanudo, care ne dă detalii în remarcabila sa Istorie a dogilor Veneţiei ce precede renumitele sale Diarii, asupra cărora de altfel vom reveni în partea finală a studiului nostru. Aflăm astfel că, încă din Ungaria, unde era oaspetele lui Sigismund, el comandă în Republica lagunelor o galeră pentru pelerinajul la Ierusalim, care fu pregătită rapid. În aşteptarea plecării, regele Daciei a fost oaspetele de onoare al dogelui, care îi făcu vizita oficială a minunatei Veneţii (al cărei peisaj lacustru trebuie să-i fi evocat regelui un fel de "Copenhaga mediteraneană"), Eric răspunzând prin distribuirea onorurilor cavalereşti proprii rangului său monarhic.

A dì ultimo lugio fo preso, atento il Re di Dacia è a Segna e ha mandà do sui horatori in questa Terra a rechieder una galia per armarlla e andar al Santo Sepulchro e vol venir in questa Terra, però siali dà la ditta galia grossa [START_REF]Manuscrisul precizează într-o notă marginală: Galera per il Re di Dacia. 83 Altă notă marginală indică: Re di Dacia a Ven[END_REF] Întoarcerea precipitată a regelui spre Europa în plină iarnă, perioadă în care în mod normal circulaţia maritimă era închisă, se explică prin ştirile îngrijorătoare venite din regatul celor trei coroane scandinave, unde îndelungata sa absenţă a creat mari nemulţumiri. Acestea au dus la izbucnirea unui lung război împotriva conţilor de Holstein, aliaţi cu Liga Hanseatică (1426-1435), profund îngrijorată de constituirea Uniunii de la Kalmar, care punea sub semnul întrebării dominaţia sa asupra Mării Baltice.

În ciuda acestui conflict de lungă durată, la începutul secolului al XV-lea, Dacia nordică devenea din ce în ce mai bine cunoscută în spaţiul italian. Nu doar graţie prezenţei fizice a regelui Daciei însuşi sau a emisarilor săi, ci şi prin explorările cutezătoare ale negustorilor veneţieni, veritabili urmaşi ai lui Marco Polo. Cel mai cunoscut este fără îndoială Pietro Querini (1402-1448) [START_REF] Bullo | Il viaggio di m. Piero Querini e le relazioni della Repubblica veneta colla Svezia[END_REF] . Aventura sa, redactată la întoarcere la solicitarea Senatului veneţian şi completată cu o relatare a altor doi membri ai echipajului său, a fost publicată în 1559 în celebrele Navigazioni e viaggi ale lui Giovanni Battista Ramusio (1485-1557), sub titlul elocvent: Viaggio del magnifico messer Piero Quirino viniziano, nel quale, partito di Candia con malvagie per ponente l'anno 1431, incorre in uno orribile e spaventoso naufragio, del quale alla fine con diversi accidenti campato, arriva nella Norvegia e Svezia, regni settentrionali. Plecat în 1431 către Marea Nordului într-o cocca cu muda de Fiandra, convoiul anual oficial al Veneţiei către Marea Nordului, Pietro Querini spera să obţină un bun profit vânzând în regiunile septentrionale mult preţuitul vin de Malvasia. Obiectivul era să ia acolo legătura cu un nobil veneţian instalat în spaţiul Uniunii de la Kalmar, nimeni altul -aşa cum am văzut -decât traducătorul (tursiman) intrat în serviciul lui Eric al VII-lea în timpul pelerinajului său la Ierusalim şi înălţat la rang de cavaler de către rege [START_REF]Îl putem astfel identifica pe "a certain, hitherto unidentified Zuan Franco, who remained in Sweden as a retainer of the Swedish king[END_REF] : Dopo molte parole fu concluso che per piú sicurtà della guerra e per non passar tanto mare, e per aver soccorso e aiuto alle nostre miserie, che dovessimo andar a trovar uno messer Zuan Franco, cavaliere fatto per il re di Dacia, della nostra nazione, il qual abitava in uno suo castello nel regno di Svezia distante per giorni cinquanta [START_REF] Battista | Navigazioni e viaggi[END_REF] .

Însă, cum socoteala de acasă nu se potriveşte cu cea din târg, în preajma anului nou 1432, cocca veneţiană a fost surprinsă în Marea Mânecii de o teribilă furtună, care a târât-o spre Nord, către "ultima Thule". De sărbătoarea Epifaniei (6 ianuarie 1431) o duzină de supravieţuitori se regăsiră "in questo disabitato e arido luogo, chiamato l'isola di Santi, in la costiera di Norvega sottoposta alla corona di Dacia". Este vorba de insula Sandøya, pe atunci nepopulată, din arhipelagul norvegian Lofoten. Recuperaţi o lună mai târziu de pescari norvegieni, ei au fost aduşi pe insula Røst, din acelaşi arhipelag, fiind găzduiţi aici în aşteptarea primăverii. Acest sejur forţat stă la originea unei descrieri plină de pitoresc a unui spaţiu pe atunci încă prea puţin cunoscut în lumea mediteraneană.

In questa isola sono dodici casette con circa bocche 120, per la maggior parte pescatori, e sono dalla natura dotati di ingegno di saper far barche, secchie, tine, cesti, reti d'ogni sorte e ogni altra cosa che sia necessaria per il suo mestiero, e sono l'un verso l'altro molto benivoli e serviziali, desiderosi di compiacersi piú per amore che per sperar alcun servizio o dono all'incontro. Il forzo de' loro pagamenti e baratti, in luoco di moneta battuta, sono pesci chiamati stochfis, quasi tutti d'una misura, di quali ogn'anno seccano al vento copia infinita, e li caricano al tempo di maggio, conducendoli per li reami di Dacia, cioè Svezia, Dacia e Norvega, pur tutti sottoposti al re di Dacia, dove barattano detti pesci a corami, panni, ferro, legumi e altre cose delle quali essi hanno carestia. Poche altre cose per vivere si trovano qui oltra il pesce (...). Vestono gli uomini di pelle rosse e tal nere, difensive dell'acqua, e se usano panni sono grossi, di colori azzurri, rossi e berrettini, condutti di Dacia, di picciol prezzo. Usano questi paesani di frequentar molto le chiese, perchè sono devotissimi e hanno somma reverenzia al culto divino 90 .

Stemmo in Rustene mesi tre e giorni undici, pur aspettando tempo congruo di passar col nostro ostiero in Svezia, con l'usato suo carico di pesce stochfis, il qual è a punto di maggio, dove questi paesani si partono, conducendone copia infinita per li reami dell'antedetto re di Dacia. Adí 14 di maggio 1432 venne la tanto desiderata ora di rivolger il viso verso l'amorosa e amata patria, com'avemo avuto sempre il desiderio e l'animo, e lasciar il caritativo sito di Rustene, che fu l'ultimo sussidio e restauro alle nostre miserie. (...). Adí 29 maggio 1432 capitammo con la predetta fusta al Trondon, in la costiera di Norvega, luogo del re di Dacia, dove si riposa l'onorato corpo del glorioso santo Olao. Qui dimorammo giorni 10, per aspettar passaggio e tempo conforme al nostro cammino (...) 91 .

La periferia septentrională a Creştinătăţii, echipajul lui Pietro Querini s-a familiarizat astfel cu o lume aspră, austeră, firav populată, dar în acelaşi timp pătrunsă de devoţiune creştină, centrată pe cultul sfântului rege Olaf al Norvegiei, adică Olaf al II-lea Haraldsson (1015-1028), mort ca martir în 1030), supranumit Rex Perpetuus Norvegiae, ale cărui relicve sunt păstrate cu veneraţie în catedrala din Trondheim. (Decedând înainte de Marea Schismă, sfântul Olaf este de asemenea recunoscut de Biserica ortodoxă). Astfel reîntremaţi, naufragiaţii italieni au putut să ajungă pe coasta norvegiană, de unde au revenit în Veneţia la începutul lui 1433, unde au făcut publice aventurile lor. Relatările acestor martori oculari întăreau informaţiile ajunse în Italia odată cu vizita regelui Daciei Eric al VII-lea, reconfirmând realitatea imaginii unei triadei de coroane aşezate pe fruntea monarhului danez. Această reprezentare cât se putea de fidelă în sec. XV-lea a fost astfel adoptată de Senatul veneţian care solicitase dările de seamă oficiale asupra acestei călătorii. Sintetizând informaţiile despre nordul Europei ajunse astfel la Veneţia, mapamondul lui Fra Mauro, din Ordinul camaldulez, realizat în jurul anului 1450, al cărui original este conservat în prezent la Biblioteca nazionale Marciana, plasa astfel cât se poate de firesc Datia la nord de Germania, cu precizarea în legendă: Datia e parte in isola e in tera fermo e confina cum Alemagna bassa 92 . Prin tipărirea rapoartelor misiunii lui Pietro Querini de către Ramusio în Navigazioni et viaggi, reprezentarea Daciei nordice avea să domine încă multă vreme spiritele cultivate ale Europei latine începând de la mijlocul sec. al XVI-lea încolo, graţie circulaţiei acestei lucrări populare şi accesibile (prin utilizarea limbii vernaculare). Fără să anticipăm prea mult, se poate vedea prin ce mecanisme intelectuale tocmai Veneţia, departe de a "crea" în mod inopinat vreo Dacie danubiană, va promova dimpotrivă cu energie ideea unei Dacii baltice chiar şi după "suprimarea" oficială a acesteia în 1537, prin ordinul regelui danez Cristian al III-lea.

Pierzând însă războiul contra Ligii hanseatice în 1435, Eric al VII-lea fu nevoit să renunţe la ducatul de Schleswig în favoarea conţilor de Holstein şi să abandoneze politica protecţionistă contra Hansei. Această pace defavorabilă stârni mari nemulţumiri, amplificate de o conduită din ce în ce mai haotică prin care regele şi-a pierdut una după altă coroanele Daciei, Suediei (1439) şi a Norvegiei (1440), ajungând pe urmă să îşi câştige existenţa ca un şef corsar bazat în insula Götland, abia într-un târziu putând reveni în ţinutul său de origine (de unde titlul "de Pomerania") 93 .

În ciuda acestui sfârşit lamentabil, prin alegerea reşedinţei sale în Copenhaga, pe atunci abia un orăşel obţinut din partea episcopului de Roskilde, controversatul Eric al VII-lea este totuşi la originea transformării acesteia în capitala regatului danez, având intuiţia formidabilelor avantaje ale poziţiei sale centrale în strâmtoarea Øresund, ce leagă Baltica de Marea Nordului și de Oceanul Atlantic. O altă iniţiativă însemnată a fost tentativa de a introduce o monedă proprie pentru triplul regat, cu scopul de a emancipa economia scandinavă de sub dominaţia comercială a Ligii Hanseatice. Astfel, inspirându-se din circulaţia monedei de tip witten din Nordul Germaniei, el a început baterea unei monede proprii la Naestved în 1397-1405. Pe urmă a continuat emiterea la 92 Il mappamondo di Fra Mauro Camaldolese descritto ed illustrato da D. Placido Zurla dello stess ' Ordine, Venezia, 1806, p. 18;Piero Falchetta, Fra Mauro's World Map: with a Commentary and Translations of the Inscriptions, Turnhout, Brepols, 2006, p. 118, 657, nr. 2588, 2599. 93 Knut Helle (ed.), The Cambridge History of Scandinavia, op. cit., p. 731-737.

Naestved şi la Lund a sterling-ului din aramă pură, spre marea nemulţumire a Hansei, a cărei economie se vedea astfel puternic concurată de noua arhitectură politică de la Kalmar. Indicată pe avers, inscripţia emiţătorului începând din 1397 era ERICUS: REX: D: S: N (adică Rex Dacie, Suecie et Noruegie), dezvoltată din 1424 încolo prin semnificarea originii divine a puterii regale (Dei gratia): ERIC: DI: GRA: REX: D: S: N (pe revers indicându-se monetăria) 94 de a face cu una din primele ocurenţe ale titlului de Dania, care nu avea să se impună, cum vom vedea, decât în prima treime a secolului al XVI-lea. În al doilea caz, titlul exact din 1443 ar fi fost de fapt cel de archirex regni Daciae 99 . Oricum, pentru istoricii scandinavi, pentru care Dacia este o formă banală pentru desemnarea Danemarcei medievale, această problemă se pune prea puţin. În orice caz, sensul ei era unul cu dublă ţintă: Cristofor al III-lea, ca rege al celor trei regate ale Uniunii de la Kalmar, deţinea o poziţie hegemonică. Dar, rămânând în acelaşi timp şi duce al Bavariei, adică un actor principal al Sfântului Imperiu, el accentua faptul că deţinea o putere imediat secundă doar împăratului romano-german. Aşa s-ar explica nu doar purtarea însemnelor regale daneze de către patru prinţi germani, dar şi introducerea în momentul încoronării de la Ribe a ceremonialului recitării Evangheliei lui Luca 2: 1, cu spada trasă din teacă, preluată din ceremonialul imperial, menită să pună în evidenţă rolul împăratului, şi pe cale de consecinţă şi a «arhiregelui», în calitatea lor de urmaşi ai lui Augustus 100 .

Căutând să îşi consolideze poziţia în interiorul Imperiului, Cristofor al III-lea s-a căsătorit în 1445 cu Dorothea, fiica lui Johannes de Hohenzollern, supranumit «Alchimistul», marchizul de Brandenburg, nepoată a împăratului Sigismund de Luxemburg 101 . După moartea neaşteptată a primului ei soţ în 1448, în calitate de regentă a Coroanei, tocmai Dorotheei i-a revenit sarcina să aleagă un succesor, printre mai mulţi candidaţi, ea preferându-l pentru frumuseţea lui bărbătească şi impresionanta sa forţă fizică pe Cristian de Oldenburg. Căsătorindu-se cu Dorothea în 28 octombrie 1449, acesta urcă, într-un mod cu totul neaşteptat, sub numele de Cristian I, pe tronul celor trei regate ale Nordului. Recunoscut ca rege al Norvegiei în 1450, el a beneficiat de pe urma alungării regelui Carol al VIII-lea al Suediei în 1457, când a ştiut să îşi atragă simpatiile prelaţilor şi marilor nobili suedezi, fiind încoronat ca rege al Suediei în acest an. Să remarcăm faptul că restaurarea Uniunii de la Kalmar în jurul coroanei regelui Daciei Cristian I în 1457 coincide cu încoronarea de la Siret a lui Ştefan al III-lea ca domn al Moldovei 102 . Însă în 1464 suedezii s-au răsculat, respingând din nou autoritatea daneză şi restaurându-l efemer pe Carol al VIII-lea. Nu va fi singura ocazie cu care, cum vom vedea, opoziţia suedeză a continuat să sfideze pretenţiile regelui Daciei şi Norvegiei de restaurare a Uniunii de la Kalmar 103 .

Cum am văzut, Francesco Filelfo caracteriza pe Cristian I ca un «re de tri reami: Datia, Norvegia et Soevia, potentissimo de gente ma poverissimo de denari». Încleştarea dintre Uniunea de la Kalmar şi Liga Hanseatică, pricinuită de tentativa monopolistă a lui Eric al VII-lea şi de punerea în circulaţie a unei monede concurente, a inhibat dezvoltarea economică a confederaţiei scandinave. Totuşi, Christofor al III-lea a reluat baterea de monedă după modelul german al witten-ului (în daneză hvid) în monetăria principală a regatului, la Malmö. Emisiunile sale poartă începând cu 1440 inscripţia CRISTOFER' REX: DACIE, îmbogăţită începând din 1444 -adică după încoronarea ca archirex Dacie -cu forma CRISTO': REX: D: S: N (adică rex Dacie, Suecie, Norvegie) 104 . În perioada celor nouă luni de interregn, consiliul regal a asigurat tranziţia monetară cu o emisiune specială purtând inscripţia MONETA REGNI DACIE. Odată cu preluarea puterii, Cristian I reia şi duce mai 99 Cum crede Jens E. Olesen, "Analyse und Charakteristik der Kalmarer Union", în vol. Zenon Hubert Nowak (ed.), Der Deutsche Orden in der Zeit der Kalmarer Union 1397-1521 (= Ordines militares; Colloquia Torunensia Historica 10, 1999), p. 9-32, aici p. 27. 100 Niels Skyum-Nielsen, "AErkekonge og aerkebiskop. Nye traek i dansk kirkehistorie 1376-1536", Scandia 23 (1955-1957), p. 1-101, la p. 45-47;), p. 1-101, la p. 45-47;Jens E. Olesen, "Archiregem Regni Daniae", Nowele. North-Western European Language Evolution, 21-22 (1993), p. 205-216, mai cu seamă p. 208-211. 101 Carsten Jahnke, "Two Journeys and One University: King Christian I and Queen Dorothea's Journeys to Rome and the Foundation of the University of Copenhagen", în vol. Kerstin Hundahl, Lars Kjaer, Niels Lund (ed.), Denmark and Europe in the Middle Ages, c. 1000-1525: Essays in Honour of Professor Michael H. Gelting, Farnhem, Ashgate, 2014, p. 139-153, aici p. 140-141. 102 Dan Ioan Mureşan, "Teoctist I şi ungerea domnească a lui Ştefan cel Mare", în vol. Dumitru Ţeicu, Ionel Cândea (ed.), Românii în Europa medievală (între Orientul bizantin şi Occidentul latin). Studii in onoarea Profesorului Victor Spinei , Brăila, Editura Istros, 2008, p. 303-416. 103 Knut Helle (ed.), The Cambridge History of Scandinavia,op. cit., Fritze Lindahl, "Danmarks mønter 1377-1448", Nordisk numismatisk årsskrift (Scandinavian numismatic journal), 1955, p. 73-92, consultat online: https://www.danskmoent.dk/artikler/lind1955.htm (cu reproduceri). Trebuie precizat că regii danezi produceau şi emisiuni monetare separate pentru Holstein sau Suedia, dar urmărirea acestora iese din zona de interes a prezentului studiu.

departe tipurile monetare ale înaintaşului său, subliniind ideea continuităţii (asigurate, reamintim, prin regina Dorothea, succesiv soţia celor doi). Intrată în conştiinţa publică, moneda daneză se mulţumeşte însă sub domnia lui Cristian I cu abrevieri extreme: CRISTIERN' REX D' (rex Dacie) sau CRISTIERN' D' G' R' D' (Dei gratia Rex Dacie) 105 .

Aceasta este contextul în care un mare umanist italian şi în curând suveran pontif -Enea Silvio Piccolomini (Pius al II-lea) -a realizat cea mai perspicace descriere a Danemarcei vremii sale în două din operele sale. În prima din ele, De viris illustribus, redactată între 1440-1450, Piccolomini furnizează un portret extrem de sugestiv al regelui Eric al VII-lea. Lăsând la o parte detaliile picante despre masculinitatea debordantă a personajului, vom poposi rapid doar asupra celor instituţionale. Notând înrudirea lui cu împăratul Sigismund (Ericus ex domo stetinensi ex fratre matris Sigismundi generis filius admodum juvenis Daciae atque Norvegiae regnum adeptus est), Piccolomini evocă în continuare întâlnirea dintre cei doi în drumul spre Ierusalim al regelui danez, inclusiv primirea fastuoasă din Veneţia, aspecte deja evocate mai sus. Un detaliu cu totul inedit este însă cererea, la întoarcerea din pelerinaj, de a fi primit în rândurile Ordinului teutonic, oferindu-se în schimb să cedeze acestuia regatele sale (Daciam ego vobis Norvegiamque Gothiamque relinquo, ut sit religionis; nec enim mihi quisquam est necessariorum, quem regno dignum aestimem. Vos bene haec regna gubernabitis atque illorum hominum proterviam compescetis; nam mihi parum obiedientes sunt). Deşi un asemenea proiect cadrează cu personalitatea lui Eric al VII-lea, el trebuie de asemenea văzut din perspectiva idealului cruciat al epocii. Aidoma a procedat, la sfârşitul vieţii Alfons I "Bătăiosul", imperator Hispaniae şi rege al Aragonului, care a lăsat prin testament coroana ordinelor religioase din Ţara Sfântă, lucru pe care aragonezii înşişi l-au refuzat însă. Realişti, conştienţi de opoziţia pe care un asemenea plan ar fi produs-o printre naţiunile scandinave care învăţaseră lecţia dureroasă a pruşilor, teutonii au declinat oferta în mod cavaleresc.

Totuşi, în faţa hybris-ului neînfrânat al regelui Eric, stările regatului s-au adresat direct împăratului Sigismund de Luxemburg pentru a-i solicita numirea unui nou suveran: Aceste informaţii preţioase se datorează poziţiei lui Enea Silvio Piccolomini în momentul scrierii lucrării De viris illustribus: secretar în cancelaria imperială a lui Frederic al III-lea. Regăsim aici cele două aspecte fundamentale puse în evidenţă de încoronarea din 1443. Cristofor al III-lea putea să se numească archirex regni Dania / Daciae tocmai pentru că, deja din vremea predecesorului său, Regnum Daciae putea fi considerat un archiregnum, dat fiind faptul că domina un conglomerat de patru coroane puse una lângă alta (Piccolomini socotea probabil Finlanda un regnum aparte). Dar în ciuda acestei hegemonii nordice, stările daneze recunoşteau totuşi un soi de preeminenţă împăratului romano-german, căruia îi solicitau intervenţia pentru a arbitra între ele şi rege, ba 105 Kolbjörn Skaare, "Coins and Mints", în vol. Phillip Pulsiano, Kirsten Wolf (ed.), Medieval Scandinavia: An Encyclopedia, Abington -New York, Routledge, 1993 1 , 2017 2 (Routledge Revivals: Routledge Encyclopedias of the Middle Ages), p. 101-104, aici p. 103. Detaliat, cu reproduceri, la Peter Christian Hauberg, Danmarks myntvaesen i tidsrummet 1377-1481, Copenhaga, 1886, consultat online: https://www.danskmoent.dk/hauberg/hbg4c.htm. 106 Enee Silvii Piccolominei postea Pii pp. II De viris illustribus, ed. A. van Heck. (Studi e Testi; 341). Città del Vaticano, 1991, p. 96-97; a se vedea în detaliu traducerea şi comentariul lui Michael Cotta-Schønberg, "Two Texts by Eneas Silvius Piccolomini on Denmark", 2010. Publicat online pe situl HAL Archives ouvertes: https://hal.archives-ouvertes.fr/hprints-00457736, p. 5-6.

chiar pentru a-l înlocui pe acesta. Este remarcabil faptul că, în ciuda acestor solicitări, tocmai sprijinul lui Sigismund -judecat aspru pentru a fi pus înrudirea sa cu Eric deasupra raţiunii de stat -ar fi permis lui Eric să se menţină pe tron mai mulţi ani la rând, în ciuda puternicei opoziţii interne. Abia după moartea lui Sigismund (1437) vărul său a putut fi depus. Totuşi, stările scandinave au recurs din nou la autoritatea lui Albert de Habsburg, rege al romanilor între 1437-1439, pentru a obţine numirea lui Cristofor al III-lea, ducele Bavariei, în fruntea Uniunii de la Kalmar restaurate. Cum a remarcat în acest sens Michael Cotta-Schønberg, profund cunoscător al activităţii şi operei lui Pius al II-lea, aceste exemple sunt desigur în perfectă coerenţă cu argumentele aceluiaşi Piccolomini din tratatul său de gândire politică, de orientare ghibelină, De ortu et auctoritate imperii Romani (redactat în 1446 pentru Frederic al III-lea), în care secretarul imperial reitera argumentele clasice în sprijinul ideii de autoritate universală a împăratului Sfântului Imperiu Roman107 . Observăm cum se concretizează astfel instituţional ideea, afirmată în vremea Conciliului de la Konstanz, a apartenenţei Danemarcei la "naţiunea germană": prin originile germanice comune ale naţiunilor scandinave, prin rolul dominant al unor suverani de origine germană ajunşi în fruntea lor, în fine prin intervenţia împăraţilor, la solicitarea stărilor daneze, în afacerile politice scandinave.

În celebrul său tratat de geografie istorică a Creştinătăţii, De Europa, încheiat de Enea Silvio Piccolomini, devenit cardinal, chiar înainte de alegerea sa pontificală (1458), umanistul toscan procedează la descrierea întregii Scandinavii sub capitolul închinat Danemarcei. Acest unghi de atac nu era decât consecinţa epistemologică a hegemoniei daneze asupra regiunii. Observăm dificultăţile unei terminologii etnice confuze pe care Piccolomini trebuie să le înfrunte pentru a degaja un tablou coerent: apropierea dintre dani şi daci, dintre suedezi -goţi / geţi, similitudinile dintre cimbri (germanici) şi cimerieni (iranofoni). Bazându-se pe Iordanes, umanistul italian înţelege însă rolul acestei regiuni în geneza marilor mişcări de populaţie de la sfârşitul Antichităţii. Remarcăm pe urmă tensiunea dintre cunoaşterea faptului că Norvegia şi Rusia au o frontieră comună nordică, dar în acelaşi timp percepţia Suediei (şi Finlandei) ca un arhipelag complet înconjurat de apă. În acelaşi timp, cardinalul toscan are meritul de a fi înţeles dimensiunea maritimă ca liant al acestui vast ansamblu nordic al Europei, între Atlanticul de nord şi Marea Baltică.

Hoc loco, quoniam Saxoniae Dania jungitur, priusquam Germaniae reliquas partes absolvo, de ipso Daniae regno vicinisque regionibus in aquilonem versis aliqua referre institui non indigna cognitu. Tria sunt in septentrionem vergentia regna sibi invicem cohaerentia: Danorum, quod hodie Dacum [lege Dacorum] appellant, Sveciorum ac Norvegiorum. Dania (sive Daciam dicere volumus, consuetudini servientes) Germaniae portio est, cheronnesi habens formam. (...). Suecia cincta undique mari plures continet insulas, inter quas Scandavia est apud Veteres late memorabilis. Hinc quoque populorum innumerabilis multitudo egressa omnem olim Europam armorum turbine ac procella involvit; nam Gothi, qui

Fără să ne angajăm într-un comentariu detaliat, realizat deja de Michael Cotta-Schønberg 109 , notăm doar criza de percepţie, introdusă de erudiţia umanistă, între terminologia clasică şi cea medievală. Cunoaşterea critico-istorică a lucrării Getica a lui Iordanes, precum şi a geografiei antice, i-au permis lui Piccolomini să distingă clar atât între Dacia antică (pontică) şi cea medievală (baltică), cât şi între accepţiunea politică (Dacia) şi cea vernaculară (Dania). Este începutul criticii istorico-filologice care va duce la impunerea oficială a acesteia din urmă începând cu domnia lui Cristian al III-lea (1533-1559). Totuşi, deşi avansează cu precizie această corecţie umanistă, Piccolomini nu notează mai puţin insistent utilizarea curentă a terminologiei "dacice": astfel "danii" sunt "numiţi îndeobşte daci", câtă vreme Dacia este "numele obişnuit" al Daniei. În fine, Dacia este numită "astăzi de către germani Danorum Marchia", i.e. Danemarca. Se remarcă faptul că, de fiecare dată când se prezintă structura regală tripartită, Piccolomini părăseşte registrul umanist şi îl adoptă în mod natural pe cel al uzanţelor politice oficiale.

Tocmai aşa va proceda papa Pius al II-lea, ca de pildă în charta de confirmare, emisă în 1462, a donaţiilor făcute de regele Cristian I şi de soţia sa Dorothea capelei Sfintei Treimi şi a celor Trei Regi (magi) din Roskilde -cult imperial prin excelenţă a relicvelor depuse din 1160 la Köln de împăratul Frederic I -în care unii specialişti au văzut actul de întemeiere (sau cel puţin de reînnoire) de către cei doi suverani al Ordinului danez al Elefantului.

Cum itaque, sicut ex charissimi in Christo filii nostri, Christierni regis Dacie illustris institutione percepimus, ipse quandam confraternitatem, pro piis exercendis operibus, sub vocabulo S.S. Trinitatis, passionis Domini nostri Jesu

Christi et beate Marie, de qua idem rex et charissima in Christo filia nostra, regina Dacie illustris, ne non multi principes et nobiles et ipsius regis consiliarii existunt, de novo constituerit... 110 .

În Scandinavia catolică măcinată de lupte intestine apelurile repetate papale în favoarea cruciadei anti-otomane nu puteau avea decât un efect limitat. Astfel, papa Calixt al III-lea (1455-1458) îl informa în 1456 pe cardinalul Juan Carvajal, legat pontifical în Ungaria, că scrisese nu doar împăratului, regilor Ungariei, Poloniei, Daciei şi Suediei (la această dată cele două regate erau separate), dar şi electorilor imperiali şi tuturor prinţilor şi statelor catolice, cerându-le să trimită ambasadori la Roma cu scopul de a negocia termenii unei cruciade 111 . Cum se ştie, entuziasmul primului papă Borgia în favoarea cruciadei a fost dezminţit când, în urma victoriei de la Belgrad (1456), flota pontificală a fost singura care a intervenit, cu prea puţine rezultate concrete, în Orientul creştin. Totuşi, papa numea în 1457 atât un colector papal pentru Scandinavia, în persoana lui Marino de Fregeno, destinat să strângă banii pentru "preasfânta cruciadă" (sanctissime cruciate), cât şi un nou episcop de Bergen, Paolo Giustiniani, cu misiunea de a reconcilia pe regii Danemarcei şi Suediei, Cristian I şi Carol al VIII-lea Knutsson. La sosirea acestuia însă, Cristian devenise deja şi rege al Suediei, ceea ce noul episcop se grăbea să anunţe, plin de speranţe, papei 112 . Astfel, în ciuda tărăgănărilor regelui, Uniunea de la Kalmar participa la efortul rezistenţei anti-otomane prin contribuţii financiare însemnate, recoltate de agenţi fiscali întreprinzători trimişi de Roma sub autoritatea lui Marino de Fregeno, chiar până în Groenlanda. Recuperarea coroanei sudeze între 1457 şi 1464 a fost însă de prea scurtă durată pentru a permite lui Cristian I să se dedice altor proiecte de anvergură. Astfel, profitând de sprijinul continuu al unei părţi a aristocraţiei şi a burghezilor din Stockholm, regele Carol al VIII-lea reveni pentru o a doua (ianuarie 1464-ianuarie 1465) şi o a treia domnie (1467-1470). Pe patul de moarte, el numi ca regent al Suediei pe fiul surorii sale, Sten Sture, asigurându-se astfel de faptul că rezistenţa suedeză avea să continue cu aceeaşi tenacitate şi după dispariţia lui.

În 1471, a fost convocată la Regensburg o Dietă imperială lărgită pentru a răspunde atacurilor otomane, care începând din 1469 încălcau frontiera sudică a Imperiului. Sosirea personală a împăratului, care fusese absent la acest tip de manifestări din 1454, a adus nu doar participarea principilor germani, dar şi a unui legat pontifical (cardinalul Francesco Todeschini Piccolomini, viitorul papă Pius al III-lea) şi a ambasadorilor altor state europene (Danemarca, Ungaria, Polonia, Veneţia, şi Burgundia). Astfel, dintr-o simplă Dietă a Imperiului (Reichstag) ea deveni, fără precedent, o Dietă a Creştinătăţii (Christentag) 113 . Supralicitând cu scopul de a obţine sprijinul imperial în lupta contra opoziţiei condusă de Sten Sture (mai târziu numit "cel Bătrân"), delegaţia daneză a venit la Dietă cu un proiect de proporţii semi-continentale. Potrivit acestuia, o flotă veneţiană trebuia să creeze o diversiune în Balcanii occidentali, prin debarcarea a 10.000 de soldaţi meniţi să atragă armata otomană. Aceasta ar fi dat răgazul necesar armatei lui Cristian I, întărită cu contingente din Anglia, Scoţia şi Brandenburg, să străbată Rusia (să înţelegem aici Ruthenia polono-lituaniană sau Moscovia?) şi să atace Imperiul otoman dinspre Dunăre (trecând adică prin Moldova). Deosebit de optimist, reprezentantul danez conta pe o înaintare până la… Ierusalim, nici mai mult nici mai puţin. Acest plan puţin realist se baza de fapt, cum explică Janus Møller-Jensen, pe profeţiile sfintei Brigitta, care anunţase în secolul al XIV-lea că Ierusalimul urma să fie eliberat de către un rege danez numit Christopher, în vremea domniei unui împărat al cărui nume începea cu litera "F" -Frederic al III-lea 114 .

Singura piedică în faţa acestui ambiţios proiect rămânea opoziţia suedeză, probabil vizată în subsidiar prin această cruciadă a regelui prin Rusia. Denunţând ceea ce era pentru el o uzurpare a drepturilor sale legitime ca rege încoronat al Suediei, Cristian I invadă regatul vecin în acelaşi an cu o flotă de război menită să blocheze oraşul Stockholm şi o puternică armată terestră destinată să pună capăt odată pentru totdeauna rezistenţei. Însă rebelii suedezi, conduşi de Sten Sture, au zdrobit armata de invazie daneză în marea bătălie de la Brunkeberg (Brunkebjerg), în preajma capitalei, în ziua de 10 octombrie 1471. În cumplita încleştare, devenită simbol al independenţei suedeze, Cristian I însuşi a fost grav rănit de o săgeată care i-a străpuns obrajii 115 . Această rană dureroasă şi înfrângere umilitoare au mai domolit ardoarea cruciată a lui Cristian I, fără însă a o răci de tot. Scăpat ca prin miracol de o moarte sigură, el făcu legământ să meargă în penitenţă, ca pelerin, în Cetatea sfântă a Creştinătăţii occidentale -Roma. § 5.

Duci şi voievozi de la marginile Sfântului Imperiu Roman al Naţiunii Germane

În acest context trebuie aşadar plasată marea vizită oficială a lui Cristian în Italia, traversând Germania, din anul 1474 116 . Pe ziua de 9 ianuarie, din castelul său din Segeberg (Holstein), Christiernus Dei gratia Dacie, Svecie, Norwegie Slavorum Gottorumque rex, dux 113 Dan Ioan Mureşan, "Bessarion's «Orations against the Turks» and Crusade Propaganda at the Große Christentag of Regensburg (1471)", în vol. Norman Housley (ed.), Reconfiguring the Fifteenth-Century Crusade, Palgrave Macmillan, London, 2017, p. 207-243, cu bibliografia aferentă. 114 Planul detaliat, în limba germană, publicat în Gabriele Annas şi Helmut Wolff, Deutsche Reichstagsakten unter Kaiser Friedrich III. Abt. 8. 1468-1471: Verzeichnisse und Register, Göttingen, Vandenhoeck & Ruprecht, 2001 (Deutsche Reichstagsakten, 22), vol. II, p. 611-613;cf. analiza lui Janus Møller-Jensen, Denmark and the Crusades, op. cit., p. 100. 115 Knut Helle (ed.), The Cambridge History of Scandinavia,op. cit., Caspar Paludan-Müller, "Kong Christiern den Førstes Reiser i Tydskland og Italien i Aarene 1474 og 1475", Dansk Historisk Tidsskrift, 2/5 (1880), p. 241-347; Johannes Lindbaek, "Dorothea, Kristiern den førstes dronning og familien Gonzaga", Dansk Historisk Tidsskrift, 7/3 (1900-1902), p. 455-512, aici p. 478-495; Oscar Browning, The Life of Bartolomeo Colleoni of Anjou and Burgundy, fără loc, The Arundel Society, 1891, p. 57-72 (traducerea Cronicii ducatului de Holstein); Bortolo Belotti, "Una visita del re di Danimarca all'Italia nel 1474", Emporium. Rivista mensile illustrata d'arte e di coltura, 53 (1921), p. 22-33; Rodolfo Signorini, "Cristiano I in Italia", Il Veltro 25 (1981), p. 23-57; Carsten Jahnke, "Two Journeys and One University", art. cit., la p. 144-147.

Sleszwicenties, comes Holtzacie, Stormarie, Oldenburg et Delmenhorst scria marchizului de Mantova, Ludovico de Gonzaga (1444-1478), affini nostro carissimo, aducându-i la cunoştinţă dorinţa de a îndeplini proiectul de a se deplasa personal în pelerinaj ex voto limina beatorum Petri et Pauli apostolorum in urbe Romana, solicitându-i un salvconduct. Apelativul indicând înrudirea celor doi se explică prin faptul că Ludovico se căsătorise în 1433 cu Barbara de Brandenburg, fiica marchizului Johannes de Hohenzollern, aşadar sora Dorotheei, regina Daciei.

Cunoaştem, graţie jurnalului (Diarii) cancelarului milanez Cicco Simonetta, atât compoziţia delegaţiei care îl însoţea pe Cristian cât şi traseul urmat din Holstein până la Roma. Astfel în Copia de la compagnia de la Maestà del Re de Datia posedăm o listă detaliată, conţinând numele fiecărui membru de seamă al suitei regale daneze, specificând pentru fiecare şi numărul de cai utilizaţi pentru drumul către Roma Italiei117 . Notăm astfel prezenţa, alături de înalte figuri ale curţii daneze, şi a ducelui Ioan de Saxonia, companion de rută pe întregul parcurs. Aflăm că delegaţia daneză utiliza astfel 149 de cai, din care 36 aparţineau personal regelui şi 17 ducelui saxon. Mai mult, Simonetta adaugă chiar şi o listă cu traseul amănunţit al călătoriei lui Cristian I de la Lübeck până la Milano, specificând pentru fiecare etapă numărul de leghe, atât germane cât şi lombarde: El camino et viagio facto per il Re de Datia fin ad Milano in Allamagna bassa118 . Se poate astfel măsura calitatea cu totul remarcabilă a informaţiilor precise şi verificate pe care reţeaua diplomatică a lui Cicco Simonetta a putut-o obţine cu referire la regele Daciei.

În drumul său spre Roma, Cristian I a ajuns pe 8 februarie în orăşelul Rothenburg ob der Tauber, unde a fost întâmpinat "cu pompă imperială" de împăratul Frederic al III-lea şi de fiul acestuia, ducele Maximilian. Regele Daciei şi împăratul romanilor au petrecut împreună o săptămână întreagă, discutând numeroasele probleme interne şi externe de care se lovea atunci Sfântul Imperiu. Cu această ocazie, în semn al preţuirii de care se bucura pe lângă împărat, Cristian a obţinut una din concesiile cele mai importante din istoria relaţiilor dintre regatul Daciei şi Sfântul Imperiu Roman. Este vorba de ridicarea comitatului de Holstein (Holsatia în latină) la rangul de ducat şi acordarea lui ca feud imperial regelui Danemarcei, ca bază a unor relaţii şi mai strânse între cele două state.

În urmă cu peste un deceniu, am redeschis dosarul relaţiilor dintre dinastia de Habsburg şi spaţiul românesc, care nu încep cu Maximilian I, cum se ştia atunci, ci cu părintele acestuia Frederic al III-lea. După încoronarea lui Frederic ca împărat în 1452, acesta a inclus regatul Ungariei sub protecţia imperială, făcând din Iancu de Hunedoara, numit căpitan general al Ungariei (şi comite de Bistriţa) vârful de lance al reacţiei imperiale la asediul Constantinopolului. Am putut astfel contextualiza pentru prima oară importanta scrisoare cruciată a lui Frederic al III-lea adresată lui Mehmed al II-lea119 . Cum istoriografia română, în ciuda înfiripărilor sale firave în comparaţie cu medievistica occidentală, nu se remarcă întotdeauna printr-un spirit constructiv, rezultatele cercetărilor noastre au fost pe urmă fie tăinuite, fie însuşite în mod tacit. Se poate totuşi constata un interes crescut faţă de rolul Habsburgilor, dar care câteodată pare să atingă proporţii hiperbolice, chiar de-a dreptul irealiste. De aceea considerăm necesar să ne oprim asupra implicaţiilor mai largi ale întâlnirii dintre Frederic al III-lea şi Cristian I, cu scopul redimensionării realiste a unora din aserţiunile la care ne referim.

Să notăm întâi de toate conjunctura cu totul particulară în care regele Daciei se întâlnea atunci cu împăratul romanilor. Doar câţiva ani mai înainte, în contextul marii Diete a Creştinătăţii de la Regensburg din 1471, titulatura oficială a Sfântului Imperiu a suferit un adaos de mare însemnătate 120 . O astfel de modificare a titulaturii nu se mai petrecuse de la 1158, când Frederic I Barbarossa, cu prilejul Dietei de la Roncaglia, alipise adjectivul Sacrum titlului de Romanum Imperium, pentru a sublinia expressis verbis caracterul sacral al Imperiului, emulând astfel sanctitatea Bisericii Romane, cu care intra într-un conflict acerb pentru restaurarea honor Imperii, ştirbit de tentativa pontificală de înfeudare a împăratului. Nu întâmplător, în vremea lui Frederic al III-lea, când a renăscut mitul lui Frederic I, începu să fie utilizat adaosul Nationis Teutonicae, la cazul genitiv singular, ceea ce corespundea versiunii germane Heiliges Römisches Reich Deutscher Nation 121 . S-a crezut multă vreme că primele ocurenţe ale acestui titlu ar fi din jurul anului 1474. Însă contribuţiile istoricului elveţian Claudius Sieber-Lehmann au arătat fără putinţă de tăgadă că este vorba de anul 1471, mai exact de contextul Dietei de la Regensburg 122 . De pildă, apelul Comisiunii imperiale din 6 iulie 1471 pentru organizarea unui "kristenlichen Zug wider die Türken auss dem heiligen Römischen Reiche teutscher nacion" 123 . La acesta corespunde mesajul dintr-o scrisoare nedatată a împăratului Frederic al III-lea către ducele Saxoniei, păstrată în arhivele de la Weimar, dar care se plasează tot în acest context, privind necesitatea unei campanii anti-otomane în virtutea Cristenlichen Namen Ere und Stannde des heiligen Romischen Reichs Teutsche Nacion 124 . Toate celelalte ocurenţe similare din anul 1471 sunt, într-un fel sau altul, conectate la marele eveniment al Creştinătăţii 125 .

Din păcate, traducerea încetăţenită în limba română a acestui titlu este cea de "Sfântul Imperiu Roman de Naţiune Germană" 126 , deşi aceasta este nu doar incorectă gramatical, ci şi profund inexactă din punct de vedere istoric. Traducerea corectă a conceptului politic de Sacrum Imperium Romanum Nationis Germanicae, cu respectarea cazului genitiv, este cea de Sfântul Imperiu Roman al Naţiunii German(ic)e. Precizarea nu relevă de pedanterie şi o corectare oficială a versiunii româneşti se impune cu necesitate. Cu atât mai mult cu cât în istoriografia germană s-a purtat o lungă dezbatere privind natura, deci sensul, acestui genitiv. Pentru unii istorici ar fi fost vorba de un genitivus possessivus, caz în care teutsche Nation ar fi reprezentată ca proprietară a Reich-ului. Pentru alţii, ar fi vorba de un genitivus definitivus / explicativus, sens în care teutsche Nation ar fi o parte determinată a unui Reich supranaţional. Reluând însă chestiunea din perspectiva istoriei conceptuale (Begriffsgeschichte) a lui Reinhart Koselleck, istoricul Peter Moraw a conchis că această opoziţie era una irelevantă, primul sens sprijinindu-se în realitate pe al doilea 127 . Oricum ar fi, este totuşi imperios ca în limba română genitivul din această titulatură să fie reprodus cu fidelitate conceptuală.

În opinia noastră, noul apendice explicativ nu putea avea ca vocaţie să sublinieze coloratura etnică germană a Imperiului, deoarece acesta -ca orice imperiu -era unul multietnic prin definiţie, numărând printre locuitorii săi nu doar germani de toate soiurile, dar şi cehi, italieni, francezi, rheto-romani, flamanzi, olandezi, polonezi, sorabi, sloveni etc. Funcţia sa reală era de fapt afirmaţia viguroasă de către naţiunea germană -devenită actor politic odată cu Conciliile de la Konstanz şi Basel -a dreptului său de proprietate exclusivă asupra acestui Imperiu roman 128 . Dacia, p. 14, 22, 48, 130. Dar deja la Nicolae Iorga, Originea și desvoltarea statului austriac: zece lecții făcute la Iași în 1917, Bucureşti, I. E. Torouţiu, 1938 2 , p. 93: "Sfântul Imperiu Roman de naţie germanică"; Idem, Cugetare şi faptă germană: zece lecții făcute la Iași în 1917, Bucureşti, I.E. Torouţiu, 1938 2 , p. 39, 52: "împăraţi romani de naţie germanică", deşi referinţele la "naţiunea germană" nu apar de fapt în surse decât din secolele XIV-XV. 127 Peter Moraw, "Reich", în vol. Otto Brunner, Werner Conze, Reinhart Koselleck (ed.), Geschichtliche Grundbegriffe. Historisches Lexikon zur politisch-sozialen Sprache in Deutschland, vol. I-VIII, Stuttgart, 1972-1997, aici vol. V (1984), p. 423-456, la p. 454-456. 128 Alfred Schröcker, Die deutsche Nation: Beobachtungen zur politischen Propaganda des ausgehenden 15. Jahrhunderts, Lübeck, Matthiesen 1974, (col. Historische Studien, 426).

Scopul imediat al acestei poziţionări programatice era unul dublu. Mai întâi, necesitatea apărării frontierelor ameninţate ale Imperiului, atât contra turcilor din Orient cât şi "turcilor occidentali" cum erau numiţi atunci burgunzii 129 . Pe urmă, această afirmaţie viza îndepărtarea concurenţei pentru tronul imperial a unor candidaţi de origine etnică diferită la rangul de rex Romanorum, treapta prealabilă a unei încoronări imperiale după dispariţia, îndelung (şi în zadar) aşteptată a longevivului Frederic al III-lea. Este vorba de cehul George Poděbrady, francezul Carol Temerarul sau româno-maghiarul Mathias Corvin 130 . Concretizarea acestei excluziuni principiale a fost în 1486 alegerea contestată, dar validată de papa Inocenţiu al VIII-lea pus în faţa faptului împlinit, a lui Maximilian de Habsburg ca rex Romanorum. Pe termen lung însă, proprietatea naţiunii germane asupra Imperiului era dirijată împotriva pretenţiilor Papalităţii înseşi de a-l crea împărat pe rex Romanorum, după validarea printr-o anchetă a persoanei în cauză, printr-o încoronare efectuată la Roma. Acest intervenţionism -fondat pe Donaţia lui Constantin, document dezminţit în prima jumătate a secolului al XV-lea de Nicolaus Cusanus şi de Lorenzo Valla -era cu atât mai resimţit cu cât papii Renaşterii se identificau din ce în ce mai mult cu naţiunea italică. Exclus parţial din procedura ascensiunii la Imperiu prin Bula de Aur de la 1356 (care conferea această atribuţie exclusiv prinţilor electori), rolul papei nu a mai fost păstrat decât în virtutea tradiţiei, inerţiei şi interesului. Papa a fost scos din sistem tocmai în timpul împăraţiei lui Maximilian I, care a renunţat în cele din urmă la încoronarea pontificală, devenită un simplu accesoriu tocmai pentru că, odată cu el, şi prin el, Imperiul devenise o proprietate a naţiunii germane, în conformitate cu noua sa titulatură programatică. Ïncoronarea de la Bologna din 1530 a fost ultimul act al acestei lente separaţii, având ca menire afirmarea unităţii Creştinătăţii în faţa atacului lui Soliman Magnificul din 1529 şi a Reformei, prin reconcilierea celor două instituţii după jaful Romei de către imperiali în 1527.

Întâlnindu-l la Rothenburg pe Frederic al III-lea, regele Cristian I făcea aşadar o vizită oficială "la cel mai înalt nivel" tocmai celui care încarna instituţional proprietatea naţiunii germane asupra teritoriului Sfântului Imperiu Roman. Se înţelege astfel de ce întrevederea a fost consacrată soluţionării problemelor legate de stăpânirea daneză asupra Holsteinului şi a teritoriilor învecinate, mai cu seamă Ditmarchia (Dithmarschen), o mică regiune situată în sudul peninsulei Jutlanda, la nordul estuarului Elbei 131 . Cronica Ţării Holsteinului precizează că regele a atras atenţia lui Frederic al III-lea asupra rezistenţei "republicii ţărăneşti" a locuitorilor Ditmarchiei, "care nu vor să se supună nimănui", cerând concesiunea acestora prin autoritate împărătească, pe motivul că "nu se cuvenea ca acest popor să trăiască fără o curte sau un domn". Mai mult, regele solicita adăugarea acestui teritoriu la Holstein şi Stormarchia, deja supuse lui, cu scopul reunirii lor într-un unic ducat. Împăratul a răspuns favorabil, făcând din cele trei ţări un singur ducat, ducatul de Holstein, acordându-l regelui, investindu-l printr-o bulă de aur cu titlu de fief (literalmente, un hrisov) 132 . Documentul la care Cronica face referire s-a conservat, fiind emis în ziua de 14 februarie 1474 şi prevăzut cu un somptuos sigiliu imperial de aur.

129 Claudius Sieber-Lehmann, "Teutsche Nation und Eidgenossenschaft...", p. 599-602. 130 Nuanţa a scăpat astfel complet lui Alexandru Simon, Al treisprezecelea apostol. Valachorum regulus, Cluj-Napoca, Argonaut, 2017, care recuză superficial ideea imperială romană a lui Mathias Corvin (p. 218-219), propusă totuşi de un cunoscător uriaş al subiectului de talia lui Vilmos Fraknói, avansând împotriva ei strania interpretare după care toată cariera lui Mathias Corvin s-ar fi redus la idealul provincial al unui simplu "crăişor al valahilor" (Valachorum regulus), deşi acesta nu era un titlu, ci o remarcă depreciatorie a adversarilor săi. Potrivit acestei reconstrucţii neverosimiledin care Re de Dacia face parte ca o "cheie de boltă" (p. 229-242) -după ce pe parcursul întregii sale domnii Mathias I s-a străduit să adune cât mai multe coroane şi teritorii, râvnind chiar şi la titlul imperial, spre sfârşitul vieţii ar fi fost cuprins subit de febra împărţirii regatului "augmentat" al Sfântului Ştefan al Ungariei cu celălalt "crăişor al valahilor", Sfântul Ştefan al românilor. Caracterul ucronic al unei asemenea interpretări, scrisă sub semnul programatic al "refacerii trecutului dorit", o situează în afara domeniului ştiinţei. Pentru a înţelege decalajul definitiv al unor astfel de abordări meta-realiste faţă de mersul actual al ştiinţei, ajunge să se compare această lucrare cu András Kubinyi, Mathias Rex, trad. Andrew T. Gane, Budapesta, Balassi, 2008 şi Marie-Madeleine de Cevins, Mathias Corvin: Un roi pour l'Europe centrale (1458-1490) Cum se poate observa, prin această proză densă şi solemnă, într-o limbă imperială moştenită din retorica lui Pietro della Vigna, împăratul Frederic al III-lea nu doar că recunoştea în modul cel mai oficial posibil titlul de rege al Daciei al lui Cristian I, dar îl lega pe acesta strâns de Imperiul Roman prin crearea ad hoc (erectum et constitutum) a noului ducat imperial de Holstein (Holsatia în latină), acordându-l imediat ca fief (in feodum dedimus concessimus), printr-o ceremonie suzerano-vasalică efectuată personal între cei doi suverani. Martorii atestând autenticitatea acestui impunător hrisov imperial erau doi prinţi electori: Adolf, arhiepiscopul de Mainz şi Albert Achilles, marchizul de Brandenburg, dar şi însuşi fiul împăratului, în calitate de duce de Austria. Prezent la acest eveniment aşadar, Maximilian -ales în 1486 rege al Romanilor, urmând la tron după moartea părintelui său în 1492 ca împărat ales -se obliga în mod egal să recunoască, să conserve şi să apere toate drepturile noului vasal al Sfântului Imperiu. În schimbul acestei concesii, Cristian I se angaja să trimită trupe daneze pentru a ajuta Imperiul să lupte împotriva atacurilor otomane 134 . Confruntată cu acest hrisov solemn din 1474, opinia potrivit căreia cei doi împăraţi ar fi consimţit în 1489, în condiţiile negocierilor cu inamicul lor ereditar Mathias Corvin, să îşi abandoneze fidelul vasal danez, smulgându-i titlul de Re de Dacia pentru a-l conferi lui Ştefan cel Mare, apare ca fiind cel puţin hazardată. De fapt, ea contravine flagrant realităţilor dreptului feudal care structura funcţionarea internă a Sfântului Imperiu Roman. Aidoma vasalilor, şi suzeranii aveau obligaţii faţă de cei dintâi, în primul rând cea de garantare şi de protecţie legală a drepturilor lor.

În lumina acestui document de o crucială importanţă, trebuie revăzută aşadar aserţiunea recentă potrivit căreia Ştefan cel Mare ar fi fost în vreun fel numit voievod al Moldovei sau al Valahiei în 1473 tocmai de către Frederic al III-lea, transformându-l astfel într-un vasal al Sfântului Imperiu Roman al Naţiunii Germane. Această aserţiune se bazează pe o interpretare mai veche a lui Alexandru Simon, reluată de asemenea în volumul Re de Dacia... (într-un loc care sfidează însă orice cronologie) 135 . Izvorul în discuţie a fost publicat de mai multe ori, sub aspectul unui text regrupat, ca şi când ar constitui un document în sine, pe baza căruia s-a solicitat acceptarea ideii unei legături vasalice între Ştefan cel Mare şi "celălalt Imperiu", mai exact împăratul Frederic al III-lea, în calitatea sa de rege al Ungariei.

Confruntat cu ediţia originală, se poate observa însă că avem de a face cu o citare greşită din care decurge o reproducere infidelă, pe baza căreia se operează o evaluare incorectă a documentului în chestiune. Într-adevăr, în Regesten Kaiser Friedrichs III., "documentul" în chestiune nu figurează doar sub nr. 3539, cum ni se comunică în mod inexact, ci la numerele 3534-3542, pentru simplu motiv că avem de a face cu mai multe note extrase dintr-un registru de taxe (Taxregister) al cancelariei imperiale. Acesta nu conţine deci documentele ca atare, ci doar extrasele de cont care atestă eliberarea acestora, fiecărui adresant fiindu-i trimisă câte o scrisoare diferită, misive care însă nu au fost încă descoperite. Tot acest pachet de documente a fost emis în 6 noiembrie 1473, în beneficiul patriarhului latin al Antiohiei, Ludovico Severi da Bologna, într-un mod gratuit, din cauza sărăciei acestuia (la bază, un frate "cerşetor" franciscan) 136 . Nu este vorba de altceva decât de o serie de salvconducte (pasbrief) adresate mai multor state prin care beneficiarul trebuia să treacă pentru a ajunge la curtea lui Uzun Hasan. Prin urmare, aceste "intrări" ale registrului de taxe se prezintă de fapt în felul următor:

de "ţar", inserat în Letopiseţul oficial al Moldovei şi utilizat în aclamaţiile liturgice ale ierarhilor Bisericii sale 138 . Nu contează că acest act esenţial al politicii domnului Moldovei este minimizat fără nici un argument serios, prin vane strategii retorice, de către mai tânărul autor clujean, ale cărui extravaganţe hermeneutice sunt relativ notorii. Nu rămâne însă mai puţin faptul că acest titlu apare în surse istorice reale. Urmează deci să examinăm în continuare conţinutul a ceea ce a înţeles Alexandru Simon să pună în locul lor, anume ideea unei dependenţe a Moldovei de Frederi c al III-lea sau existenţa însăşi a unei coroanei pontificale de Re de Dacia acordate, chipurile, lui Ştefan al III-lea.

Ideea că ar fi vorba de o numire a lui Ştefan ca un căpitan (capitaneo) al împăratului Frederic al III-lea pare să fi apărut în 2007. Ea se fondează concret pe analogia cu alt capitaneo din aceeaşi listă, Martinus Gostoldo din Thino, oraş identificat de autor ca fiind Knin (în Croaţia) 139 . Pare să se ignore că oraşul Knin se afla de fapt în componenţa Ungariei şi că, în condiţiile conflictului dintre Mathias Corvin şi Frederic al III-lea, acesta din urmă nu putea numi nici un "căpitan" pe teritoriul Sfintei Coroane. Destul de curios, în ultima lucrare, deşi Knin din Croaţia continuă să apară, se mai adaugă precizarea că ar putea fi vorba şi de un anume "Martin Gasztold, voievodul Kievului, mai probabil". Nu ştim ce îl va fi mânat pe acest autor la un asemenea adaos nu tocmai anodin şi nici de ce consideră noua identificare mai verosimilă. Ce ştim doar este că ultima cercetare în istoriografia română care s-a aplecat asupra figurii acestui Martin Gasztold ne aparţine 140 . Aşadar, putem afirma cu tărie că salvconductul dat lui Ludovico da Bologna l-a privit într-adevăr pe voievodul polonez al Kievului din marele ducat al Lituaniei, cu atât mai mult cu cât în studiul nostru am pus în evidenţă chiar şi existenţa unei bule pontificale remisă personal cu această ocazie de patriarhul latin de Antiohia în mâna lui Martin Gasztold. Apariţia neaşteptată a acestui personaj până acum ignorat confirmă faptul că Alexandru Simon a recitit recent studiul nostru dedicat lui Girolamo Lando, putând astfel să se lămurească, în fine, cum stau lucrurile de fapt cu eroarea pe care a introdus-o şi perpetuat-o vreme de un deceniu în istoriografia română. Deloc straniu însă, referirile la studiul respectiv au dispărut cu desăvârşire din bibliografia lucrării, chiar şi în locul în care menţionarea sa era absolut obligatorie, conform bunelor uzanţe academice: referitor la misiunea ambasadorului veneţian Emanuele Gerardo în favoarea patriarhului latin Girolamo Lando, câtă vreme cercetarea în chestiune este singura din istoriografia problemei publicată în lume care se ocupă (pe mai mult de o sută de pagini) de acest aspect 141 .

Dar, deşi a operat în regim tardiv această rectificare, Alexandru Simon pare să nu realizeze în ce măsură restaurarea adevăratei identităţi a căpitanului de Thino, i.e. Martin Gasztold de Kiev, ruinează definitiv vechea lui interpretare. Desigur, nimeni nu poate susţine că Gasztold ar fi fost făcut căpitan al Kievului de către împăratul Frederic al III-lea, câtă vreme se ştie în mod precis că a fost numit în această funcţie de regele Cazimir al IV-lea al Poloniei, odată cu îndepărtarea de la faţa locului a cumnatului lui Ştefan cel Mare, Mihail Olelkovici, fratele Evdochiei din Kiev. Dacă ar fi să aplicăm coerent această interpretare avansată pe baza extraselor de cont de mai sus, ar rezulta De la curtea lui Frederic al III-lea, încurajat de acest prim succes, Cristian I şi-a continuat călătoria spre Italia142 . Cunoaştem cu mare precizie traiectoria pelerinajului său, păstrată în modul cel mai amănunţit în Diarii lui Cicco Simonetta, atotştiutorul cancelar al ducelui de Milano. Iniţial, nu era prevăzută o vizită prin Milano, ci doar un drum direct de la Mantova la Roma. Însă Galeazzo Maria Sforza avea propriile sale planuri, intenţionând să folosească trecerea regală şi poziţia deosebită dobândită de Cristian I pe lângă împărat pentru netezirea drumului spre ţelul ultim al politicii sale externe. Frederic al III-lea nu se împăcase niciodată cu ideea acaparării puterii la Milano de către familia Sforza, considerându-l pe fondatorul acesteia un simplu uzurpator. Sperând să remedieze această carenţă, ducele Galeazzo Maria dorea să îşi legitimeze poziţia şi să obţină în fine recunoaşterea imperială pentru Milano. Dar, cum vom vedea de îndată, ambiţiile sale ţinteau încă şi mai sus.

Cei doi întreţineau legături epistolare directe din 1469, când Cristian solicitase o armură de lux direct atelierelor ducale din Milano143 . Cunoscând excelenţa civilizaţiei citadine a Milanului, regele nu a ezitat să îşi modifice traiectoria deîndată ce a primit invitaţia ducală. În 12-13 martie 1474, Cristian I fu primit cu fast de către căpitanul general al Republicii veneţiene, Bartolomeo Colleoni, în castelul său de la Malpaga. Graţie jurnalului lui Simonetta, cunoaştem destul de amănunţit modul în care a decurs sejurul milanez al regelui Daciei. Ducele de Milano abia îşi luase rămas bun de la regele napolitan Ferrante de Aragon, primit cu deosebit fast în capitala lombardă, când sosi vestea, la 14 martie 1474, că "la Maestà del serenissimo Re de Datia", aşteptat să sosească prin pasul Valtolina, trebuise să îşi schimbe drumul prin "via de Bressa" din cauza căderilor masive de zăpadă, ajungând, cum am văzut, la Malpaga.

Puţin surprins, ducele de Milano numi de urgenţă 5 zentilomini însărcinaţi să-l salute aici pe rege din partea sa 144 . O altă delegaţie de 16 zentilomini îl întâmpină cu reverenţă pe Cristian I în apropiere de Milano, unde ducele îl primi în ziua de 14 martie, înconjurat de cei mai iluştri feudatarii şi camareri ai săi. Alaiul continua în ritm festiv, prezentându-se regelui Daciei cheile capitalei padane, putând astfel să traverseze în aclamaţiile populare porţile oraşului împodobite de un somptuos baldachin. Odată intra muros, regele şi ducele fură întâmpinaţi de poporul milanez, înveșmântat de sărbătoare şi ieşit pe străzile împodobite festiv pentru a onora pe distinsul oaspete venit din Nord. Ajunşi în fine în piaza del Duomo, regele şi ducele descălecară pentru a venera sfânta cruce a catedralei ambroziene. Aici fură întâmpinaţi de arhipreotul Domului, fiind aşteptaţi în biserică de ducesa Bona di Savoia, la nostra illustrissima Madonna cogli tri suoy illustri figlioleti, înconjuraţi de elegante curtezane. După slujbă, regele fu însoţit de duce per la scalla grande până la apartamentul apparechiato dignissimamente pregătit special pentru el, după care Sforza se retrase în castelul ducal. În ziua următoare, ducele prezentă regelui somptuosul castel, făcându-i preţioase cadouri de bun venit. O altă mărturie importantă a etapei paveze a călătoriei lui Cristian I în Italia provine din amintirile marelui istoric al cetăţii milaneze, Bernardino Corio (1459-1505), conservată în lucrarea sa fundamentală, Storia di Milano, publicată în ediţie princeps în anul 1503. Relatarea din partea sa a vizitei lui Cristian I la curtea lui Sforza are o valoare cu totul însemnată, deoarece ea este în acelaşi timp o mărturie directă, autorul fiind martor ocular la ceremoniile fastuoase pe care le descrie. Într-adevăr, cu ocazia festivităţilor Crăciunului din iarna anului 1473-1474, Corio făcuse parte din cei 20 de camerieri care, din cei o sută creaţi cu acea ocazie, fuseseră numiţi de magnanimo duca în serviciul său direct: "venti di questi li prese presso di se, acciecchè le seguissero dovunque andava, e li provvide di ottanta ducati all'anno oltre a venticinque che denava loro per un cavallo. Nel numero di questi vi fui pur io Bernardino Corio presente autore in età di quattordici anni"146 . Am văzut că aceşti camerieri roiau atunci în jurul ducelui şi regelui pentru a îndeplini în modul cel mai perfect programul bine stabilit al vizitei milaneze a regelui Daciei. Imediat după această precizare cu titlu personal, autorul narează următoarea succesiune de evenimente derulate la Pavia cu ocazia găzduirii regelui danez:

Pescia [ducele Sforza -n.n.] si recò a Pavia, dove addi undici di marzo [memoria lui Corio se înşeală, cum am văzut, cu câteva zile, regele ajungând în Pavia pe 16 martie -n.n.] da Sant' Jacopo in Galizia ove veniva per veto giunse il re di Dacia, uomo grave d'aspetto e d'età, con barba lunga, e canute. Il duca gli andò incontro cella sua corte fine a Sant' Jacopo pece fuori della città di Pavia, ed avendolo ricevuto con grande cortesia lo accompagnò entro il castello, dove regalmente alloggiato, Galeazzo fece mostrare a quel re il suo tesoro che era di due milioni d'oro, oltre alle margherite che ammontavano quasi ad un milione. Tali ricchezze furono biasimate dal re, dicendo per mezzo di un interprete che ad un vero e magnanimo principe non si addiceva l'ammassar denari. Gli furono poscia mostrate le reliquie che furono già di Giovan Galeazzo primo duca, che per verità erano una cosa di gran divozione, considerato che tra molte cose sacre v'eran dei capein di Maria Vergine, del sangue del manto di Cristo suo figlio, l'intero corpo di un innocente, un braccio della Maddalena, un dente di San Cristoforo, un pezzo della verga di Mosè, quando converti il sasso in un fonte; gli fu pure mostrata la libreria che si può dire esser stata la più bella di tutta llalia, con un corno d'alicorno lungo sette cubiti. A titolo di mutuo il re ebbe dal duca diecimila ducati. Dopo che ebbe quivi dimorato quattro giorni, prese buona licenza dal duca entro il castello, e siccome era giorno piovoso montò in carretta colla coperta e letto di panno d'oro rizzo, e tirata da quattro cavalli bianchi prese la strada verso Milano, seguito dalla sua comitiva ch' era di trecento cavalli oltre a quelli mandati dal duca. A guisa di re per ordine di Galeazzo Sforza Visconti fu ricevuto nell'inclita città, e fattegli le spese nella corte maggiore detta dell'Arrengo, e dopo essersi fermato tre giorni prese finalmente il cammino alla volta della Dacia 147 .

Revenind, după acest detur memorialistic, la jurnalul contemporan al lui Cicco Simonetta, aflăm că, în 18 martie, cei doi monarhi au găsit răgazul să participe, cum se cuvenea în Italia, la un joc cu balonul rotund, ce pare a fi un strămoş al fotbalului: "[q]uesta matina, el Signore fu ne la salla grande, in Pavia con la Maestà del Re de Datia, per darli piacere col zogho de la balla". Toate aceste minunăţii ale rafinatei civilizaţii citadine renascentiste nu l-au făcut însă pe Cristian I să uite care era obiectivul vizitei sale. Astfel că, pe 19 martie, cei doi îşi luară rămas bun, dând ocazia lui Sforza să mai facă un efort financiar menit să sublinieze bogăţia şi puterea de care dispunea148 .

Questa matina, circa le XV hore, la Maestà del Re de Datia se partite da Pavia con la compagnia sua per andare ad Roma; el Signore li fece compagnia fin ad Tesino, deve la prefata Maestà montò suso uno bucintorro, ornato de tapezarie et coperto de veluto cremosino; et, bracciatosi insieme la prefata Maestà et il Signore, con grande tenereza et amorevoleza, tolse licentia et, così, se ne partite; et el prefato Signore nostro gli dete in compagnia alcuni de li suoy principali faudatarii, che la compagnassero fin ad Mantoa, facendoli fare le spese per tutto il dominio suo. Inante la partita del prefato signore Re, l'Excellentia del Signore donò ad tutti quelli signori zentilhomini et fameglii, che erano in compagnia sua, cioè, drappo d'oro et veluti, secundo il grado loro149 .

Cum nota Gregory Lubkin, marele specialist american al istoriei Milanului renascentist, "during the course of the royal visit, Galeazzo gave more, displayed more, and did more honor to Christian than to any other person who visited during his reign"150 . Care a fost scopul acestei formidabile puneri în scenă a splendorii şi bogăţiei ducale? Cum a stabilit definitiv Rodolfo Signorini, pe baza rapoartelor mantovane pe care le-a găsit şi publicat, obiectivul acestui uriaş efort financiar era unul politic. Proiectul lui Galeazzo Maria Sforza era să obţină din partea lui Frederic al III-lea nu doar o simplă legitimare, ci nici mai mult nici mai puţin decât ridicarea ducatului de Milano la statutul de regat şi a Paviei la cel de ducat aferent. Conform ambasadorului Zaccaria Saggi, Sforza "ha richiesto la maestà del re che si vogli interponere per quella miglior via e modo gli parerà che l'imperatore vogli fare Milano reame e Pavia ducato"151 . Ducele se arăta în acest scop dispus să ofere împăratului -constrâns să facă faţă, cu un tezaur gol, ameninţărilor concomitente din partea husiţilor, maghiarilor, burgunzilor şi otomanilor -nu mai puţin de 200.000 de ducaţi în lichid. Ţinând seama de influenţa pe care regele Daciei o avea pe lângă împăratul romanilor, Sforza spera să beneficieze de mijlocirea lui152 . Se poate pune întrebarea dacă fastul afişat nu a stârnit mai degrabă invidia regelui, cum pare să rezulte din replica seacă dată ostentaţiei ducale (Tali ricchezze furono biasimate dal re, dicendo per mezzo di un interprete che ad un vero e magnanimo principe non si addiceva l'ammassar denari).

Nu este nevoie să reiterăm cu aceleaşi detalii primirea aproape tot atât de fastuoasă făcută lui Cristian I de către cumnatul său, ducele Ludovico de Mantova. Totul a fost pus mişcare "ad honorare un tanto re come è la maestà di questo serenissimo re di Datia", cu atât mai mult cu cât ducele de Milano ceruse aceasta prin emisarii lui153 . Continuându-şi drumul, pe 26 martie, conform unei cronici locale, "vene in Bologna el re Christene re de Dazia, homo cristianisimo e de gran virtù, el quale aveva sotto de sì tri reami". Autorităţile pontificale nu se lăsară mai prejos primind cu acelaşi fast pe rege. Aflăm însă din acelaşi izvor scopul oficial al călătoriei: "andava a Roma e da Roma voleva andare a Santo Sepolcro, e portava del petto tutta la soa fameglia un I [de la «Iacopo» de Compostella -n.n.] como fano quilli che van a San Iacomo"154 . Vizita la Roma se prezenta astfel ca un veritabil pelerinaj: tocmai în calitate de penitent, regele îşi lăsase barba să crească de mai mulţi ani, podoabă masculină impozantă, care îi dădea o aparenţă bătrânicioasă.

Apropiindu-se de Roma, regele se odihni la Viterbo, fiind găzduit în palatul nepotului său, cardinalul mantovan Francesco Gonzaga, fiul lui Ludovico şi al Barbarei. Aici papii şi cardinalii se retrăgeau de obicei în timpul verii pentru a scăpa de dogoarea climatului estival roman. Conform unei cronici locale: Astfel regele Daciei, în aceeaşi atmosferă de entuziasm popular şi efort instituţional de găzduire la cel mai înalt nivel, ajunse în fine la Roma în ziua de 6 aprilie, rămânând în Cetatea Eternă vreme de trei săptămâni, până în 27 aprilie 1474 156 . Cronica ducatului de Holstein ne informează că regele a fost primit cu fast deosebit la Roma în compania papei, cardinalilor şi senatorilor capitalei pontificale157 .

În ziua de 3 aprilie regele ajunse călare până la Acquapendente. Aici papa îi trimise doi cardinali în întâmpinare, care îl primiră aici, cei doi prelaţi conducându-l apoi în chip maiestuos până la Roma. Aici papa trimise înaintea regelui pe toţi cardinalii, episcopii şi prelaţii care erau în Cetate, apoi senatul şi toţi nobilii, pe urmă poporul de rând, călare sau pe jos.

Aceştia parcurseră Roma împreună cu regele până la palatul pontifical. Papa îl aştepta aici pe rege şi pe seniorii săi: dădu mâna regelui, principilor şi prelaţilor, tuturor celor care veniseră cu el, şi îi admise la (ceremonia) sărutării piciorului. Acestea se petrecură în miercurea sfântă de dinainte de Paşti, adică pe 6 aprilie.

Regele rămase împreună cu papa în palatul său158 , împreună cu 20 de persoane şi 20 de cai, vreme de 21 de zile, iar ceilalţi care erau cu el fură găzduiţi în hotelurile din oraş.

Aflând papa că regele nu înţelegea latina se minună mult că un domn atât de mare şi atât de puternic nu studiase această limbă.

În joia sfântă papa, în onoarea oaspetelui său regesc, dădu binecuvântarea sa tuturor celor personal prezenţi, precum şi indulgenţa, iertarea tuturor păcatelor lor şi izbăvire de chinuri şi de purgatoriu. În Sfânta Duminică a Paştilor papa însuşi dădu cu propria lui mână sfânta împărtăşanie regelui şi tuturor alor săi.

Luni, în faţa bisericii Sfântului Petru, papa încredinţă în mâna regelui roza sfinţită şi consacrată, iar acesta o purtă public prin oraşul romanilor până la palatul cardinalului de San Pietro ad Vincula, care îl rugase pe rege să-i fie oaspete. Îl însoţeau, călare sau pe jos, toţi cardinalii, episcopii, prelaţii şi întreaga curte (pontificală).

Papa îi dărui regelui multe lucruri preţioase: un frumos veştmânt, împreună cu o centură, o teacă şi un acoperământ, toate aurite, pe urmă o asină cu o şea de aur, un baldachin aurit în valoare de 700 de ducaţi, şi mai multe cruci de aur precum şi un Agnus-Dei [probabil o medalie cu reprezentarea lui Iisus Hristos ca miel al răscumpărării -n.n.]. Îi dărui pe deasupra şi o bucăţică din Sfânta Cruce şi multe lucruri sfinţite de tot felul, relicve, indulgenţe, prosoape şi batiste binecuvântate, precum şi privilegiile şi concesiile pe care le ceruse. Papa suportă în plus toate cheltuielile regelui, în Roma şi în afara Romei, în toate pământurile sale, atât la venire cât şi la plecare.

Regele adusese cu el la Roma cadouri din cele trei regate ale sale: heringi uscaţi [i.e. Danemarca], peşti "din Bergen" [i.e. Norvegia -celebrul somon] şi blănuri de hermină [i.e. Suedia, care includea şi Laponia], pe care le dădu papei şi cardinalilor, fiecăruia după rangul său. Domnul Francesco, cardinalul de Mantova, dărui regelui trei măgăriţe, fiecare cu două coşuri aurite şi cu asinarul lor.

În miercurea de după Misericordias Domini, adică pe 27 aprilie, regele părăsi Roma, întorcându-se spre casă, iar papa trimise doi cardinali să îl însoţească până la frontieră.

În semn al înaltei preţuiri de care Cristian I se bucura pe lângă Sfântul Scaun, papa Sixt al IV-lea a decis aşadar să îi confere roza de aur, acest simbol prin excelenţă acordat anual unui suveran catolic sau unei comune urbane, ca distincţie pentru meritele avute în slujba Bisericii romane 159 . Acest eveniment a fost imortalizat într-una din frescele pictate din corsia Sistina a spitalului Sfântului Spirit in Saxia 160 . Dat fiind că până atunci raporturile lui Cristian cu Roma fuseseră mai degrabă tumultuoase, se poate aprecia că roza de aur i-a fost decernată nu atât pentru înfăptuiri din trecut cât ca un gaj pentru viitor: este vorba de speranţa papalităţii de a face din regele Daciei conducătorul cruciadei anti-otomane. Reluându-se discuţiile din cadrul Dietei Creştinătăţii de la Regensburg din 1471, unde ambasadorul lui Cristian I făcuse public un proiect foarte ambiţios de cruciadă, tema luptei anti-otomane a fost desigur abordată, în compania papei şi a colegiului cardinalilor, instituţie ce era, cum am argumentat în altă parte, Marele Stat Major al cruciadei, cea care asigura continuitatea politică de la un pontificat la altul şi proiectarea cruciadei prin legaţii a latere la nivelul întregii Creştinătăţi 161 . După primirea rozei de aur, regele a fost găzduit în casa cardinalului de San Pietro in Vincoli, nimeni altul decât nepotul lui Sixt al IV-lea, redutabilul Giuliano della Rovere, mai târziu inamicul ireconciliabil al familiei Borgia. Astfel, Regele Daciei a socializat astfel, fără să ştie, cu viitorul "papă războinic" Iuliu al II-lea, ce avea să corespondeze în vremea pontificatului său cu fiii lui Cristian I.

Să completăm această cronologie cu alte două momente importante, furnizate de un raport mantovan contemporan destinat marchizei Barbara de Hohenzollern. Mai întâi, vizitarea în ziua de 22 aprilie a "celor şapte biserici", care concludea parcursul peregrin al lui Cristian I 162 . Este vorba despre cele şapte basilici a căror devoţiune era impusă, cu titlul de penitenţă, pelerinilor veniţi la Roma: cele intra muros San Giovanni din Lateran, San Pietro din Vatican, Santa Maria Maggiore şi Santa Croce in Gerusalemme, alături de cele fuori le mura San Paolo, San Lorenzo şi San Sebastiano. După efectuarea acestei obligaţii penitenţiale, Cristian I îşi rase impunătoarea barbă de pelerin, ca semn al reconcilierii spirituale obţinute din partea suveranului pontif, ceea ce explică de ce imaginile sale (figurative sau narative) îl reprezintă imberb la revenirea sa de la Roma 163 .

Un alt moment esenţial fu recepţia privată acordată de papa Sixt al IV-lea în celebra Cameră a papagalului (lat. Camera papagalli). Această sală de audienţe era unul din locurile puterii cele mai importante ale palatului din Vatican 164 .

Lo sabato, che fu heri, doppo mangiare, nostro signore fece chiamare tuti li cardinali per la licentia che voleva tuore la maestate suoa. E cussi, compagnato suso per monsignore de Siena [cardinalul Francesco Todeschini Piccolomini] e lo mio [cardinalul Francesco Gonzaga], prese da tuti licentia. E nel partire suo de la camera del Papagallo, nostro signore scese de la sedia suoa e feceli compagnia fin a l'usso de la camera, benché etiam in le audientie private ha fatto simel acto 165 .

Numele puţin neobişnuit al acestei săli venea de la un episod din Viaţa Sfântului Leon al IX-lea (papă 1049-1054), scrisă în secolul al XI-lea, probabil chiar de trist celebrul cardinal Humbert de Silva Candida, în care se menţiona un cadou primit de acest papă din partea... regelui Danemarcei: un papagal care repeta continuu numele pontifului -"Papa Leo!" 166 . Cronologic, nu poate fi vorba decât de Sven al II-lea (1047-1076). Primirea tocmai aici a altui rege al Danemarcei era astfel cât se poate de topică, şi cu siguranţă unul din erudiţii cardinali prezenţi i-a semnalat această conexiune ilustrului vizitator.

Raportul nu detaliază din păcate obiectul acestei recepţii pontificale în prezenţa tuturor cardinalilor. Foarte probabil că prezenţa cardinalului Piccolomini, care reprezentase Sfântul Scaun la Dieta Creştinătăţii de la Regensburg în 1471 (şi care cunoştea bine limba germană), indică una din temele atunci evocate: cruciada anti-otomană. Însă, pentru rege, mult mai stringente par să fi fost însă afacerile daneze propriu-zise. Nu mai puţin de 81 de bule au fost acordate cu această ocazie pentru a răspunde celor mai diverse solicitări ale lui Cristian în favoarea sa şi a supuşilor săi 167 . Printre acestea însă, o prerogativă esenţială concedată de Sixt al IV-lea fost recunoaşterea dreptului regal de patronaj asupra Bisericii din întreaga provincie ecleziastică a Daciei (Scandinavia în sens larg). În mod concret, era vorba de dreptul de prezentare de către rege a candidaţilor săi favoriţi în capitlurile catedrale ale celor mai importante prelaturi ale regatului, începând cu arhiepiscopia de Lund şi episcopia de Roskilde. Acest drept, deja exercitat de facto, era în plus extins prin bula pontificală redactată în 22 aprilie 1474 -acordată de Sixt al IV-lea carissimi in Cristo filii nostri Cristierni Dacie Suecie Norwegie Slauorum Gottorumque regis illustris -asupra a nu mai puţin de 16 prelaturi din Danemarca, Norvegia, Suedia şi Finlanda 168 . Această concesiune, analoagă celei obţinute de Sigismund de Luxemburg în 1418 asupra Bisericii din regatul Ungariei, reconfigura în mod radical termenii raporturilor dintre Sfântul Scaun şi regnum Dacie la finele Evului Mediu, reechilibrându-le în beneficiul monarhiei nordice. Foarte probabil că recepţia din 23 aprilie avea ca obiect principal tocmai remiterea acestei charte solemne emise în ziua precedentă, ce trebuie să fi satisfăcut cu peste măsură aşteptările lui Cristian I. Astfel se punea capăt tensiunilor iscate între cele două instituții partenere încă din vremea domniei lui Eric al VII-lea. Dar, fără să bănuiască desigur, Sfântul Scaun conceda astfel monarhilor scandinavi o largă autoritate asupra Bisericilor naţionale atunci în plină formare, de care aceştia aveau să profite în momentul Reformei, odată cu sistarea legăturilor cu Roma şi asumarea, în locul papei, a funcţiei de capi vizibili ai Bisericilor protestante.

Se poate în schimb judeca gustul destul de particular al lui Cristian I pentru simbolismul politic. În schimbul unora dintre cele mai largi concesii şi bogate cadouri făcute de papalitate vreunui suveran catolic, regele distribuia ecleziaştilor romani, cu multă generozitate, simboluri ale regatelor sale de marinari şi pescari: peşti uscaţi, probabil printre cei mai scumpi plătiţi vreodată în istoria mondială a pisciculturii.

Dintr-un motiv ce rămâne să fie explicat, regele nu a mai continuat vizita către Napoli, unde îl invitase cu insistenţă regele Ferrante de Aragon. Cristian l-a trimis însă acolo, în numele său, pe contele Borckard, unul din membrii cei mai de seamă ai delegaţiei daneze, care a revenit şi el încărcat cu daruri scumpe, dar şi cu propunerea napolitană a unei căsătorii a prinţesei Beatrice de Aragon cu prinţul moştenitor danez Ioan 169 . De refuzul acestuia, atunci amorezat de o prinţesă franceză, a profitat, cum se ştie, Mathias Corvin, în 1476. Însă vizita regelui nordic nu a lăsat mai puţin un ecou puternic în Cronica di Napoli a Notarului Giacomo, care relatează următoarele în legătură cu acest subiect, sub anul 1474: Această prezentare a informaţiei pare să derive dintr-un soi de avvisi, deoarece regăsim structura de bază în celebrul Supplementum chronicarum al canonicului augustinian Giacomo Filippo Foresti da Bergamo (1434-1520), tipărit la Veneţia în 1483 şi care a cunoscut numeroase ediţii, fiind foarte repede transpus în vernaculară. Astfel, în ediţia italiană din 1508 apare următoarea relatare a aceluiaşi eveniment:

[An marginal: 1474] Cristene Re de Dacia: de Supetia: de Nouergia: de Gothia: et Ducha de Estonia essendo huomo christianissimo et de infinite virtu ornato venne questo anno per andare ad Roma ad satisfare un voto et fu da ciaschuna potentia honoreuolemente recevuto: et non solamente se disse chel andava a Roma per voto ma che venne in Italia per exhortare gli christiani contra al gran cane Turcho: esendo gionto ad Roma se gli fece incontra tutto quanto el collegio de gli signori Cardinali: et da loro et simelmente dal summo pontifice fu ricevuto con benignita et anchora honore grandissimo: et fugli donata dal Papa quella rosa doro bellissima: la quale rosa si e consueto dare ogni anno el giorno de la Domenicha de le palme per singulare dono ad qualche grand principe christiano: et dapoi ritornando indrieto verso del suo regno fu molto honorato per tutta quanta la Italia de ogni signore: et sopravixe molti anni con grandissima sanctita 171 .

Textul derivă cu siguranţă din ediţia princeps din 1483, dată la care autorul a putut lua în considerare dispariţia regelui Cristian I în anul 1481. Cum se vede, contemporanii erau convinşi că unul din obiectivele principale ale vizitei regelui era cruciada anti-otomană. Pare însă mai degrabă că papa şi cardinalii au dorit să utilizeze această vizită pentru a exalta o cauză în care -în ciuda pericolului otoman iminent -italienii înşişi abia mai credeau. În mod concret Roma aştepta ca regele Cristian I să-l reconcilieze pe împăratul Frederic al III-lea cu ducele Carol Temerarul al Burgundiei, în plină criză după eşecul reuniunii de la Trier (1473), conflict care dăuna grav proiectului cruciat anunţat la Dieta de la Regensburg (1471) şi adoptat de Sixt al IV-lea 172 .

La întoarcere, regele Daciei, trecând prin Viterbo, a fost din nou primit de ruda sa, marchizul Ludovico Gonzaga, care făcu o surpriză ilustrului oaspete, apelând la serviciile umanistului Filippo Nuvoloni, însărcinat cu pronunţarea discursului oficial de recepţie în Palatul princiar al cetăţii 173 . Discursul ne este cunoscut datorită imprimării lui imediat după plecarea regelui. Acest incunabul a fost imprimat la Mantova de către tipografii Pietro Adamo de' Micheli şi Paolo Butzbach, în 1474, marcând tocmai începutul tipografiei mantovane, din el păstrându-se cinci exemplare. Purtând pe copertă titlul Philippi Nuuolini equitis indigni oratio habita Coram Christierno rege Daciae atque Gottorum, discursul conţine, cum se cuvenea, titlul oficial complet al lui Cristian 169 Rodolfo Signorini, "Cristiano I in Italia", nr. 20, p. 50. 170 Paolo Garzilli (ed.), Cronica di Napoli di Notar Giacomo, Napoli, Stamperia reale, 1835, p. 100. 171 Giacomo Filippo Foresti da Bergamo (Jacobus-Philippus Foresti), Supplemento de le Chroniche vulgare... da principio del mondo insino al anno 1503, Veneţia, 1508, f. CCCXV v. Despre această lucrare şi autorul ei, a se vedea Achim Krümmel, Das Supplementum chronicarum des Augustinermönches Jacobus Philippus Foresti von Bergamo: eine der ältesten Bilderchroniken und ihre Wirkungsgeschichte, Herzberg, Traugott Bautz, 1992 (col. Bibliothemata, 6). 172 Janus Møller-Jensen, Denmark and the Crusades, op cit., p. 102. 173 I în chiar primele linii introductive ale discursului (f. 1r): Oratio Domini Philippi Nuvoloni ad Serenissimum Dominum Christiernum Datie: Noruegiae: Suetiae: Gothorum: Slauorumque Regem 174 .

Stăpânind desăvârşit regulile artei, Filippo Nuvoloni explorează în profunzime tema originilor gotice ale regelui, prezentând cu numeroase detalii istoria goţilor de la Theodoric la Totila, redutabili cuceritori ce au prădat Italia şi Roma, feroci seniori ai războiului. În contradistincţie cu aceştia, Cristian I revine în prezent în peninsulă ca un mare suveran creştin, blând şi supus pontifului roman, ca un domn al păcii. Dacă cei dintâi, păgâni sau eretici, au jefuit odoarele sfinte ale Romei, creştinul Cristian a venerat relicvele ei (aluzie la statutul de pelerin a regelui). Primii purtau înaintea armatelor lor animale totemice, pe când, în suveran creştin exemplar, Cristian avansează în urma crucii şi a icoanelor Mântuitorului şi Fecioarei Maria. Prin urmare, într-un glas cu perla peninsulei, ducatul de Milano, întreaga Italie salută pe acest rege al regilor, rege ales al Daciei, purtătorul a trei coroane regale, un nou Cezar şi Augustus. Oferim doar un extras pentru a ilustra tonul general: Cum observăm, conform regulilor exerciţiului, Filippo Nuvoloni nu ezită să amplifice trăsăturile subiectului, când îl aclamă ca pe un rege neînvins care a lărgit prin mari victorii regatele sale nordice: remarci oarecum exagerate în faţa învinsului bătăliei de la Bunkerberg (1471) care trebuise să se resemneze momentan (1472) cu pierderea de facto a Suediei. Deşi, cum am văzut, regele nu cunoştea latina, cu siguranţă că un traducător îi explicita sensul şi nuanţele discursului lui Filippo Nuvoloni, deoarece, la sfârşitul acestui magnific panegiric, îndelung aplaudat, cum precizează nota finală a incunabulului, regele îl făcu cavaler şi îl primi în prestigiosul Ordin al Elefantului ataşat coroanei Daciei.

Tot la Mantova, în onoarea lui Cristian, orfevrierul Bartolomeo Melioli bătu două versiuni ale unei medalii festive în amintirea pelerinajului regelui Daciei la Roma. Cea reprodusă aici, din colecţiile British Museum (nr. inventar G3, Dan MIII.1) îl reprezintă pe rege cu capul descoperit şi părul lung, cuirasat cu un dragon pe piept şi un colier cu mască de leu. că înfrângerea din 1471 nu era decât tranzitorie şi că, pe termen lung, dominaţia sa legitimă trebuia să fie acceptată şi de Suedia. Ele exprima astfel mai mult un proiect de guvernare viitor decât o descriere a stării de fapt. Se poate deci deduce că regele Daciei s-a deplasat atât de departe pentru restaurarea dominaţiei sale atât de aproape: în Suedia. Chiar şi pentru a rezolva o problemă la capătul nordic al Christianitas, regele Daciei înţelesese perfect că toate drumurile duceau la Roma. Lăsând în urmă Mantova, Cristian I ajunse pentru a doua oară la Milano, unde a fost din nou primit cu mare fast de ducele Galeazzo Maria Sforza178 . Cicco Simonetta furnizează iarăşi informaţii detaliate privind circumstanţele plecării spre Germania. Aflăm astfel motivul pentru care regele nu a mai vizitat Napoli, scurtându-şi brusc sejurul italian. Devenit, de acum, duce de Holstein, deci membru cu drepturi depline al ierarhiei Sfântului Imperiu al Naţiunii Germane, regele Daciei era aşteptat, chiar grăbit, de mesagerii trimişi de împăratul Frederic al III-lea cu scopul de a ajunge în timp util spre a participa la Dieta de la Augsburg din 1474. Plin de speranţe pentru această reuniune, ducele Galeazzo Maria Sforza, care a plătit toate cheltuielile venirii regelui, le-a suportat şi pe cele de plecare, împrumutându-i, prin Cicco Simonetta, 4.000 de ducaţi în acest scop179 . Impozanţii "daci" nordici care îl însoţeau pe regele Cristian I au impresionat publicul italian prin talia, luxul veştmintelor, bravura şi simţul "punerii în scenă", desigur totul bine studiat cu menirea să confere cea mai mare strălucire suveranului pe care îl însoţeau. În societatea renascentistă peninsulară, unde spiritul de emulaţie devenise un veritabil "sport naţional", cavalerii danezi au reuşit să facă să vibreze coarda sensibilă a memoriei colective, făcând să se mai vorbească cu admiraţie despre ei chiar şi un secol după trecerea lor meteorică prin Italia. Spino continuă astfel în lucrarea lui din 1569:

L'ordine dell'historia richiede che in questo luogo io non passi l'avenimento d'un fatto di memoria piacevole. -Havea trà suoi Cristierno un Daco, huomo di smisurata et mostruosa grandezza, il quale pochi trovando ch'ardissero et nessun che bastasse di contrastargli alla lotta, pigliavasi il Re a piacere di gire in lui ostentando la ferocità et robustezza della natione. Hora havendo egli un di costui, il Re et Bartolomeo presenti giocato et vinto alcuni, i quali con più coraggiosità che giudizio eran venuti con esso a troppo disuguale paragone di forza et tuttavia sfidando orgogliosamente ogniuno al certame, egli avenne che fuor del cerchio tra gli altri ch'attendevano al giuoco trovossi un Montanaro de'nostri, il quale havea quel dì per la Corte condotto carbone. Giovinastro di un venticinque anni, et di persona ben soda et quadrata. Il quale come lungamente avezzo a lottare col suoi pari, havendo notato assai tosto che quanto di grandezza et di corporale forza vantaggiava quel Daco, altrettanto di maestria et di destrezza gli mancava nel gioco, ne sofferire potendo che con tanto avvilimento et disprezzo dei nostri braveggiasse un Barbaro, et seco dispettosamente dicendo: s'egli avesse affar meco non vincerebbe me forse; fu sentito da tale che a Bartolomeo il rapportò. Il quale fattolsi chiamare in disparte, et da capo a piè esaminatolo et giudicatolo assai atto a quel fare che di sè prometteva, fattolo spogliare et forbire et tutto rivestire nobilmente in habito militare: Hor va animosamente, gli disse, et da valente huomo portandoti cotesti vestimenti sian tuoi. Scese il Carbonaio sul campo e venne alla prova col Daco. La smisurata forza del quale havendo egli per alquanto con mostre e viste false accortamente atteggiando schernita, presa l'occasion tantosto ch'ei se la vide bella, curvando il capo e il dosso d'un repentino lancio sotto esso all'avversario avventossi. Et sopra l'anche abbracciatolo et sollevatol di peso a capo in giù et piedi in alto l'hebbe steso in terra con lietissimo rumore et applausi di tutti gli astanti. Ai quali si moltiplicò riso e festa facendo Bartolomeo portare al novo Campione in sul campo i suoi vili drappi. Dei quali colui fatto un fascio e gettatolsi in collo via se n'andò portandoselo quasi un nobil trofeo della sua vittoria 182 .

Părăsind Terra Ferma veneţiană, regele Cristian I se regăsea din nou pe teritoriul Sfântului Imperiu, ajungând în fine, pe 3 iunie 1474, la Augsburg, unde se reunise Dieta imperială destinată să trateze atât chestiunea pericolului otoman cât şi cea a ameninţării burgunde, parcă şi mai urgentă. Intervenind în conflictul ce opunea de mai mulţi ani pe arhiepiscopul Rupert de Köln şi supuşii săi, Carol Temerarul supusese orăşelul Neuss unui îndelungat asediu, vreme de un an de zile, invadând astfel un teritoriu imperial. Regele Cristian, care a rămas trei săptămâni la Augsburg, încercă fără succes să medieze o soluţie paşnică, aşa cum îl rugase însuşi papa. Eşecul său l-a obligat pe bătrânul împărat să strângă o armată însemnată, cu care în vara lui 1475 mărşălui către Neuss, obligându-l pe ducele Burgundiei să dea înapoi şi să ridice asediul. Ce nu a reuşit prin forţa armelor, ducele burgund a încercat să repare atunci prin logodna dintre fiica sa Maria cu fiul Maximilian al împăratului 183 . Deja departe, Cristian I nu mai avusese nici un merit în această reconciliere, deşi se poate spune că el a pus bazele ei. Totuşi, înainte de a-şi lua rămas bun de la împărat, ne informează Cronica Ţării Holsteinului, "[r]egele aplană diferendul dintre împărat şi ducele de Milano, aşa cum promisese" 184 . Formularea este vagă şi nu putem deduce altceva decât că regele Daciei a transmis lui Frederic al III-lea cererea ridicării la rang regal, aşa cum îi ceruse Galeazzo Maria Sforza. Însă, conform reluctanţei sale caracteristice, împăratul şi-a rezervat decizia până când asasinarea ducelui, la finele lui 1476, a scos-o de pe ordinea zilei.

Cristian reveni în Danemarca pe 24 august 1474. Părăsind Italia, regele Daciei a lăsat în urmă amintiri, e drept, amestecate. Astfel, cumnatul său, marchizul Mantovei, Ludovico Gonzaga a decis să îşi împodobească cea mai frumoasă cameră a palatului princiar cu două portrete amintind de trecerea prin Italia a împăratului Frederic al III-lea (1468) şi respectiv a regelui Cristian, şase ani mai târziu. În acest scop, a făcut apel la serviciile unuia din pictorii cei mai de seamă ai Renaşterii, Andrea Mantegna, care se achită de sarcină cu măiestria-i proprie. Faima acestor tablouri străbătu rapid Italia, ajungând până la Milano. Orgoliosul Galeazzo Maria Sforza, care vedea că rezultatele investiţiilor din anul precedent întârziau să apară, împăratul tergiversând, după metoda caracteristică, să ia o decizie în privinţa solicitărilor milaneze, regretă banii pierduţi şi se ofuscă de faptul de a nu fi fost, şi el, reprezentat în camera "cea mai frumoasă din lume" a marchizului. Pentru a evita un incident diplomatic, Ludovico Gonzaga se simţi dator să explice ducelui, prin ambasadorul său, raţiunile pentru care nu putea să renunţe la cele două portrete, promiţând ducelui să-i comande un portret unui pictor încă şi mai reputat decât Mantegna:

Zacharia, tu ne scrivi del rasonamento [al ducelui -n.n] sopra l'imperatore e il re de Datia. Sii certo ch'el c'è rincresciuto ch'el prefato re habia facto cosa in Italia a carico suo; pur lo imperatore n'è signore e'l re de Datia cugnato et essendo stati veduti da tante persone come sono, seria troppo grande deshonestade a levarli: sia como se vogliono, a stare lì non danno impatio ad alcuno (...) 185 .

Se poate aprecia că ducele de Milano avea anumite motive să fie nemulţumit de rezultatele investiţiilor de prestigiu făcute în 1474: amărât de lipsa de ecou a propunerilor sale adresate celor mai puternici suverani ai Sfântului Imperiu -împăratul roman şi regele Daciei -el nu ezita să îi numească plin de amărăciune "i duy più tristi homini del mondo" 186 . Din păcate, toată această investiţie în viitor nu avea să mai profite în vreun fel lui Galeazzo Maria Sforza. Asasinat în dimineaţa zilei de Crăciun 1476 de trei conjuraţi milanezi, în principiu indignaţi de conduita sa tiranică, el lăsa în urma sa un fiu minor, Gian Galeazzo Maria Sforza (1477-1494), sub regenţa mamei sale Bona de Savoia şi a cancelarului Cicco Simonetta. După căderea acestuia în 1479 şi execuţia lui în anul următor însă, pradă dominaţiei din umbră a ambiţiosului Ludovico "il Moro", ducatul deveni o jucărie în mâinile puternicilor săi vecini. Nereuşind astfel să devină un regat, Milano intra succesiv, după 1500, sub dominaţia regelui Franţei şi a împăratului Carol Quintul.

Ceea ce s-a putut vedea graţie extraselor reproduse mai sus este faptul că regele Daciei Cristian I a devenit în 1474 una din figurile cele mai populare în toată peninsula italiană, de la Napoli până în Veneţia, fiind peste tot primit de cele mai înalte autorităţi ecleziastice şi laice, dar mai ales întâmpinat de o fervoare populară care a făcut din el un adevărat "superstar" al momentului. Janus Møller-Jensen apreciază astfel pe bună dreptate: "Christian visited Rome on a great pilgrimage that was probably a kind of political propaganda tour and one of the first of its kind in Europe"187 . Pentru Ludwig von Pastor, regele creştin al Daciei a fost promovat de propaganda pontificală ca un model de obedienţă pentru suveranii catolici: "During the whole time of his sojourn in Rome, Christian paid such honour and attention to the Pope and the clergy, that he was often cited as an example to the Italians of the manner in which they ought to bear themselves towards the Church and her servants"188 .

Într-adevăr, sintetizând toate aceste speranţe, Hartmann Schedel putea încă să exprime, la sfârşitul secolului al XV-lea, în marea sa operă istorică Liber chronicarum, sentimentul exemplarităţii creştine a persoanei regale a lui Cristian I, utilizând masiv, cum se poate observa, Supplementum chronicarum al lui Giacomo Filippo Foresti: Mai cu seamă, eforturile depuse de Galeazzo Maria Sforza la Milano au fost cu totul deosebite, din motivele politice pe care le-am expus mai sus: proiectul transformării ducatului în regat. Datorită apartenenţei legale a Milanului de Sfântul Imperiu Roman al Naţiunii Germane, această elevare de statut nu putea fi efectuată decât la iniţiativa împăratului Frederic al III-lea de Habsburg. Or, acesta era extrem de solicitat în epocă de acest tip de veleităţi monarhice: Mathias Corvin al Ungariei şi Boemiei, Carol Temerarul al Burgundiei asaltau -la propriu şi la figurat -cu obiective similare pe taciturnul Habsburg. Cum se ştie, acesta a ţinut piept acestor revendicări, favorizând -ca un bun părinte şi un iscusit împărat -pe propriul său fiu Maximilian, concepând cu migală mecanismul prin care dinastia de Habsburg a pus mâna definitiv, până la 1806, pe instituţia imperială romană a Occidentului, în pofida caracterului electoral al acesteia.

Vom pune deci, pe această primă bază, întrebarea: dată fiind notorietatea fără precedent a regilor danezi ai Daciei în Italia şi mai cu seamă la Milano, de la Eric al VII-lea la Cristian I, nu pare de la sine înţeles că o referire fugitivă într-un document din arhiva milaneză la "Re de Dacia" în 1489, fără altă specificare de nume, nu-i putea viza decât tot pe aceştia? Se poate imagina în mod realist chiar şi pentru o clipă că împăratul Frederic al III-lea, care a refuzat obstinat ambiţiile monarchice ale unora dintre cei mai puternici şi mai bogaţi duci ai Occidentului (Galeazzo Maria Sforza al Milanului şi Carol Temerarul al Burgundiei) sau regi ai Orientului catolic (Mathias Corvin), care-i oferiseră sume uriaşe de bani, sprijin politico-militar efectiv sau alianţe matrimoniale de mare perspectivă pentru proiectele sale imperiale, ar fi putut în mod realist accepta veleităţile monarhice ale voievodului moldovean? § 7. Camera papagalului şi misterul rozei de aur de la 1475

Legăturile dintre Filelfo şi Cicco Simonetta, care colaboraseră impecabil pentru a duce la împlinire proiectul ducelui Galeazzo Maria Sforza de strângere a legăturilor cu regele Daciei Cristian I, au continuat fireşte. Conform jurnalului cancelarului milanez, Filelfo, care în 1475 se deplasase la Roma, cu scopul de a se pune în slujba lui Sixt al IV-lea, profita de accesul la informaţiile de la curtea pontificală pentru a-l ţine la curent cu ultimele noutăţi. Astfel că, pe 12 martie 1475, Simonetta primea o scrisoare de la Filelfo care conţinea două informaţii esenţiale. Prima parte a acestui "buletin de ştiri" nu este necunoscută istoriografiei române, extrasul fiind deja comentat de profesorul Andrei Pippidi 191 . Aflăm astfel că primii care au adus la Roma vestea marii victorii a lui Ştefan cel Mare au fost, fireşte, raguzanii. Prezenţa unor comunităţi raguzane la Chilia şi Cetatea Albă şi reţeaua de care dispuneau ca vasali ai Imperiului otoman făceau din cetatea dalmată o sursă esenţială de informaţii balcanice pentru Sfântul Scaun. Observăm însă că Filelfo, a cărui remarcabilă scrisoare reprodusă integral mai sus arătase calitatea excepţională a cunoştinţelor sale despre structura politică a lumii scandinave şi sensul politic al titlului de Rex Dacie al lui Cristian I, cunoştea tot atât de bine şi figura lui Ştefan al III-lea al Moldovei, Stefano Vayvoda, signore de Moldavia, distingând astfel cu claritate între cei doi suverani creştini.

Ultima parte a scrisorii lui Filelfo, încă neexploatată, capătă un nou relief, punând în lumină sensul în care cercetarea istorică românească avansează în ultimul deceniu. Astfel, foarte recent, un autor ieşean a elaborat o teorie relativ sofisticată, străduindu-se să demonstreze că Ştefan cel Mare ar fi primit din partea papei Sixt al IV-lea distincţia rozei de aur în 1475. Pornind de la constatarea că nu se cunoaşte beneficiarul rozei pentru acest an, acesta a pus în legătură un fascicul de indicii care, după opinia sa, ar indica faptul că ordinul papal ar fi profitat chiar atunci nimănui altcuiva decât domnului Moldovei. Apariţia presupusei roze pe blazonul lui Ştefan, obţinerea victoriei strălucite împotriva unei armate otomane la Vaslui în ianuarie 1475, pelerinajul regelui Bosniei şi Valahiei Nicolae (Miklós) Újlaki la Roma în martie 1475, care ar fi răspândit vestea acestui triumf, în fine reprezentarea primirii lui Újlaki de către papă din corsia Sistina, fi tot atâtea indicii că Ştefan cel Mare ar fi putut obţine cu această ocazie roza de aur. Cu o neobişnuită doză de onestitate intelectuală, autorul în cauză recunoaşte totuşi că nu deţine vreo probă concretă în acest sens 192 .

Metodologic, s-ar fi putut încă de la început formula cel puţin trei obiecţii de principiu la o asemenea reconstrucţie. Faptul că nu se cunoaşte vreun deţinător al rozei de aur pentru anul 1475 nu-l face un candidat plauzibil pe Ştefan cel Mare. Argumentum ex silentio este, cum se ştie, unul falacios în măsura în care nu se bazează pe cunoaştere, ci pe contrariul acesteia. Cum se poate, pe urmă, crede chiar şi o clipă că Ştefan cel Mare ar fi putut beneficia de înalta distincţie pontificală înaintea Veneţiei, care nu o va primi decât în 1476, cum vom vedea mai jos? Cum se poate concepe că Nicolae Újlaki -a cărui fidelitate faţă de regele Mathias Corvin a fost răsplătită în 1471 cu titlul de seamă de rege al Bosniei -putea să transmită o roză de aur către un vasal al acestuia, ceea ce ar fi constituit o insultă supremă pentru orgoliosul fiu al lui Iancu de Hunedoara care, spre deosebire de părintele său, nu a primit niciodată roza de aur? În fine, se ştie totuşi că papa nu decerna roza oricui, ci doar suveranilor, prinţilor sau cetăţilor aparţinând Bisericii Romane, cum era şi firesc 193 . Când în 1462 despotul Toma Paleolog a primit roza la venirea sa la Roma, Pius al II-lea onora nu doar lupta sa anti-otomană, dar mai cu seamă cea în favoarea unirii ecleziastice. Or, câtă vreme Conciliul de la Florenţa şi impactul acestuia au fost scoşi ca factori relevanţi din istoria Moldovei 194 , pe ce bază anume mai putea Sixt al IV-lea considera pe Ştefan cel Mare drept un principe catolic? Cum am stabilit deja, tentativele de atragere a lui Ştefan al Moldovei la unirea ecleziastică pe care mitropolitul Teoctist al Sucevei o combătuse alungând pe uniatul Ioachim în 1453/1454, au fost reluate odată cu căsătoria domnului cu Maria Asanina Paleologina în 1471, parte din proiectul oriental al patriarhului unit de Constantinopol, cardinalul Bessarion, care au fost relansate în 1476 odată cu intervenţia veneţiană în favoarea urmaşului acestuia, Girolamo Lando 195 . Dar, desigur, noţiunile limitate de limbă poloneză şi cehă ale lui Liviu Pilat l-au împiedicat să ia cunoştinţă de progresele ştiinţei istorice româneşti din urmă cu treisprezece ani la acest capitol 196 .

192 Liviu Pilat, "Observaţii în legătură cu roza din stema lui Ștefan cel Mare și contextul de după victoria de la Vaslui", Analele Putnei, 14, 2018, nr. 2, p. 101-114. Dar, conform crezului acestui autor, sursele pot fi "forţate să vorbească", aşa cum se constată şi din exemplul prezent. 193 Şi în lucrarea fundamentală scrisă de Elisabeth Garms-Cornides, Rose und Schwert..., op. cit., p. 97 beneficiarul rozei din 1475 a rămas necunoscut. 194 Liviu Pilat, Ovidiu Cristea, The Ottoman Threat and Crusading on the Eastern border of Christendom during the 15th Century, Leiden, Brill, 2018, p. 108-114: incapabil să îşi corecteze erorile mai vechi, autorul principal al lucrării nici nu mai consideră necesar să menţioneze, dincolo de banalităţi despre Conciliul de la Ferrara-Florenţa, prezenţa românească (unde Moldova a fost reprezentată totuşi de trei delegaţi), ştergând-o cu desăvârşire din istorie. Complăcându-se în schimb să evoce inutil (şi incomplet) lucruri perfect cunoscute despre mitropolitul Isidor de Kiev şi rezistenţa la unire în Rusia, omite să mai menţioneze pe mitropolitul Damian şi rezistenţa la unire în Moldova, direct legate de subiectul lucrării. Astfel de abordări sunt simptomatice pentru curentul anti-realist din medievistica românească. De pe o asemenea bază, producţia recurentă de ficţiuni istoriografice precum cea discutată aici este prin urmare ineluctabilă. 195 Mureşan, "Girolamo Lando", art. cit., passim. 196 Liviu Pilat, Ovidiu Cristea, The Ottoman Threat, op. cit., p. 167. Deşi în istoriografia occidentală un status quaestionis onest este baza de plecare a oricărei cercetări serioase, autorii preferă să ocolească deliberat lucrările pe care profesorul Norman Housley, în cartea al cărui titlu îl împrumută, Crusading and the Ottoman Threat, op. cit., p. 2 le-a pus în evidenţă. Inutil să se caute, prin urmare, într-o carte chipurile dedicată cruciadelor din estul Europei ceva cât de cât consistent despre cruciadele de la Nicopole (1396), campania cea lungă (1443), Varna (1444), Kossovopolje (1448) sau căderea Constantinopolului (1453), reduse la simple date, câtă Cum vedem, toată risipa de imaginaţie, erudiţie, ba chiar şi analizele de istoria artei ale autorului ieşean se dovedesc a fi zadarnice. Cum se ştia de peste o jumătate de secol, de la prima publicare, în Archivio storico lombardo, a jurnalului lui Simonetta, roza de aur a fost decernată în 5 martie 1475, în Camera papagalului din palatul pontifical, nimănui altuia decât celebrului condottiere Frederic (Federico) conte de Montefeltro şi duce de Urbino, ca parte a procedurii de acordare a acestui ultim titlu 197 . În amintirea acestui moment, Federico a făcut în propriul său palat de la Gubbio o cameră decorată după modelul celei "a Papagalului" din Vatican 198 . Căpitan general al armatei pontificale, în calitate de gonfaloniere della Chiesa, el adusese deja servicii însemnate lui Pius al II-lea sau Sixt al IV-lea, supunând pe "tiranii" din statele pontificale, cum ar fi Sigismondo Malatesta din Rimini sau Niccolò Vitelli din Città di Castello. Dar mai mult, Sixt al IV-lea avea nevoie de sprijinul acestui excelent soldat pentru proiectul său de răsturnare a familiei Medici şi de supunere a bogatei Florenţe, proiect pus în execuţie în 1478. Toate acestea erau prioritare atunci pentru Sfântul Scaun, chiar în detrimentul luptei anti-otomane, şi ele meritau din plin o roză de aur. § 8. Regina Daciei la Roma: 1475 şi 1488

Ca şi când ecoul uriaş al turneului italian al lui Cristian I nu ar fi fost suficient, Dacia nordică a făcut din nou să se vorbească despre ea în anul imediat următor, când, pe urmele regelui, sosi în peninsulă şi regina Daciei, cu scopul de a profita, şi ea, de beneficiile spirituale ale pelerinajului în Cetatea Eternă 199 . De această dată, deplasarea reginei era justificată de proclamarea Anului jubiliar în 1475, Sixt al IV-lea decretând, pe baza precedentelor decizii pontificale începând din 1300, o serie de indulgenţe şi de compensații extraordinare pentru păcate ce vizau pelerinii care se încumetau, sosind la Roma, să se supună acestei discipline severe. Dar alte raţiuni mai concrete stăteau la originea deplasării sale în peninsula italiană. Soţul său, regele Cristian acumulase nu mai puţin de 70.000 de florini de datorii şi lăsase nerezolvate atât chestiunea suedeză cât şi problema spinoasă a dotei reginei din regatul Suediei, ale cărei proprietăţi erau uzurpate de opoziţia condusă de Sten Sture. Dorothea înţelegea să folosească acest artificiu legal pentru a contra în faţa justiţiei pontificale politica independentistă a "rebelilor" suedezi 200 .

Plecată la începutul primăverii din Danemarca, regina sărbători Paştele la Nürnberg pe 26 martie. Traversând Alpii prin pasul Brenner, ajunse la Mantova pe data de 7 aprilie 1475, cum ne informează jurnalul lui Cicco Simonetta. Aici putea în fine să îşi revadă sora, Barbara, soţia marchizului de Mantova.

Villenove, dic veneris vii aprilis, 1475

Questo dì, la serenissima Regina de Dacia, cognata de l'illustre signore Marchese de Mantua, gionse dentro in Mantua con cavalli, circa sexanta, per andare a Roma, al jubileo 201 . vreme contribuţiile istoricului militar Emanuel Antoche, care au reînnoit cunoaşterea acestor subiecte, sunt sistematic ocultate. Pentru a ilustra caracterul extrem de parţial şi incomplet al acestei lucrări, ajunge să menţionăm că, până şi în legătură cu cruciada din 1448, amintită fugitiv într-un singur paragraf, autorii evocă (p. 118) trimiterea unui contingent moldovean de către Petru II, dar ignoră prezenţa personală a lui Vladislav II al Ţării Româneşti, ca şi când participarea unui domn român pe un câmp de luptă cruciată n-ar avea nici o importanţă pentru o carte românească despre… cruciade (Matei Cazacu, "La Valachie et la bataille de Kosovo Polje (1448)", Revue des études sud-est européennes 9 (1971), p. 131-139). De altfel, nu este evocată nici măcar moartea lui Ştefan cel Mare (1504) cu intervenţia otomană în problema succesorală, strict legată deci de tematica afişată a lucrării (a se vedea Dan Ioan Mureşan, "Girolamo Lando", art. cit., p. 256-258, cu bibliografie). Cu astfel de "produs finit" rău definit, autorii "transbordează" practicile tipice istoriografiei române, moştenite din perioada totalitară, când lucrările diasporei erau puse la index, într-o colecţie prestigioasă precum cea a Editurii Brill. 197 Bernd Roeck, Andreas Tönnesmann, Federico da Montefeltro: arte, stato e mestiere delle armi, trad. Sylvie Accornero, Torino, G. Einaudi, 2009, p. 194, 249. 198 Olga Raggio, The Gubbio Studiolo and Its Conservation, I. Federico da Montefeltro's Palace at Gubbio and its Studiolo, New York, Metropolitan Museum of Art, 1999, p. 149-151. 199 Johannes Lindbaek, "Dorothea, Kristien den førstes... ", art. cit., p. 496-510. 200 Carsten Jahnke, "Two Journeys and One University", art. cit., p. 147. 201 I Diari di Cicco Simonetta, op. cit., p. 161.

Deşi nu se văzuseră de trei decenii, ele n-au petrecut decât patru zile împreună, regina grăbindu-se să ajungă la Roma cu ocazie sărbătorii Ascensiunii. Deplasarea sa, oarecum neprevăzută în Italia, a fost unul din puţinele evenimente de marcă care au văzut sosirea în Cetatea Eternă a câtorva capete încoronate, pe fondul unei relative crize a acestui eveniment liturgic major pentru Biserica Romană, care a dus chiar la falimentul multor artizani şi hotelieri din statele pontificale, ce făcuseră în zadar mari investiţii în aşteptarea maselor de pelerini. Cum se specifică în Cronaca di Viterbo a lui Giovanni da Juzzo:

Nel detto tempo molti fecero provisione per il giubileo e molti ne rimasero ingannati, perchè per la guerra di Francia, Borgogna, nella Magna [corr. nell' Almagna], Ungaria, Polonia, Spagna e molti lochi, poca gente passò e poca devozione era a preti per cose vedute e provate. E in Viterbo calò il grano e 'l vino assai, e molte chiavi furno messe in Roma e in Viterbo sotto uscia. Il giubileo di papa Nicola [V, în anul 1450 -n. n.] intrò divizioso e usci con carestia; e quello di papa Sisto intrò con carestia e poi venne divizia per la molta previsione fatta e perchè per le guerre venne poca gente. Fu fatta lega tra' Veneziani, il duca di Milano e Fiorentini, la quale si stimava guerra in Italia che era pace. Nel detto 1475, a dì 29 d'aprile, venne la regina di Dazia al perdono con forsi 40 cavalli vestiti tutti di marmorino, domesticamente. Era di anni circa a 55 202 . Dorothea ajunse la Roma pe 29 aprilie şi rămase aici ceva mai mult de două săptămâni. Cunoaştem destul de detaliat cele două vizite ale reginei Daciei la Roma graţie informaţiilor lui Johannes Burchard (1445-1506) în celebrul său Liber notarum care acoperă perioada 1483-1505. Notar pontifical şi maestru de ceremonii, acest autor ne livrează informaţii esenţiale privind Roma şi curtea pontificală, din culisele domniilor lui Inocenţiu al VIII-lea şi Alexandru al VI-lea Borgia. Naraţiunea sa principală priveşte vizita din 1488, dar referirile sale la pelerinajul din 1475 constituie un flashback preţios, la care maestrul de ceremonii se referă ca la un precedent ce trebuia să servească la organizarea celei de-a doua primiri oficiale. Deşi nu asistase la aceste eveniment, Burchard se informase de la martori oculari. Aflăm că ea fusese atunci aşteptată de cardinali în faţa porţilor Cetăţii Eterne, de unde au însoţit-o până la casa cardinalului Francesco Gonzaga, nepotul ei de soră -palazzo situat lângă biserica San Lorenzo in Damaso -care asuma costurile prezenţei mătuşii sale la Roma, înainte de a fi condusă în faţa papei. Burchard considera că o asemenea onoare era prea mare, ceea ce umbrea într-un fel, după părerea lui, demnitatea Colegiul cardinalilor: aceştia trebuiau să se mulţumească a o primi înăuntrul Romei. Ceea ce se este demn de reţinut, citindu-l pe Burchard printre linii, este tocmai faptul că reginei Dorothea i s-a acordat o onoare cu totul specială, cardinalii făcând un exces de zel în a o primi cum se cuvenea. Desigur, după eforturile făcute anul precedent pentru Cristian I, curia papală nu putea să se lase mai prejos, cu atât mai mult cu cât regina se deplasa de această dată în plin an jubiliar. Dorothea, îmbrăcată conform etichetei, în negru, a fost primită în recepţie oficială de papa Sixt al IV-lea, în aceeaşi Cameră a papagalului din palatul Vaticanului, înconjurat de cardinali, reginei îngăduindu-se să sărute, conform protocolului, papucul şi inelul pontifical. Pe urmă ea primi invitaţia de a-l însoţi pe papă în Loggia della Benedizione, de unde acesta a binecuvântat o mulţime estimată de martori oculari la 200.000 de participanţi, după care, întorcându-se spre ea, i-a dat o binecuvântare "personalizată"204 . În zilele care au urmat, aidoma soţului său, regina Daciei a vizitat cele şapte biserici de pelerinaj romane, impresionând pe cardinali prin fervoarea venerării relicvelor şi obiectelor sacre205 . Pe 15 mai papa i-a acordat o nouă recepţie privată, în care şi-a luat rămas bun, Sixt al IV-lea concedându-i cu această ocazie rambursarea cheltuielilor sejurului roman, preluate de Camera apostolică. Spre seară, cardinalii au însoţit-o de la palatul lui Gonzaga până dincolo de porţile Cetăţii206 . Trecând din nou prin Mantova şi străbătând Germania, Dorothea ajunse acasă pe 9 iulie 1475.

Rezultatul acestui pelerinaj a fost cu totul excepţional. Cu ajutorul nepotului său, cardinalul Gonzaga, regina a obţinut 27 de bule, completând colecţia de privilegii recoltată de soţul său un an mai înainte. Pe lângă cele personale sau familiale, ea şi-a asigurat concursul papalităţii contra suedezilor. Astfel, pe 9 mai arhiepiscopii de Magdeburg, Lund şi Raguza primeau capacitatea de a excomunica pe cei ce o împiedicau să îşi recupereze bunurile din dota sa regală. Arhiepiscopul de Magdeburg era numit arbitru între regină şi suedezii lui Sten Sture, exhortaţi să se supună regelui Cristian I sub ameninţarea lansării interdictului pontifical. O altă concesie esenţială a fost, aşa cum a demonstrat Karsten Jahnke, diploma de întemeiere a Universităţii din Copenhaga, care nu a fost acordată lui Cristian I în 1474, ci anume reginei în 1475. În urma deschiderii acestei instituţii în 1479, cei doi iluştri patroni, regele şi regina Daciei, au devenit primii studenţi înscrişi oficial în registrele noii Alma Mater a Nordului european (ceea ce va fi permis regelui să îşi perfecţioneze latina...) 207 . Remarcabil pentru spiritul gospodăresc al reginei este că, pentru toate aceste largi concesiuni, care ar fi costat în mod normal mii de ducaţi, ea a obţinut o reducere semnificativă. (Deşi cardinalul Gonzaga, care a ajutat-o în acest sens, nu a recuperat niciodată banii care îi fuseseră promişi în schimbul beneficiilor arhiepiscopiei de Lund).

Caspar Frederik Wegener a publicat dosarul consistent prin care regina Dorothea a intervenit cu perseverenţă pentru obţinerea excomunicării opoziţiei suedeze cu concursul lui Sixt al IV-lea şi a lui Inocenţiu al VIII-lea208 . Fără să intrăm în prea multe detalii, trebuie menţionat că procedura a fost lansată de Sixt al IV-lea în 1478 împotriva lui Sten Sture şi a complicilor săi pentru uzurparea bunurilor cuvenite carissimae in Christo filiae nostrae Dorotheae Datiae etc. reginae illustris, numindu-i judecători în această speţă pe episcopii de Halberstad şi de Merseburg. Avocaţii numiţi de regină -Dorothea Dei gracia Dacie Swecie Norwegie Slauorum Gottorumque regina, ducissa Sleszwicensis, ac Holtzacie Stormarie et Dithmercie ducissa, in Oldenburg et Delmenhorst comitissa -au reuşit să obţină lansarea interdictului în 1480.

În 1481 regele Cristian I decedă, fiind urmat la tron de fiul său, Ioan I (Johannes) cunoscut mai cu seamă cu numele popular de Hans, care a guvernat Nordul Creştinătăţii vreme de 32 de ani, până în 1513, în ajunul Reformei protestante. Însă până la moartea ei în 1495, regina mamă a continuat să exercite o influenţă marcantă asupra fiului său. Ioan I nu a fost acceptat ca rege de către stările Norvegiei decât în 1483, nu înainte de a semna o capitulaţie prin care recunoştea privilegiile ierarhiei şi marii aristocraţii locale. Mai dificil a fost dosarul suedez, în ciuda interdictului. Sten Sture opunându-se încoronării lui Ioan I ca rege al Suediei, sub diverse pretexte, solicitând noi şi noi concesii (cum ar fi insula Götland) şi garanţii, spre exasperarea suveranilor danezi. Această tergiversare, în ciuda sentinţelor pontificale, se explică nu doar pentru că Sture era un perfect catolic, dar şi pentru că apăra eficient frontiera finlandeză contra expansiunii ruseşti, merit pentru care era susţinut de o parte a ierarhiei suedeze şi chiar de figuri importante ale curiei pontificale. Sture se mândrea astfel că întreţinea nu mai puţin de 60.000 de ostaşi la frontiera Creştinătăţii latine, împotriva lui rex Moscobiae dominus Ruthenorum schismaticorum -Ivan al III-lea cel Mare (1462-1505) 209 , forţă redutabilă de care trebuia ţinută seama.

Încă de la începutul pontificatului său, papa Inocenţiu al VIII-lea dădu un semn al bunăvoinţei deosebite pe care o nutrea pentru copiii regelui Cristian I. În acest sens, prin privilegiul In supreme acordat în 26 iunie 1485, el confirma în beneficiul lui Johannes Dacie rex illustris et Fredericus dux Sleswicensis eius frater germanus, toate concesiunile conferite de către predecesorul său Sixt al IV-lea: diversa privilegia, libertates, gratiae et indulta atât în teritoriile regatului cât şi în ducatus, comitatus, terrae, castra, dominia, ecclesiae, monasteria et capellae, atât din Dacia cât şi din ducatul de Schleswig 210 . Trebuie precizat că era vorba mai cu seamă de privilegiul din 22 aprilie 1474, evocat mai sus, care conferea regelui Daciei jus patronatus asupra Bisericii din cele trei regate scandinave.

Mai mult, pe parcursul pontificatului, Inocenţiu al VIII-lea a acordat o atenţie deosebită numeroaselor fundaţii monastice având-o ca patroană pe sfânta Brigitta a Suediei, un cult încurajat cu mare insistenţă de regii Uniunii de la Kalmar 211 . Circumstanța se explică atât prin necesitatea de a se legitima ca regi ai Suediei, titlu care le era periodic repus în chestiune, cât şi prin profeţiile Brigittei care, cum am văzut, acordau un loc însemnat regilor danezi în economia politică a Creştinătăţii, în calitate de posibili eliberatori ai Ierusalimului. În acest sens, o altă concesie esenţială a fost, tot la început de pontificat, accelerarea de către papa Cybo a procedurii de canonizare a Catherinei, fiica sfintei Brigitta, la rugămintea arhiepiscopului Uppsalei, adăugând-o în catalogul sfinţilor alături de mama sa. Totuşi, din pricina izbucnirii Reformei, procedura de canonizare nu a mai fost dusă la bun sfârşit. Raţiunea acestei bunăvoinţe pontificale era încurajarea celor trei regate în misiunea lor de apărare a frontierelor Creştinătăţii, contra ruşilor şi a necredincioşilor.

Accepimus litteras tuas et aliorum super canonizatione beate Catharine nate sancte Brigide de Suetia, quam et regia maiestas et prelati regnorum Datie, Suetie et Norvegie fieri cuperent. (...). Interim hortaberis nostro nomine regiam maiestatem et alios, ut consilium per eos initum de pugnando contra ruthenos et infideles pro Dei gloria et christifidelium defensione magno animo prosequantur, nam et ab ipso Deo premium poterunt expectare et magnam apud omnes commendationem 212 .

Tocmai această competiţie înverşunată pentru coroana Suediei explică de ce regina decise în 1488 să facă din nou drumul Romei, luându-şi inima în dinţi, cu speranţa de a tranşa o dată pentru totdeauna conflictul cu opoziţia suedeză. Mai mult decât în 1475, vizita ei a impresionat prin fastul arborat la curţile princiare italiene. Pentru a doua oară, regina Daciei Dorothea străbătea peninsula în drumul ei spre centrul spiritual al Creştinătăţii latine.

Potrivit lui Johannes Burchard, regina intră din nou în Roma în seara zilei de 26 aprilie 1488, cu fast şi cu alai, călătorind pe cai (cum equis), înconjurată de familiares, adică membri ai suitei sale apropiate. Ea a fost primită în regiunea Monte Mario de către un senator şi trei reprezentanţi ai comunei romane, iar lângă al doilea pod al Romei, de către însuşi protonotarul apostolic, în fruntea membrilor clerului palatului şi ai familiei pontifului roman. În fine, lângă Porta Viridaria era aşteptată de membri de seamă ai Sfântului Colegiu: cardinalul vice-cancelar, însoţit de cardinalii de San Marco, Angers, Lisabona, Parma, Siena, Foix, Savelli şi Colonna. Discursul de recepţie din partea reprezentantului familiei suveranului pontif, primi un răspuns mai puţin elocvent din partea magistrului curţii reginei, taxat de Burchard ca un rusticanus. Însoţită de cardinali, regina intră în Urbe, flancată de cardinalii de Siena şi de Foix, familia reginei călărind înaintea familiei papei, care închidea alaiul. Regina fu găzduită în casa răposatului Antonio de Forli. Burchard afirmă că ar fi încercat fără succes să o convingă să-i salute personal pe fiecare cardinal care o însoţise, dar aceasta i-a concediat destul de sec pentru a se odihni în apartamentele sale. Remarcile lui Burchard sunt cu siguranţă exagerate: obosită de lungul drum şi necunoscând bine limba latină, Dorothea nu avea decât puţină vreme pentru amabilităţi la ora târzie a sosirii. Acesta e momentul în care, punându-se în scenă, vizibil iritat de comportamentul reginei, Burchard ne informează că, înainte de sosirea acesteia, ţinuse în faţa papei şi a cardinalilor discursul -reprodus mai sus -referitor la etichetă, afirmând că nu ar fi necesar să se facă exces de zel, cu intenţia de a corecta eticheta din 1475, sugerând cardinalilor să o aştepte în interiorul zidurilor Cetăţii.

Însă opinia cardinalilor a fost cu totul alta. Aşa cum afirma cardinalul Marco Barbo, ei deciseseră dimpotrivă să facă încă şi mai mult ca atunci, hotărând să o primească pe regina Daciei cu onoruri împărăteşti, adoptându-se ca model nu ceremonia din 1475, ci cea a primirii la Roma a soţiei lui Frederic al III-lea, împărăteasa Eleonora. Aceasta se datora de bună seamă proximităţii dintre dinastia de Oldenburg-Hohenzollern şi familia imperială, dar şi faptului că suverana daneză stăpânea în principiu peste întreaga Uniune de la Kalmar, un vast imperiu nordic, ai cărui suverani aveau o putere efectivă ce depăşea chiar şi pe cea a lui Frederic al III-lea, care atunci abia mai reuşea să se impună chiar şi în Austria propriu zisă. El fusese într-adevăr alungat din Viena în 1483 de către Mathias Corvin, obligat fiind de atunci să rătăcească prin Imperiu, dependent de ospitalitatea vasalilor săi. Maestrul de ceremonii estima -în privat -că analogia cu împărăteasa nu era valabilă, dat fiind că aceasta venise atunci împreună cu împăratul şi că ceremonia respectivă privea cuplul imperial, câtă vreme în acest caz regina Daciei, deja văduvă, venise neînsoţită. Aluzia privea aşadar prima vizită a lui Frederic al III-lea la Roma, în 1452, când se căsătorise cu Eleonora de Portugalia214 , pentru că în vremea vizitei din 1468 împăratul venise singur. Desigur, opinia cardinalilor a triumfat, fiind adoptată de suveranul pontif, spre amărăciunea, abia ascunsă, a notarului Burchard. SS. D. N., habito cum aliquibus ex rr. dd. cardinalibus consilio, mihi respondit ipsam reginam extra portam Urbis a cardinalibus recipi et ad domum tantum associari debere; quod dixit ad persuasionem cardinalis Sancti Marci, qui asseruit ill. Leonoram, serenissimi imperatoris nostri Frederici III conjugem, quum ad Urbem venisset, eo ordine fuisse receptam; sed male dixit, quia eadem imperatrix cum imperatore venit et cum eo recepta fuit illo honore, prout in ceremoniali ordinatur.

Astfel se explică primirea triumfală, şi chiar imperială, a reginei Daciei în Roma. Ea venea din nou aureolată de statutul de pelerin, cu dorinţa expresă de a-şi continua drumul până la Sfântul Mormânt din Ierusalim.

Venit autem hec regina Romam peregrinationis causa, deinde sepulchrum Salvatoris nostri in Hierusalem visitatura 215 .

După ce va fi asistat la somptuoasa missă din ziua de 1 mai 1488 -deservită de nu mai puţin de 14 cardinali în onoarea sfinţilor apostolilor Filip şi Iacob -regina mai petrecu o săptămână la Roma, luându-şi rămas bun de la Inocenţiu al VIII-lea şi cardinali în ziua de 8 mai şi întorcându-se spre casă. Acest lucru a fost posibil datorită faptului că, între timp, regele Daciei Ioan I, fiul Dorotheei, obţinuse, prin scrisori trimise din vreme, comutarea de către papă a legământului reginei de a vizita Sfântul Mormânt. Deşi Burchard nu dă detalii, se poate presupune că această comutare s-a petrecut prin asimilarea pelerinajului cu o devoţiune la Basilica di Santa Croce in Gerusalemme, simbolul material al Ierusalimului în Roma încă din vremea cruciadelor, una din cele şapte basilici a căror vizitare se impunea, cum am văzut deja, pelerinilor veniţi la Roma. Odată efectuat acest pelerinaj substitutiv, regina putea părăsi Cetatea eternă cu conştiinţa împăcată, însoţită la plecare cu acelaşi fast cu care fusese primită de către cardinali. Continuându-şi drumul, regina Daciei fu pe urmă oaspetele de marcă al Serenissimei Republici. Conform Annalelor lui Domenico Malipiero:

A 24 de Mazo, è stà fatto saver alla Signoria, che la Regina de Dacia, partia da Roma, è zonta qua, et è alozà à l' hosteria; e'l Dose e la Signoria è andà a levarla con i piati, e l' ha fatta alozar in casa del Marchese de Ferrara 218 .

Detalii mai concrete în privinţa sejurului reginei daneze ne furnizează succint marele umanist Pietro Bembo, în Istoria Veneţiei, precizând că a fost primită cu pompă regală, făcându-i-se o vizită a oraşului şi a suburbiilor [i.e. a orăşelelor insulare ale lagunei], înainte de a-şi relua drumul spre casă:

Post eos dies regina Daciae, Roma domum rediens, Venetia et ipsa se contulit; acceptaque regio apparatu, urbe inspecta suburbiisque perlustratis, viae se reddidit) 219 .

Impactul pe termen lung al acestei vizite a fost resimţit în mai multe feluri. În schimbul concesiilor făcute la Roma, Inocenţiu al VIII-lea conta pe regatul Daciei în marele proiect de cruciadă anti-otomană pregătit febril încă de la începutul pontificatului său. Ca urmare a vizitei reginei Daciei la Roma din primăvara anului 1488, regatul Daciei se regăsea fireşte în solemna bulla plenissimarum indulgentiarum sancte cruciate, numită Domini et Salvatoris nostri, promulgată la Roma în 11 decembrie 1488. Era vorba de o indulgenţă plenară în favoarea războiului anti-otoman, valabilă pentru un an şi jumătate cu intrare în vigoare începând din 2 februarie 1489. Ea era acordată notarului pontifical Raymond Pérault (Peraudi), numit în acest scop nunţiu pontifical 220 . Imediat după o lungă introducere retorică împotriva Maumetheam sectam, de rigoare în astfel de documente, papa preciza misiunea legatului pontifical şi zona lui de jurisdicţie, cuprinzând întregul Nord al Creştinătăţii. Un al treilea document solemn, emis în aceeaşi zi, însoţea breva precedentă cu prezentarea detaliată a metodelor de punere în aplicare a atribuţiilor legatine, documentul precizând toată încrederea pe care Inocenţiu al VIII-lea o acorda persoanei nunţiului său. Această încredere era manifestată atât pe lângă cei doi împăraţi romani (împăratul uns Frederic al III-lea şi fiul său, împăratul ales în 1486 Maximilian I, rex Romanorum, menit să îi succeadă la tron, cât şi pe lângă regele Daciei şi ceilalţi prinţi electori ai Imperiului:

Ideoque cum omnino intendamus favente Altissimo magnam contra ipsos perfidos Thurcos parare expeditionem et amplius impetus suos non expectare, hac consideratione ducti ut fideles ipsi, pro quorum salute Salvator noster Jhesus Christus in ara crucis, ut prediximus, immolari non abnuit, eo promptius ad premissa manus porrigant adjutrices, quo exinde non solum eorum corporali periculo, in quo universi christiani constituti sunt, occurrere ac injurias Christo nostro et eis, qui christiani sunt, illatas (ut juxta divine et humane legis mandata tenentur) ulcisci, sed amplissima pro animarum suarum salute commoda se cognoverint adipisci, de omnipotentis Dei misericordia ac beatorum Petri et

Confidentes igitur de fide, probitate et integritate dilecti filii magistri Raymundi Peraudi, archidiaconi Alnisiensis in ecclesia Xanctonensi, in theologia magistri, notarii et referendarii nostri domestici, quem jamdudum in 221 Stuart Jenks, Documents on the Papal Plenary Indulgences,op. cit.,nr. 72,"Papst Innocenz VIII. und Skandinavien",art. cit.,, Stuart Jenks, Documents on the Papal Plenary Indulgences, op. cit., nr. 73, p. 331-337, aici p. 331-332.

magnis et arduis comprobavimus, eum imum ex nunciis predictis nuncium, commissarium et oratorem nostrum duximus eligendum, ac ad charissimos in Christo filios nostros Fridericum imperatorem et Maximilianum Romanorum ac etiam Dacie reges illustres, et sacri Romani imperii principes electores, et universam Germaniam, nonnullaque alia regna, provincias, civitates, terras atque loca distinandum, et ad effectum hujusmodi diversas sibi dedimus commissiones ac etiam christifidelibus ad hujusmodi sanctum et pernecessarium opus manus porrigentibus adjutrices concessimus plenissimas indulgentias et peccatorum remissiones cum diversis gratiis et facultatibus super hoc ipsi archidiacono et deputandis seu subdelegandis ab eo datis, prout in aliis nostris inde confectis litteris, quarum tenores, acsi de verbo ad verbum presentibus insererentur, haberi volumus pro sufficienter expressis et insertis, plenius continetur 224 .

În fine un al patrulea şi ultim document făcea o prezentare sintetică a puterilor şi facultăţilor concedate, potrivit aplicării lor pragmatice în scopul galvanizării participării populare la războiul anti-otoman. El se centrează atât pe figura legatului pontifical cât şi a adjutanţilor acestuia în vasta şi complexa misiune încredinţată de Inocenţiu al VIII-lea.

Ideoque cum omnino intendamus favente Altissimo magnam contra ipsos perfidos Turchos parare expeditionem et amplius suos impetus non expectare, hac consideratione ducti, ut fideles ipsi, pro quorum salute Salvator noster Jhesus Christus in ara crucis, ut prediximus, immolari non abnuit, eo promptius ad premissa manus porrigant adjutrices, quo exinde non solum eorum corporali periculo, in quo universi christiani constituti sunt, occurrere ac injurias Christo nostro et eis, qui christiani sunt, illatas (ut juxta divine et humane legis mandata tenentur) ulcisci, sed amplissima pro animarum suarum salute commoda se cognoverint adipisci, de omnipotentis Dei misericordia ac beatorum Petri et Pauli apostolorum ejus auctoritate confisi universis christifidelibus utriusque sexus in universis Germanie et Gallie partibus ac Dacie, Svecie, Norwegie, Lyvonie, Pruscie et Ruscie regnis ac insulis et provinciis et aliis dominiis, terris atque locis illis adjacentibus consistentibus penitentibus et confessis, qui ecclesias, pia loca sive altaria per dilectum filium magistrum Raymundum Peyraudi, archidiaconum Alnisiensem in ecclesia Xanctonensi, notarium et referendarium domesticum, quem ad hoc nostrum et apostolice sedis nuncium, commissarium et oratorem, de cujus probitate, fide et integritate gerimus in Domino fiduciam specialem, destinamus, vel deputandos ab eo seu ab ipsis deputatis subdelegandos ubilibet ordinanda et deputanda... 225

Precum se vede, papa Cybo nu era nici pe departe la 1488-1489 pe cale să opereze o revoluţie politică de nivel continental ce ar fi deşirat o dată în plus Creştinătatea, prin destituirea regelui Danemarcei din funcţia lui seculară de rex Dacie şi acordarea acestui titlu unui suveran "schismatic", cu scopul improbabil al creării unui nou regat dacic în Răsăritul Europei. O asemenea iniţiativă non-productivă ar fi subminat definitiv relaţiile, şi aşa încordate, cu regele Ungariei, cel dintâi care ar fi fost ameninţat de un improbabil regat dacic românesc în spaţiul carpatic. Revenind pe tărâmul realităţilor medievale, alte priorităţi erau atunci mult mai urgente, cum ar fi antrenarea Imperiului Roman al Naţiunii Germane în războiul anti-otoman, obiectivul vechi al cardinalului Bessarion încă de la misiunea lui la Viena în 1460 şi de la Dieta de la Regensburg din 1471. Apariţia continuă a Daciei în compania Suediei şi a Norvegiei nu ar trebui să mai lase vreo îndoială în identificarea ei precisă, lucru pus şi mai clar în evidenţă de vizita reginei Daciei la Roma în 1488.

Totuşi, în acelaşi scop şi în acelaşi an, Inocenţiu al VIII-lea adresa nominal regelui Daciei un document solemn în ziua de 21 mai 1488, prin care îl invita să se reconcilieze cu Ordinul Cavalerilor teutoni, pacificare necesară pentru războiul anti-otoman, dar şi pentru combaterea, în comun, a Rutenilor schismatici. În acest scop numea ca legat pontifical pe episcopul de Reval, Simon van der Borch, însărcinat cu tratarea pieselor spinoase ale dosarului baltic 226 . Aşa cum a notat Tore Nyberg, această legaţie este consecinţa imediată a celei de-a doua vizite a reginei Dorothea la Roma (de derularea căreia însă, destul de curios, istoricul danez nu se ocupă).

Innocentius episcopus etc. Venerabili fratri Symoni Episcopo Revaliensi, ad Carissimum in Christo filium nostrum

Iohannem Dacie Regem Illustrem eiusque regna et dominia, ac Prusziam, Livoniam, Lytwaniam, Swetiam, Norwegiam, civitates opidaque stagnalia et loca circumvicina nostro et apostolice sedis cm plena potestate legati de latere Nuntio et 224 Ibidem,nr. 74,nr. 75, În acelaşi spirit, Inocenţiu al VIII-lea intervenea pe urmă, în 10 iulie 1489, pentru soluţionarea conflictului major care mina autoritatea regelui Daciei, oficial şi al Suediei, dar căruia i se opunea cu îndârjire regenţa condusă de Sten Sture, părintele independenţei suedeze. Intervenind pe lângă ierarhii Danemarcei şi Suediei, papa îi ruga părinteşte (hortatur et paterne monet), să mijlocească la rândul lor pe lângă Sture cu rugămintea "ut pacem cum Dorothea, regina Daciae, faciat". Suveranul pontif stabilea regulile unui arbitraj echitabil, pe care însă Sture era ţinut să îl accepte, în caz contrar urmând ca asupra lui să fie declanşate cenzurile ecleziastice, putând merge până la excomunicare. Papa dorea aşadar să aplice o soluţie moderată, păstrând excomunicarea doar ca un ultim recurs, cu speranţa de a reconcilia pe regină şi pe regentul Suediei 229 . Însă tonul favorabil poziţiei daneze a slăbit considerabil poziţia adversarului ei tenace. S-a putut astfel aprecia că încoronarea târzie, dar implacabilă a lui Ioan I ca rege al Suediei, în 1497 a fost efectul scontat al acestei lungi campanii de instrumentalizare a excomunicării politice, obţinută prin lobby-ul de lungă durată al aprigei regine a Daciei la Roma 230 .

Pentru identificarea cu precizie a regelui Daciei la 1489 se va da desigur mai mult credit episcopului Simon de Reval, împuternicit în acest scop de papa Inocenţiu al VIII-lea, decât opiniilor hazardate ale lui Alexandru Simon. Printre multe alte erori de metodă şi carenţe grave de informaţie, acestuia din urmă o scăpare din vedere i-a fost desigur fatală: vizita Dorotheei, Regina de Dacia, în Italia în anul 1488, care furniza cheia fără greş a identităţii lui Re de Dacia de la începutul lui 1489.

227 Augustin Theiner, Vetera monumenta Poloniae et Lithuaniae gentiumque finitimarum historiam illustrantia, maximam partem nondum edita, ex tabulariis vaticanis deprompta, collecta, ac serie chronologica disposita, vol. II. Ab Joanne PP. XXIII. usque ad Pium PP. V., 1410-1572, Roma, 1861, nr. cclxix, p. 244-245; Caesar Baronius, Annales Ecclesiastici denno excusi et ad nostra usque tempora perducti ab Augustino Theiner, Bar Le Duc -Paris, OEuvre de Saint-Paul, 37 volumes, 1864-1883, vol. XXX, 1877, p. 151. 228 Caesar Baronius, Annales Ecclesiastici..., op. cit., vol. XXX, 1877, p. 158-160; Regesta Diplomatica Historiae Danicae: Index chronologicus diplomatum et literarum, historiam danicam ab antiquissimis temporibus usque ad annum 1660 illustrantium, quae in libris hactenus editis vulgata sunt, 1847-1907, Havniae (Copenhague), J.D. Qvist, 1847, 7 volume, 1847-1907, vol. I (822-1536), nr. 4917, p. 552. 229 Despre politica de echilibru între Dorothea şi Sten Sture, cf. Tore Nyberg, "Papst Innocenz VIII. und Skandinavien",art. cit., Carsten Jahnke, "Two Journeys and One University", art. cit., p. 149-150; pentru tratativele anilor 1490 pentru o reconciliere suedezo-daneză, a se vedea Tore Nyberg, "Papst Innocenz VIII. und Skandinavien", art. cit., p. 137-143. § 9. Enigma "dacilor bavarezi" Elaborările eronate legate de Re de Dacia din 1489 au fost corelate cu un alt document, legat de congresul cruciat derulat la Roma, sub tutela lui Inocenţiu al VIII-lea, la începutul anului 1490. Prezentarea acestui document este făcută în modul palpitant al descoperirii unor informaţii cu totul şi cu totul inedite despre un congres care ar fi fost, chipurile, "neglijat"231 . Publicat după o copie manuscrisă conservată la München, după aceeaşi metodă a interpolărilor masive care orientează / denaturează sensul documentului în conformitate cu teoriile supra-impuse de editor, documentul necesită o reiterare "pe curat" pentru a putea sesiza adevărata sa semnificaţie. Din fericire, acest document a fost deja publicat în 1883, în anexele documentare ale esenţialei Istorii pontificale a lui Sigismundo dei Conti da Foligno (1432-1512), care acoperă perioada contemporană autorului, din 1475 până în 1510232 . Recursul la publicaţia italiană din secolul al XIX-lea face redundante "revelaţiile" târzii, fragmentare şi interpolate ale lui Alexandru Simon, deoarece aici avem la dispoziţie nu doar documentul publicat exemplar în integralitatea lui, ci şi un întreg dosar pontifical legat de modalităţile de punere în practică a deciziilor congresului roman 233 . Că avem de a face cu un document câtuşi de puţin necunoscut celor ce urmăresc mersul cercetării în domeniul cruciadelor târzii, o arată de altfel includerea sa, în traducere integrală, în excelenta culegere de documente dedicate subiectului de profesorul Norman Housley234 . Pot fi într-adevăr aceşti daci, cum se avansează apodictic, fără nici o demonstraţie, "românii din Moldova şi Ţara Românească" 236 ? Nu din punctul de vedere al profesorului Norman Housley, a cărui competenţă în domeniu nu credem că o poate pune cineva sub semnul întrebării, şi care, în traducerea sa, a punctat cu precizie în acest loc participarea daneză 237 . Mai mult, în legătură cu acelaşi document, Janus Møller-Jensen estimase deja că "King Hans must have given his consent to the crusade-plan that was presented in Rome in 1490, according to which soldiers from the Nordic kingdoms were to form part of one of the great armies that were to be sent against the Turk". În acest sens istoricul danez adăuga că regele danez era deţinătorul uneia din cheile cufărului conţinând banii cruciadei strânşi de colectorii pontificali în Nordul Creştinătăţii, detaliu concret mai mult decât grăitor 238 .

Care din cele două interpretări inspiră mai multă încredere? Câtă vreme câteva fraze mai încolo se afirmă în acelaşi document că exercitus Imperii et nationis Germanicae trebuia să avanseze per Ungariam, aut Vallachiam proficiscerentur in terras Turcorum, se poate nota că în acest loc nu se utilizează forma aut Daciam, cum ar fi fost de aşteptat dacă "dacii" ar fi fost români. Rezultă la o citire atentă că autorul proiectului făcea o distincţie cât se poate de clară între Daci şi Vallachia: este destul de logic că dacii nu puteau fi "în trecere" prin propria lor ţară.

Dar se pare că nu a fost luată suficient în considerare implicaţia mult mai profundă a unei asimilări intempestive, în acest document, între daci şi valahi (români). Cum se poate observa, cele trei armate ale proiectului sunt organizate pe baza principiului naţional: naţiunea italică, naţiunea germanică şi naţiunile "ultramontane", în sensul medieval al acestui concept. Dacă Daci-i din acest document ar fi români, ar rezulta că aceştia ar fi membri ai naţiunii germane. Or în ce chip anume ar fi putut românii -în calitatea lor de popor romanic -să facă parte din "naţiunea germanică", fie şi în sensul cel mai larg posibil al acesteia? Acceptând în acest punct interpretarea hazardată a lui Alexandru Simon, ne punem întrebarea dacă profesorul Ioan-Aurel Pop a observat că, dacă românii puteau într-adevăr fi consideraţi la 1490 ca un element din sânul "naţiunii germanice", atunci conceptul de naţiune română medievală nu mai poate avea absolut nici o legătură cu naţiunea modernă românească. Apare astfel o contradicţie majoră între Re de Dacia şi contribuţiile mai vechi care l-au impus pe profesorul Ioan-Aurel Pop ca specialistul prin excelenţă, în istoriografia noastră, al conceptului de naţiune medievală239 . Personal, preferăm ideile expuse în lucrările mai vechi ale profesorului nostru, redactate înaintea apariţiei lui Alexandru Simon în istoriografia română, deoarece ni se par în acord cu progresele cercetării în acest domeniu din ultimii ani, în sensul cărora am adus noi înşine în trecut unele contribuţii punctuale240 .

Pentru a ieşi din acest neaşteptat impas conceptual al ideii de "naţiune medievală", repunerea în context a acestui pasaj ne va permite să lămurim fără dificultate contradicţia aparentă. Atenţiei descoperitorului aşa-zişilor "daci bavarezi" şi al "Daciei milaneze" i-au scăpat, pare-se, "dacii romani" la care face referire Istoria lui Sigismundo dei Conti. Într-adevăr, acest istoric contemporan al pontificatelor lui Sixt al IV-lea şi Inocenţiu al VIII-lea a furnizat un raport detaliat al congresului cruciat de la Roma, în care, sprijinindu-se pe documentaţia romană la care a avut acces direct, dacii figurează într-un context cu totul similar celui discutat mai sus.

Quod ad bellum autem pertineat, videri tres exercitus necessarios; quorum unus ex delectu ac pecunia Pontificis

Italorumque; alius ex Teutonibus, Hungaris, Dacis, Polonis, ac reliquis Germanis; tertius ex Gallis, Hispanis, Britannisque constaret: et quamvis quisque exercitus ducem esset habiturus suum, deligendum tamen unum qui toti officio castrensi praeesset, ad quem omnis rei militari summa respiceret. Eum Germani oratores Caesarem aut Maximilianum, si bello interessent; reliqui illum qui, coactis in unum locum exercitibus, de sententia Pontificis eligeretur [START_REF] Conştiinţei | [END_REF] .

Cum se poate vedea, este pur şi simplu vorba de o referinţă la planul publicat în anexe -ca ilustraţie a textului -de către editorii Istoriei din 1475-1515. Întrebarea se pune aşadar ce înseamnă Daci pentru Sigismundo dei Conti în calitatea sa de istoric pontifical. Răspunsul îl găsim în elogiul extrem de pozitiv făcut de acest autor la dispariţia lui Sixt al IV-lea când, printre numeroase alte merite, se laudă generozitatea fără margini a defunctului pontif, manifestată mai cu seamă în primirea vizitatorilor de seamă ai Cetăţii Eterne în anul de graţie al Jubileului: Vedem astfel că, aidoma contemporanilor săi, şi pentru Sigismundo dei Conti Dacia continua să aibă o accepţiune baltică, şi nicidecum una pontică. Repunerea documentelor congresului din 1490 în contextul roman permite astfel să recuzăm fără rest identificarea dacilor cu "românii din Moldova şi Ţara Românească", eliminând astfel implicaţia abia schiţată că aceştia ar fi aparţinut în vreun fel "naţiunii germane" deţinătoare a Sfântului Imperiu Roman. Pentru că dacă românii nu făceau cu certitudine parte din naţiunea germană medievală, nu acelaşi lucru se poate spune despre danezi. Am văzut astfel că, în 1415, la Conciliul de la Konstanz, danezii era incluşi în "naţiunea germană" care sprijinea politica reformistă a lui Sigismund de Luxemburg. Mai mult, în 1418, concordatul încheiat de noul papă Martin al V-lea cu natio germanica includea automat şi pe danezi. În fine, regele Cristian I însuşi considera că dispoziţiile concordatului de la Viena încheiat între Nicolae al V-lea şi Frederic al III-lea în 1448 se aplicau în mod egal şi în Danemarca, datorită faptului că aceasta era de drept o parte a naţiunii germanice 243 .

Această concluzie fermă coroborează perfect analiza dosarului de legat apostolic al lui Raymond Pérault, obiectivul pontifical fiind să atragă în cruciata anti-otomană resursele militare şi financiare ale regatului Dacie, Svecie, Norwegie, în aplicarea deciziilor luate la Congresul de la Roma din 1490. Acest lucru era cât se poate de firesc pentru regele Daciei, devenit vasal imperial prin actul din 1474 ca duce de Holstein, calitate în care avea obligaţia legală de auxilium et consilium, inclusiv prin participarea la o eventuală cruciadă anti-otomană care ar fi mobilizat toate resursele Sfântului Imperiu.

Volumul IV al monumentalei culegeri de documente consacrate raporturilor dintre Danemarca şi Sfântul Scaun, Acta pontificum Danicum, dedicat pontificatelor lui Sixt al IV-lea şi Inocenţiu al VIII-lea, include circa 390 de documente din epoca celui din urmă (nr. de la 2911 la 3301). Fără nici o greutate, se poate nota pe baza lor conservarea titulaturii regale rex Dacie pe tot parcursul pontificatului lui Inocenţiu al VIII-lea. Vom da un singur exemplu: un act datând din ultimele zile ale vieţii sale (16 iunie 1492). În urma solicitării regelui Ioan I, mănăstirea Sfântului Spirit din Copenhagen (opidum Haffnense), a primit confirmarea pontificală şi cea a Marelui Maestru al Ordinului de a beneficia de aceleaşi privilegii ca şi cele ale Ordinului Sfântului Spirit, fiind plasată sub ascultarea directă a mănăstirii-mame din Roma. Documentul preciza în acest sens eforturile predecesorului său Cristian I, regele Daciei, legate de devoţiunea regelui faţă de spitalul Sfântului Spirit in Saxia de Urbe, manifestată desigur în vremea vizitei romane din 1474: Pentru a concretiza pe teren aceste dispoziţii, Alexandru al VI-lea transmitea tot atunci instrucţiuni detaliate şi cardinalului Pietro Isvalies, arhiepiscop de Reggio (Calabria), numit legat pontifical pe lângă regii Vladislav al II-lea al Ungariei şi Boemiei şi Ioan Albert al Poloniei, cu scopul formării unei ligi de trei ani în favoarea unei expedicione contra Turcos durante, pro qua eis gratiose concessa est cruciata et iubileus cum decimis. Profitând de veniturile suplimentare aduse de proclamarea anului jubiliar în 1500, papa se putea angaja pe lângă regii Jagelloni să le acorde un sprijin de 40.000 de ducaţi pe an, subsidia ex Iubileo proventura et Cruciata in illis partibus, dar cu un plafon total care nu putea să depăşească 200.000 de ducați. Strategia concepută cu această ocazie se baza pe acţiunea convergentă a două armate terestre, plasate sub comanda împăratului Maximilian, respectiv a regelui Ioan Albert al Poloniei, în cooperare cu una maritimă, constituită din flotele Spaniei, Franţei şi Veneţiei. În acest dispozitiv, Valachi din cele două principate apar, în mod semnificativ, integraţi nu sub comanda imperială, ci sub cea jagellonă. În acest context, cu titlu cu totul distinctiv, papa Alexandru al VI-lea îl evocă şi pe regele Daciei şi Suediei. Într-adevăr, pentru ca armata terestră de sub conducerea regelui Poloniei să poată avansa liniştită în Balcani, era imperios necesară asigurarea păcii în spaţiul baltic, între regele Daciei şi Ordinul teutonic, ultimul contribuind atunci în mod regulat la efortul militar polonez (cum a fost cazul în expediţia din Moldova din 1497). Astfel, pentru succesorul lui Inocenţiu al VIII-lea, regatul Daciei rămânea, cum era de aşteptat, un atribut central al regelui danez, cum arată proximitatea cu Suedia şi Norvegia, fiind în acelaşi timp absolut distinct de Valachi. Pentru a nu lăsa loc nici unei îndoieli, iată un extras concludent, cu menţionarea inclusiv nominală a identităţii adevăratului rege al Daciei din 1500:

Sed quoniam Maximilianus Rex et natio Germanica non habent eandem commoditatem et oportunitatem pro instruenda classe, quam habent pro exercitu terrestri parando, et Serenissimi Francorum et Hispaniarum Reges et dominium Venetorum cum reliquis Italicis propter loca maritima, portus, et copiam navium ac triremium et hominum ad huiusmodi classem necessariorum habeant maiorem facilitatem, ideo nobis videtur, quod unus exercitus terrestris per Regem Romanorum et totam Germaniam, cui presit dictus Rex cum Legato sedis apostolice, instruatur; secundus vero exercitus instruatur per ipsum Regem Hungarie cum fratre suo charissimo in Christo filio nostro Alberto Polonie Rege illustri, et Valachis atque fidelibus aliis in illis partibus adiacentibus, cui quidem secundo exercitui terrestri presit

De omnipotentis Dei misericordia ac beatorum Petri et Pauli apostolorum ejus auctoritate confisi, universis christifidelibus utriusque sexus in universa Germania, Dacia, Suetia, Norwegia, Frisia, Prussia omnibusque et singulis illarum provinciis, civitatibus, terris atque locis etiam sacro Romano imperio in ipsa Germania subjectis ac aliis eis adjacentibus, non tamen carissimis in Christo filiis nostris Polonie, Hungarie et Bohemie regibus illustribus subjectis constitutis, vere penitentibus et confessis, qui ecclesias et pia loca sive altaria per dilectum filium nostrum Raymundum tituli sancte Marie Nove presbyterum cardinalem Gurcensem, de cujus eximia probitate, fideli diligentia in aliis nostris et Romane ecclesie arduis negotiis diutius comprobata consilii maturitate, morum elegantia, doctrina singulari aliisque grandium virtutum donis, quibus personam suam illarum largitor Altissimus insignivit, specialem in Domino fiduciam obtinemus et quem hodie ad carissimos in Christo filios nostros prefatos Maximilianum Romanorum et Johannem Dacie reges illustres ac ipsius sacri Romani imperii principes electores universamque Germaniam, Daciam, Suetiam, Norwegiam, Frisiam, Prussians illarumque provincias, civitates, terras atque loca supradicta nostrum et apostolice sedis legatum a latere nostro tanquam pacis angelum pro pace inter catholicos reges et principes componenda sedandisque discordiis inter eos forsan subortis proque hujusmodi sanctissima et pernecessaria expeditione facienda (...)249 .

Cardinalul Raymond Pérault însuşi revine asupra acestor realităţi geopolitice în ale sale Avisamenta seu statuta tipărite în 1501 şi elaborate pentru instruirea părinţilor confesori implicaţi în campania de indulgenţe în favoarea războiului anti-otoman. Dacia era aşadar de competenţa legatului pe lângă împărat, pe când Vallachia făcea parte din cea a legatului numit pe lângă regii Jagelloni.

Sequuntur avisamenta seu statuta facta per reverendissimum in Christo patrem et dominimi dominum Raymundum tituli sancte Marie Nove sancte Romane ecclesie presbiterum cardinalem Gurcensem ad universam Germaniam, Daciam, Sveciam, Norvegiam, Frisiam, Prussiana omnesque et singulas illarum provincias, civitates, terras et loca etiam sacro Romano imperio in ipsa Germania subjecta ac eis adjacentia sedis apostolice de latere legatum, que statuta tenebuntur sub penis in bullis apostolicis contentis confessores deputandi pro confessionibus audiendis in negotiis sacrarum indulgentiarum pro tuitione fidei contra perfidissimos et spurcissimos canes rabidos Thurcos observare250 .

În 1505 noul papă Iuliu al II-lea (1503-1513) se adresa ducelui de Holstein, Frederick, fratele regelui Ioan I, cerându-i să medieze pacea cu locuitorii oraşului Lübeck, deoarece acest război măcina forţele destinate expediţiei contra turcilor. Intervenţia pontificală era făcută în urma cererii cardinalului Raymond Pérault. Ne amintim că în 1474-1475, papa Iuliu, pe atunci Giuliano della Rovere, îi cunoscuse bine pe părinţii celor doi -regele Cristian I şi regina Dorothea -pe care îi găzduise, unul după altul, chiar în palatul său în vremea vizitelor acestora la Roma.

Duci Holsatiae. Dilecte fili, nobilis vir, salutem, etc. Ex dilecto filio nostro Raymundo tit. S. Mariae Novae presbytero cardinale accepimus, quod cum inter charissimum in Christo filium nostrum Joannem regem Daciae fratrem tuum et dilectos filios cives Lubicenses gravissima et perniciosa bella vigerent, cardinalis ipse, qui tunc in tota Germania et Dacia legationis Apostolicae munere fungebatur, pie provideque considerans, quot et quanta mala ex hujusmodi bello, nisi concordia sopirentur, subsequi pos sint, obsecrando et monendo tam regem quam cives praedictos, ut arma deponerent et pacem concordiamque amplecterentur effecit (...) 251 "Papa terribile" a fost însă ocupat de-a lungul pontificatului cu combaterea, rând pe rând, a lui Cesare Borgia, a veneţienilor şi a francezilor, delăsând preocuparea legitimă pentru cruciadă. Maximilian I se plângea de această tristă atitudine a papei în două scrisori trimise tocmai regelui Ioan I al Daciei, în iunie 1511 şi mai 1512, acuzându-l în acest sens de neglijenţă pe suveranul pontif. Această atitudine a papei era cu atât mai regretabilă cu cât situaţia de criză a Imperiului otoman -aluzie la conflictul de succesiune între Baiazid al II-lea şi fiul său Selim -ar fi permis atunci înaintarea creştinilor până la Ierusalim. Împăratul îl ruga pe regele Ioan să depună toate eforturile pentru remedierea acestei stări a lucrurilor, atât de dăunătoare Creştinătăţii 252 . În ianuarie 1513, reconciliat cu Maximilian I, papa Iuliu al II-lea se bucura, într-o scrisoare adresată episcopului de Roskilde de vestea negocierilor de pace dintre Danemarca şi Suedia, speranţă pentru el că, în fine, creştinii se puteau organiza pentru a elibera până şi Ţara Sfântă 253 . Însă doar o lună mai târziu totul avea să se schimbe: pe 20 februarie, regele Daciei, Ioan I deceda în urma unei căderi de pe cal, şi chiar în ziua următoare, pe 21 februarie, se stingea de bătrâneţe şi suveranul pontif.

Astfel că efortul veritabil în favoarea cruciadei reveni urmaşului său, Giovanni de Medici, ales în 1513 papa Leon al X-lea (1513-1521). Imediat după ce a preluat cârma Bisericii Romane, el relansă cu o magnifică energie o serie de proiecte de cruciadă mai vechi rămase "în sertare" din motivele evocate mai sus. El era susţinut de această dată atât de împăratul Maximilian I cât şi de fostul său contra-candidat din vremea conclavului, cardinalul maghiar Thomas Bakócz, arhiepiscopul de Esztergom şi primat al Ungariei, care succedase în 1507 cardinalului Michiel în funcţia de patriarh latin de Constantinopol. Urmaş în această funcţie al cardinalilor greci, Isidor de Kiev şi Bessarion de Niceea, prelatul ungar era direct interesat în organizarea efectivă a unei cruciade, necesară atât pentru apărarea Ungariei, atunci din ce în ce mai ameninţată, cât şi pentru eliberarea Constantinopolului, tron al cărui titular legitim era din perspectiva dreptului canonic roman. Noul rege al Daciei fu printre primii cărora Leon X li se adresa în acest sens, dezvăluindu-i proiectul său ambiţios de încetare a disensiunilor dintre principii creştini, cu scopul concentrării asupra esenţialului, care era atunci, pentru noul suveran pontif, apărarea Europei în faţa expansiunii otomane. Regele Daciei, chemat să se reconcilieze cu cel al Angliei, Henric al VIII-lea (1509-1547), era bineînţeles Cristian al II-lea (1513-1523), fiul şi succesorul lui Ioan I 254 .

Daciae regi. Quoniam ea nostra mens est, is animus, ut Christiani reges atque principes, qui dissentiunt, inter se concilientur, ut ad Christiani hostes nominis repellendos suscipiendumque contra Turcas bellum convertere cogitationes nostras possimus, te hortamur ut hanc nostram voluntatem juves: id optime fiet si in reges Christianos, quiqui sunt, tua arma non movebis, tuasque vires non exercebis: quorum quidem quod unus in primis Henricus Britanniae rex multis de 251 Caesar Baronius, Annales Ecclesiastici..., op. cit., vol. XXX, 1877, p. 438. 252 Janus Møller-Jensen, Denmark and the Crusades, op. cit., p. 151-153 (scrisori Cel însărcinat pe teren cu organizarea campaniei terestre era cardinalul Thomas Bakócz, care primi în acest scop una din cele mai vaste legaţii pontificale din istoria acestei instituţii, având sub autoritatea sa întreaga Europă orientală, din Sfântul Imperiu şi până la Moscova, din Scandinavia până în Dalmaţia. Toate componentele acestei vaste jurisdicţii, printre care nu doar Valahia, dar şi Dacia, Norvegia şi Suedia, trebuiau să îşi mobilizeze forţele în vederea apărării în faţa Imperiului otoman. Acest obiectiv îi era declinat în termenii următori primatului Ungariei, numit legat pe lângă regii jagelloni, Frontul acestei lupte gigantice era situat, pentru Leon al X-lea, între Oceanul Arctic şi Marea Mediterană, deoarece el trebuia să facă faţă nu doar turcilor ci şi tătarilor, adică Hoardei de Crimeea, aliată Imperiului otoman, dar mai cu seamă devenită, după victoria sa asupra tătarilor de la Volga în 1502, succesoarea de drept a Hoardei de Aur. Această vastă viziune strategică explică de ce Leon al X-lea solicita mai cu seamă sprijinul locuitorilor Daciei, Norvegiei şi Suediei pentru misiunea cardinalului Thomas Bakócz, încurajaţi să "îşi ia crucea" şi să îl urmeze pe Christos, adică să se angajeze în cruciada ce se pregătea: Cum se ştie însă, această cruciadă, plasată militar sub conducerea micului nobil secui Gheorghe Doja, a degenerat sub forma unui război «ţărănesc», care a trecut întreaga Ungarie prin foc şi sabie, vlăguind-o o dată în plus de ultimele energii care o mai puteau apăra 259 . Acest veritabil 255 Caesar Baronius, Annales Ecclesiastici..., op. cit., vol. XXXI, 1513-1526, 1877, p. 25. 256 Despre problemele particulare puse de această legaţie: Antonin Kalous, "Papal Legates and Crusading Activity in Central Europe: The Hussites and the Ottoman Turks," în vol. Norman Housley (ed.), The Crusade in the Fifteenth Century: Converging and Competing Cultures, Londra, Routledge, 2017, p. 75-89, la p. 83-85. 257 Caesar Baronius, Annales Ecclesiastici..., op. cit., vol. XXXI, 1513-1526, 1877, p. 29. 258 Caesar Baronius, Annales Ecclesiastici..., op. cit., vol. XXXI, 1513-1526, 1877, p. 30. 259 Norman Housley, "Crusading as Social Revolt: The Hungarian Peasant Uprising of 1514", Journal of Ecclesiastical History, 49 (1998), p. 1-28.

(...)
dezastru naţional şi european nu a însemnat şi sfârşitul misiunii cruciate a cardinalului Thomas Bakócz, orientat în cele din urmă mai cu seamă spre colaborarea strânsă cu împăratul Maximilian I. Or, ceea ce surprinde în acest ultim plan de cruciadă anti-otoman al fiului şi urmaşului lui Frederic al III-lea260 , este constatarea că avem de a face pur şi simplu cu o reluare şi amplificare a primului său proiect de acest tip, cel elaborat şi discutat la Roma la începutul anului 1490. De aceea nu este nici o surpriză că dacii prezenţi atunci revin din nou în actualitate într-un context cu totul similar.

(...) Itaque sunt illi quidem cohortandi et incitandi, auxiliaque illis danda, sed ita ut de eo exercitu et deea apparatione, quam diximus, nihil omnino imminuatur, in hac enim nervus et vis et spes belli ac victoriae sita est: verum si sine hujus apparatus detrimento pecuniae ex cruciatis ac decimis ab illis extremis nationibus Norvegiae, Daciae, Saxoniae illis attribui possent, quibus exercitum alerent, esset id rebus nostris magno adjumento (...). Punerea în context a apariţiei acestor Daci imediat după referinţa expresă la illis extremis nationibus Norvegiae, Daciae, Saxoniae nu lasă desigur nici o îndoială asupra patriei lor de origine. De asemenea, prezenţa lor militară imediat în compania celebrilor "cavaleri ai ţării", Landsknechte, corpul de elită al armatei constituite de Maximilian I, arată că "dacii" trebuiau să facă parte din armata Sfântului Imperiu262 . Faptul că aceşti soldaţi danezi erau cu totul distincţi de români îl indică detaliul elocvent al prezenţei efective a acestora (Valachis et Moldavis) în versiunea din 1518 a acestui proiect, distribuiţi însă, în ceea ce-i privea, sub un alt comandament militar, cel al regelui Sigismund I, alături de celebra sa cavalerie tătărească, organizată de fiii hanului Tokhtamysh care găsiseră adăpost la începutul secolului al XV-lea în Polonia. Regăsim aici configuraţia militară a proiectului din 1500.

Eodem anno nonodecimo jam dictus Poloniae rex cum exercitibus et copiis suis, cumque auxiliaribus Valachis, Moldavis et Scythis ad incoeptum negotium prioris anni octavi decimi prosequendum revertetur, et se in emporio Oberbosna praedicto cum Francorum rege conjunget: qui una omnes latius profecti Philippopolim et Hadrianopolim Thraciae urbes oppugnabunt, et si fieri poterit expugnatas munient, et apud eas tanquam in antemurali quodam se continentes, caeteras finitimas Turcorum regiones praesertim cum Tartaris, Scythis et Valachis, quibus in his urbibus

domicilium constituent, discurrent, depraedabuntur, sive pro hoc exercitu sustinendo pecuniam imperabunt, admittenturque omnes, si fortasse Chalcidensem seu Nigroponti (...)263 .

După realizarea joncţiunii în regiunea Bosniei cu armata regelui Franţei, această formidabilă forţă terestră trebuia să se îndrepte spre Constantinopol, urmând calea principalelor oraşe ale Traciei. Însă acestui atac pe uscat trebuia, conform aceluiaşi proiect, să i se adauge şi o dimensiune maritimă. Pe lângă contribuţia puterilor iberice, la acest efort era aşteptată participarea puterilor maritime ale Nordului: atât flota regelui Angliei, cât şi cea a... regelui Daciei. Hoc autem secundo expeditionis anno poterit serenissimus Anglorum rex cum classe et exercitibus suis ad eam ulteriorem expeditionem Caesari, et in finitimo adjungi, quem sanctissimus dominus noster una cum caeteris congregatis monere obiter debebunt, ut eam fidem, quam Caesareae majestati in id sanctissimum negotium astriaxit, in bac oblata occasione servare non abnuat: et cum ipso Anglorum rege poterunt etiam Daciae rex, et cum eo magnus magister Prussiiae cum copiis regnorum ac ditionum suarum, ac cum Ruthenorum sagittariis, quorum magnam copiam habent, et maritimis classibus admodum utiles sunt, terrestrique itineri et nimium longae expeditioni alioquin sese conjungere264 .

Bineînţeles, nici nu se pune problema existenţei unei flote a lui Bogdan al III-lea capabile să colaboreze în 1518 cu flota engleză, chiar şi numai pentru faptul că Moldova nu mai avea atunci în stăpânire nici un port la Marea Neagră. Dacă a mai putut până în acest moment rămâne vreo umbră de îndoială asupra demonstraţiei noastre, iată în fine un document care ar trebui să închidă o dată pentru totdeauna o discuţie fără obiect. Acest document revelează nominal identitatea regelui Daciei, a cărui contribuţie la cruciadă era aşteptată cu atâta impacienţă de papa Leon al X-lea şi de cardinalul Thomas Bakócz, patriarhul Apelul la lupta pro fidei Catholicae defensione contra Turcas communes hostes praevio invictae crucis vexillo cum caeteris Christi fidelibus, se lovea însă de un nou spectru, cel al ereziei, reamintind papei imaginea unei Boemii care a trebuit să fie readusă "la sânul Bisericii mame" prin crâncenele cruciade anti-husite din secolul al XV-lea. Acest act din 1518 face aluzie tocmai la izbucnirea, în inima Germaniei, a unei aprige dispute teologice căreia papa îi presimţea pericolul iminent: cea din jurul unor teze radicale publicate anul precedent de un anume frate augustinian german, numit Martin Luther. Cum vom vedea deîndată, această mişcare avea să afecteze ireversibil Creştinătatea, până şi chiar Dacia baltică.

În acest punct al analizei noastre, o concluzie se impune însă în mod implacabil. Corpusul diplomatic pontifical privind Scandinavia la cumpăna dintre secolele XV şi XVI demonstrează dincolo de orice îndoială rezonabilă că nici o revoluţie în domeniul relaţiilor internaţionale nu a avut loc în privinţa regatului Daciei înaintea declanşării Reformei. Aidoma "Daciei milaneze", şi aşa-zişii "daci bavarezi" nu sunt în definitiv decât tot o referinţă baltică, iar nicidecum pontică. Mai trebuie reamintit în acest sens că (arhi)regele Daciei Cristofor al III-lea fusese de asemenea şi.... duce al Bavariei?

Neavând aşadar nici o legătură cu "dacii cruciaţi" danezi, ce mai rămâne prin urmare din ideea potrivit căreia românii ar fi fost "singurii cruciaţi de rit grec ai Romei"266 ? Strâns legat de ea, imaginea unui "Ştefan cel Mare, singurul «atlet» de rit grec al Papalităţii"267 , despre care se spune că nu ar fi fost numit "schismatic" în timpul vieţii sale, este iarăşi o figură de stil care interpelează prin formularea ei problematică. Acest tip de aserţiuni nu sunt decât corolare logice ale elaborărilor în jurul ideii de coroană regală a Daciei ajunsă, din inadvertenţă, pe fruntea lui Ştefan cel Mare. Dar de fapt toate componentele sale sunt inexacte, chiar făcând abstracţie de "împrumutul" danez pe care analiza noastră l-a pus în lumină. În realitate, moldovenii erau consideraţi în 1462 de către franciscani ca un populus schismaticus, cu termenul utilizat fără echivoc de Chronica minorum din Transilvania 268 . După eşuarea proiectului patriarhiei latine de Constantinopol, de la Bessarion la Girolamo Lando, de a exercita o jurisdicţie efectivă în Polonia, Russia et Valachia, nu mai târziu decât în 1481 papa Sixt al IV-lea i-a repus din nou pe români pe lista populaţiilor schismatice din Estul Europei. Astfel, în 31 august 1481, papa -fostul general al ordinului franciscan -conferea franciscanilor bernardini din Polonia instrucţiuni asupra modalităţilor de reconciliere a "ereticilor şi schismaticilor" cu Biserica Romană, care reveneau la recunoaşterea unirii semnate la Conciliul de la Florenţa, promulgată de Eugeniu al IV-lea:

... qui sponte inter infideles ire voluerint, necnon confessoribus inter scismaticos aut alios infideles constituitis, utputa in Lituania, Samogethia, Russia, Valachia, Scythia, in Tartaria ac in omnibus terris scismaticorum, paganorum et quorumcunque infidelium permanentibus facultatem damus recipiendi (ad) unitatem fidei sancteque Ecclesie gremium Grecos, Ruthenos, Vallachos, Armenos et omnes scismaticos, hereticos et apostatas aliosque infideles, et eosdem, postquam ad fidei unitatem iuxta forma litterarum per fe(licis) re(cordationis) Eugenium IIII papam, predecessorem nostrum, in concilio Florentino traditarum conversi erunt, absolvendi ab omni vinculo excom(m)unicationis tam maioris quam minoris ac suspensionis, interdicti aliisque censuris et penis ecclesiasticis, necnon a simonia et quocunque perpetrato homicidio ac ab omnibus aliis criminibus 269 .

Această decizie pontificală era reconfirmată de nimeni altul decât Inocenţiu al VIII-lea în 1487 270 . Rezultă astfel că, în timpul domniei lui Ştefan cel Mare, românii din Moldova au fost puşi în realitate nu mai puţin de trei ori pe lista schismaticilor, în două reprize de doi pontifi romani personal. Devine astfel şi mai luminoasă imposibilitatea de principiu de a-l vedea pe Inocenţiu al VIII-lea smulgând în 1489 regnum Dacie unor mari suverani catolici, pentru a-l acorda unui suveran relativ minor -din perspectivă romană -proaspăt reclasat printre schismatici în 1487.

Încă şi mai surprinzătoare este ideea însăşi a românilor "de rit grec". Este totuşi un fapt elementar că românii nu utilizau în secolul al XV-lea ritul grec, ci ritul slavon, diferenţa dintre cele două, fiind, de la Chiril şi Metodiu încoace, deloc anodină: pentru impunerea ei a fost necesară o întreagă luptă ideologică a celor doi Apostoli ai Europei împotriva "ereziei celor trei limbi sacre" (ebraică, greacă şi latină), episod ce arată destul de clar diferenţa dintre ritul grec şi cel slavon. Acest amalgam este cu atât mai surprinzător cu cât, în mod testamentar, acad. Şerban Papacostea a subliniat recent importanţa impunerii obligatorii a literelor slave, în detrimentul latinei, în istoria Moldovei începând cu domnia lui Alexandru cel Bun 271 . Prin urmare, ideea că Ştefan cel Mare ar fi avut "ceva" grec în el nu se poate justifica astfel decât printr-un unic aspect: legătura lui cu Patriarhia ecumenică, cea "greacă", de la Constantinopol, iar nu cea "latină" aflată în exil la Roma. Se poate astfel constata contradicţia logică flagrantă în a susţine în mod concomitent că Ştefan ar fi fost "de rit grec", adică sub ascultarea patriarhului ecumenic de Constantinopol, dar în acelaşi timp şi "al Papalităţii", cele două instituţii ecumenice creştine fiind, din păcate, de la 1453/1454 într-un conflict ireductibil, odată cu eşecul ultimei tentative unioniste a Evului Mediu. Exprimarea este confuză şi înşelătoare, denotând fie o reflecţie insuficientă fie o dorinţă deliberată de a induce în eroare.

Integrând consecinţele decretelor predecesorilor săi, Alexandru al VI-lea a încercat să rezolve contradicţiile la care puteau conduce prin aplicarea lor la chestiunea organizării cruciadelor. În solicitudinea sa universală (după ce la Tordesillas în 1494 împărţise Lumea Nouă între Spania şi Portugalia) papa Borgia a trebuit să evalueze şi contribuţia utriusque sexus Christi fideles, tam layci quam ecclesiastici etiam religiosi, dictarum tamen partium et provincie Vallachie... in subsidium huiusmodi tam sancte et pernecessarie expeditionis, et pro ipsius fidei Catholice defensione interesse possint. Însă în acest context, în mod cu totul semnificativ, Alexandru al VI-lea nu face nici cea mai mică aluzie la cei doi domni români, Radu cel Mare şi Ştefan cel Mare, adresându-se însă direct suzeranilor lor catolici, regii Vladislav al II-lea al Ungariei respectiv Ioan Albert al Poloniei, pe lângă care numea pe Gaspar de Cagli (episcopus Calliensis 272 ), ad reges prefatos ac provinciam et partes Vallachie huiusmodi nuntius et commissarius per nos destinatus. Bula lui Alexandru al VI-lea nu priveşte astfel decât pe "fidelii întru Christos" care s-ar deplasa cu ocazia jubileului din 1500 ad Urbem, adică în Roma, cu scopul de a beneficia de toate indulgenţele specifice acestui mare eveniment liturgic. Ea este aşadar specific direcţionată către comunităţile catolice din cele două partes Vallachie, adică atât din Ţara Românească cât şi din Moldova, cu scopul atragerii contribuţiei lor în sprijinul cruciadei, ca pentru toate celelalte comunităţi de sub autoritatea Bisericii Romane 273 . Diferenţa între tratamentul aplicat de papa Borgia domnilor români şi modelul relaţiilor directe dintre Sixt al IV-lea şi Ştefan cel Mare 274 este astfel una radicală. Între ele se plasează o raportare invers proporţională a domnilor români la modelul ecleziologic al patriarhiei latine 275 . Omiterea acestei realităţi structurante nu poate conduce decât la confuzii grave şi amalgame cu repercursiuni serioase nu asupra unor detalii, ci asupra argumentelor unor lucrări în ansamblul lor.

Preferând să se adreseze direct şi exclusiv suzeranilor lor catolici, papa refuza să recunoască, în mod implicit, vreo autoritate legitimă celor doi domni români, tratând provincia Vallachia ca pe o terra nullius, peste care nu puteau stăpâni în mod legitim decât suverani catolici. Cauza acestei omisiuni este aplicarea deciziilor predecesorilor săi din 1481 şi 1487, trăgând concluzia canonică a apartenenţei Valachilor non-catolici la "schismă", aceştia fiind supuşi jurisdicţiei patriarhiei ecumenice din Constantinopol. Că acesta este sensul altfel inexplicabilei omisiuni pontificale îl arată faptul că, exact în 1500, Alexandru al VI-lea denunţa vehement pe patriarhul Ioachim I (illum Joachimum hereticum, constitutum violenta manu in sede Constantinopolitana per tirannum Turcorum) şi cerea rutenilor din Polonia-Lituania să accepte în schimb autoritatea cardinalului Giovanni Michiel (frater noster Johannes Episcopus Portuensis Cardinalis sancti Angeli), din punctul său de vedere adevăratul patriarh legitim de Constantinopol, în calitatea sa de urmaş în această funcţie a patriarhilor uniţi cu Roma: Isidor de Kiev, Bessarion de Niceea şi Girolamo 272 Cagli este un orăşel din Umbria, situat în sec. XV în ducatul de Urbino, parte a statelor pontificale. 273 Augustin Theiner, Vetera monumenta Slavorum Meridionalium historiam illustrantia, maximam partem nondum edita ex tabularis Vaticanis deprompta collecta ac serie chronologica disposita, T. I Ab Innocentio PP. III. usque ad Paulam PP. III, 1198-1549, Roma, Typis Vaticanis, 1863, nr. DCCXXVIII p. 542-545. Lăsându-se înşelaţi de regesta în limba română din Hurmuzaki, Liviu Pilat, Ovidiu Cristea, The Ottoman Threat..., op. cit., p. 270 restrâng nejustificat aplicarea bulei la "all citizens of Moldavia", deşi documentul nu face nici o referire la acest toponim. Ignorând deliberat rolul patriarhiei latine ca mijlocitoare a relaţiilor dintre Roma şi "schismaticii" ortodocşi, cei doi autori ratează implacabil motivul absenţei celor doi domni «schismatici» din acest document în care trebuiau în mod normal să figureze. 274 Dan Ioan Mureşan,"Girolamo Lando",art. cit.,[216][217] Dan Ioan Mureşan, «Le Patriarcat latin de Constantinople comme paradoxe ecclésiologique», în vol. Marie-Hélène Blanchet, Frédéric Gabriel (ed.), Réduire le schisme? Ecclésiologies et politiques de l'Union entre Orient et Occident (XIII e -XVIII e siècles), Paris, 2013, p. 277-302.

Lando (qui post Ruthenium, Nicenum et Cretensem Prelatos huic dignitati iure prefectus est) 276 . Încă şi mai grav, Radu şi Ştefan efectuaseră, împreună, o vizită în Constantinopolul otoman cu numai doi ani mai înainte, în 1498, pentru a plăti tributul şi a săruta, conform ceremonialului otoman, nu papucul papei, ci pe cel al sultanului Baiazid al II-lea. Scopul acestei deplasări a lui Ştefan cel Mare fusese de a obţine sprijin militar contra Poloniei, care a fost de altfel acordat, pentru a răzbuna invazia în Moldova în 1497 a regelui Ioan Albert, tocmai cel căruia trebuia acum să îi revină, pentru papa Alexandru al VI-lea, comandamentul uneia din cele două armate terestre anti-otomane 277 . Cruciada poloneză anticipată cu trei ani era astfel în fine integrată în perspectiva pontificală şi reajustată la dimensiunile Creştinătăţii. În condiţii prielnice, calea unei reiterări militare sau diplomatice a opţiunii din 1497 era astfel deschisă pentru a smulge Moldova "din mâinile Valahilor schismatici".

Precum se vede, la cumpăna dintre veacuri, Alexandru al VI-lea, aidoma predecesorilor şi succesorilor său, nu era deloc la curent cu vreo strămutare a regalităţii Daciei de la Marea Baltică spre Marea Neagră. Pentru papa Borgia, deţinătorul coroanei dacice la 1500 nu era altul decât Ioan I, suveranul legitim al Daciei, Suediei şi Norvegiei, luând astfel act de încoronarea acestuia, după îndelungate eforturi, la Stockholm, în 1497. În schimb, pentru acelaşi pontif, Ştefan cel Mare şi Radu cel Mare reprezentau în acelaşi timp două non-entităţi politice, cu care nici nu merita efortul să mai fie angajate negocieri directe, fără îndoială din cauza caracterului lor de schismatici şi a ceea ce se putea considera la Roma o predispoziţie suspectă spre o coluziune cu turcii. Prin nunţiul său, Alexandru al VI-lea discuta doar cu regii catolici, singurii care, din perspectiva Bisericii Romane, exercitau asupra "părţilor Valahiei" o autoritate legitimă. § 10. I Libri commemoriali della Republica şi "Dacia veneţiană" Dar dacă o asemenea răsturnare la nivel european nu s-a petrecut nici la Roma nici la Milano, ar fi putut ea cel puţin să fie operată conceptual într-un focar de rezistenţă la o autoritate pontificală prea accentuată, cum era atunci de bună seamă Veneţia? Este ceea ce se susţine insistent de ceva vreme, atrăgându-se în acest sens atenţia asupra apariţiei, în Registrele de Deliberazioni ale Senatului veneţian, conservate în Archivio di Stato di Venezia, începând de la reg. 36 din 1496-1497 până la reg. 53 corespunzând anilor 1528-1529 (înc. 1530) a categoriei de Dacia / Datia, alături de Hungaria, Polonia, Croația, câteodată şi Bohemia, ba chiar şi Moscovia 278 . Această apariţie ar reprezenta, nici mai mult nici mai puţin decât "urcarea" Daciei, presupus valahe, la un statut regal analog celorlalte entităţi menţionate ale Europei central-răsăritene. Aceste ocurenţe n-ar reprezenta altceva, potrivit acestei maniere de a vedea lucrurile, decât o formă de oficializare a regatului Daciei obţinut de Ştefan cel Mare în 1489. Am văzut însă că, dincolo de deducţii neverificate sistematic prin confruntarea cu documentele de epocă, Re de Dacia rămâne cu obstinaţie un atribut al puterii specific regelui danez, pentru purul şi simplul fapt că aceasta era titulatura sa oficială în limba latină, limba oficială a Bisericii Romane şi a Creştinătăţii latine. Este timpul ca, utilizând aceeaşi metodă de verificare, să evaluăm critic şi această ultimă categorie de surse puse la edificiul teoriei lui Ştefan cel Mare ca "întâi rege creştin al Daciei".

Să notăm însă dintru început că aceste "documente oficiale" nu sunt altceva, cum se poate observa clar din fotografiile din anexa lucrării, decât nişte simple "table de materii", aşezate din 276 Dan Ioan Mureşan, "Girolamo Lando", art. cit., p. 252-257. 277 Nagy Pienaru, "Călătoria lui Ştefan cel Mare la Istanbul (1498)", Analele Putnei 13 (2017), p. 33-44, la p. 39-40: "Şi apoi, în cursul sfintei luni şaban «25 martie -22 aprilie 1498» a venit ambasadorul Ungariei. Primindu-i-se doleanţa, oricare ar fi fost ea a plecat. Şi apoi, au venit la Înaltul Prag, beiul Ţării Româneşti, fiul Călugărului «Radu cel Mare», şi Moldoveanul «Ştefan cel Mare», împreună chiar cu fiul său. Au adus tributurile lor «şi» au plecat". 278 cf. anexele documentare din Re de Dacia, p. 195-225 raţiuni pur practice în fruntea fiecărui registru şi completate progresiv, pe măsura transcrierii documentelor, printr-un rezumat şi indicarea folio-ului unde acesta a fost inserat. Notarii veneţieni au descoperit astfel principiul link-ului, atât de util(izat) astăzi în domeniul informaticii şi al navigării pe Web. Aşa se explică ducturile diferite de la o coloană la alta, atestând contribuţia mai multor notari, precum şi prezenţa unor coloane întregi rămase necompletate, pentru că nici un document privind aria geografică desemnată iniţial nu a mai fost în cele din urmă transcris în registru.

Este prin urmare insuficient să se prezinte o simplă succesiune a acestor table de materii pentru a se trage vreo concluzie oarecare privind identitatea Daciei menţionate în aceste registre. Ar mai fi fost necesar să ni se indice (făcând "click" pe "link"), măcar un singur document din cuprinsul acestor registre care să se refere la Ţările Române cu numele de Dacia. Faptul că autorul acestei "descoperiri" nu a prezentat nici un document de acest tip, deşi se poate bănui că le-a căutat cu frenezie la faţa locului, nu indică altceva decât că un act de acest tip nu există. Avem de a face din nou, ca în cazul aşa-zisului "text cifrat milanezo-ungar" cu o încadrare inadecvată a categoriei documentare considerate, de unde proiectarea asupra documentelor discutate a unor valenţe informative pe care acestea nu le posedă intrinsec.

Diplomaţia veneţiană fiind o tematică extrem de complexă şi de profund studiată, nu se pune problema aici să furnizăm un răspuns exhaustiv. Totuşi, orice cercetător al acestei perioade poate începe studiul unei asemenea tematici în două direcţii, de altfel bine cunoscute cercetătorilor români: Libri commemoriali ai Veneţiei şi jurnalul-fluviu (Diarii) redactat de Marino Sanudo cel Tânăr.

Să luăm mai întâi în considerare Libri commemoriali, această culegere oficială de documente de interes esenţial pentru Republica Sfântului Marcu, alcătuită începând din secolul al XIV-lea la comanda Senatului veneţian, cu scopul constituirii unei memorii politice oficiale, necesară dezvoltării elaborate a unei politici pe termen lung 279 .

În legătură cu subiectul care ne interesează, notăm întâi de toate breva din 24 martie 1476 a lui Sixt al IV-lea către dogele Andrea Vendramin, abia urcat pe tronul ducal la începutul anului. Papa îl informează că venirea regelui de Dacia la Roma, în 1474, l-ar fi constrâns într-un fel să îi ofere roza de aur pe care ar fi dorit încă de atunci să o acorde Veneţiei. Papa intenţiona să repare această omisiune în prezent, acordând Veneţiei preţioasa distincţie, mai cu seamă pentru meritele sale în războiul anti-otoman, profitând de ocazia întronării noului doge. (Scuza este, desigur, cu totul neconvingătoare. Dacă aceasta ar fi fost într-adevăr intenţia lui Sixt al IV-lea în 1474, el ar fi putut să o acorde Veneţiei în anul imediat următor, ceea ce însă nu a făcut, cum am putut vedea, dându-i atunci mult râvnita roză lui Federico de Montefeltro). Deşi Predelli nu ne dă decât o regestă 280 , această brevă ne-a fost păstrată într-o transcriere în opera lui Marino Sanudo, Vite dei Dogi. În 15 aprilie 1499 se semna la Blois tratatul de alianţă perpetuă dintre Ludovic al XII-lea, în calitate triplă de rege al Franţei, Siciliei şi Ierusalimului dar şi de duce de Milano, pe de o parte, şi Republica venetă, de cealaltă parte, tratat deschis suveranului pontif (Alexandru al VI-lea), liber să adere 282 . Acest tratat era încheiat cu scopul de a veni în sprijinul Veneţiei, care intra în 1499-1503 într-un nou conflict major cu Imperiul otoman. El a avut ca efect una din puţinele intervenţii efective în sprijinul Serenissimei Republici, anume cruciada flotei franceze la Mytilene (Lesbos) din 1501. În acest acord Veneţia angaja, printr-un act adiţional, întreaga sa reţea europeană de aliaţi. În regesta lui Predelli, era vorba de: papa şi Biserica Romană, Imperiul şi prinţii săi electori, regii Spaniei, Angliei, Ungariei, Poloniei, Scoţiei, Portugaliei, Navarei, Daciei (Danemarca), arhiducele de Burgundia, marele maestru de Rhodos, ducii de Savoia şi de Pomerania etc. 283 . În Diarii, Marino Sanudo precizează într-adevăr că:

A di 8 avosto (1499). Fo per la Signoria nostra nominati questi per soi coligadi: El papa Alexandro, et la santa romana Chiesia. El Serenissimo imperio, et li principi electori di l'imperio. Il re di Spagna, et regina di Anglia, Hungaria, Polonia, Scocia, Portogallo, Navara, et S-ar putea ca unii să fie înclinaţi să perceapă în această listă o nouă aluzie la Ştefan cel Mare, ipotetic "re de Dacia", pe care un act milanez din 1492, un raport prezentat de diplomatul Francesco Tranchedini ducelui Ludovico il Moro, îl prezintă într-adevăr ca un aliat al Veneţieicum şi era -în calitate de suo Capitaneo, stipendiat cu 80.000 de ducaţi 285 . Apare desigur o serioasă problemă cronologică, ce pare să nu fi fost remarcată: dacă Ştefan ar fi devenit într-adevăr la 1489 "Re de Dacia" -conform unei interpretări a aşa-zisului "text cifrat milanezo-ungar" -cum puteau, atât Veneţia cât şi Milano, să îl trateze cu asemenea lipsă de deferenţă doar trei ani mai târziu, referindu-se la domnul român doar ca un oarecare Signore Stephano Vaivoda de Mundavia? Concluzia logică ar fi că atât ducele de Milano cât şi Veneţia nu mai recunoşteau în 1492 majestuosul titlu suveran acordat aliatului lor moldav doar cu trei ani mai devreme. O asemenea inconsistenţă diplomatică este însă de neconceput pentru Veneţia, cu atât mai mult că ea avea atunci nevoie de alianţa Moldovei. Din nou, subliniem că aversiunea funciară a lui Alexandru Simon pentru cronologie -ignorând în toate contribuţiile sale principiile de bază ale seriilor istorice, conform cărora fiecare eveniment derivă în ordine temporală din cauza / cauzele sa/lejoacă feste fatale interpretărilor dezordonate pe care le avansează în mod sistematic.

În realitate, atât Veneţia cât şi Franţa aveau în vedere la 1499, cu constanţa unor tradiţii diplomatice deja seculare, un cu totul alt rege al Daciei, anume pe cel autentic. Tratatul de pace şi alianţă dintre regele Franţei şi regele Danemarcei, semnat pe 8 iulie 1498 prin mijlocirea regelui Iacob al Scoţiei avea ca semnatari -din perspectiva dreptului Creştinătăţii -pe următorii actori:

Joannes, Dei gratia, Dacie, Sueciae, Norvegiae, Slavorum Gottorumque Rex, Dux Slesvicensis, ac Holsatiae, Stormariae, et Ditmarsiae, Comes in Oldenburg, et Delmenhorst, universis praesentes literas inspecturis, salutem et sinceram dilectionem. Cum per patentes nostras litteras in castro nostro Regio Korssoor, die octava julii, anno nativitatis Christi, millesimo quadringentesimo nonagesimo octavo datas, quatum copia infrà praesentibus reperitur inserta, in illustrissimum et potentissimum Dominum,Dominum Jacobum,Scotorum Regem,nepotem,et confoederatum nostrum carissimum,compromiserimus,pro confoederatione solidam,amicitiam,ligamque perpetuam,inter excellentissimum,potentissimum,et invictissimum Principem,consanguineum nostrum Ludovicum,eadem gratiam Francorum,Siciliae et Jerusalem Regem,ac Mediolani Ducem... 286 Ludovic al XII-lea, descendent pe linie feminină din familia Visconti, revendica titlul ducal al Milanului. În urma declanşării celui de-al doilea război italian, capitala lombardă a fost cucerită de armata franceză în 1499-1500, fiind deţinută de Ludovic până în 1512-1513 287 . Cum se ştie, această apropiere între cele două puteri avea să degenereze în alte două războaie italiene în care Veneţia, după bătălia de la Agnadello (1509), va ajunge pe marginea prăpastiei, dar cu sprijinul papalităţii şi al Spaniei, francezii vor fi în cele din urmă alungaţi, înainte de a reveni, din nou în zadar, în Italia în vremea lui François I. Rămânând însă în limitele subiectului nostru, observăm că, în calitate de duce de Milano, Ludovic al XII-lea conserva vechile legături amiabile cu regatul Daciei încheiate personal în timpul vizitei lui Cristian I în 1474, astfel încât Libri commemoriali ai Veneţiei, reflectând politica oficială a Serenissimei Republici, includeau pe regele Daciei printre aliaţii săi.

În al doilea rând, o resursă fără egal pentru cunoaşterea politicii oficiale veneţiene sunt, după cum se ştie, I Diarii lui Marino Sanudo cel Tânăr, a căror importanţă capitală pentru istoria Ţărilor române a fost recent pusă în lumină în toată amploarea ei 288 . Alcătuit de acest mare istoric al dogatului veneţian ca un complement contemporan al esenţialei sale opere istorice, acest "monitor oficios" conţine o masă uriaşă de documente, a căror ediţie în 58 de volume masive, de sute de pagini tipărite cu litere mărunte, acoperă perioada 1496-1533 cu o bogăţie de detalii fără asemănare. Provenind din arhivele Republicii sau direct din rapoartele ambasadorilor veneţieni la toate curţile europene, această uriaşă arhivă, fără a avea un caracter oficial în sine, reflectă cât se poate de fidel perspectiva lagunară asupra politicii interne şi externe europene. Însăşi editarea acestei opere uriaşe, în condiţii aproape perfecte, reprezintă o capodoperă a şcolii istoriografice critice italiene de la cumpăna secolelor XIX-XX: cu greu s-ar putea duce astăzi la bun sfârşit un asemenea şantier 289 . De aceea, ne exprimăm o oarecare mirare că un asemenea monument istoriografic, care se suprapune perfect cu perioada investigată în lucrarea în discuţie, nu a fost utilizat pentru a verifica în prealabil o ipoteză atât de îndrăzneaţă cum este cea a unui Re de Dacia moldav, înainte de publicarea şi popularizarea ei. Aceasta cu atât mai mult cu cât, de câţiva ani, Sanudo este disponibil şi online, fiind accesibil la orice moment în câteva secunde.

Fără ambiţia unui studiu exhaustiv, să vedem aşadar cum stau lucrurile în anul 1496, terminus post quem al seriei de Registre care stă la baza teoriei Daciei "răsăritene", consultând primul volum al colecţiei lui Marino Sanudo. În ziua de 1 mai 1496, oratorul veneţian din Germania, aflat la Augsburg pe lângă curtea lui Maximilian I, re de Romani, dădea o serie de informaţii, unele din ele provenind de la curtea din Milano: papa şi ducele din Milano solicitau sprijinul împăratului ales pentru impunerea unui episcop ales de pontif însă refuzat de elveţieni. Acelaşi orator, pe ziua de 10 mai 1496, semnala sosirea unor ambasadori englezi care aduceau o informaţie importantă.

Item, come era sta deputati auditori a l'orator anglico tre, videlìcet: el conte di Cornam, domino Vito Vulehtaner et domino Corado Sturami consiglieri dil re. El che havia inteso che'l re di Inghilterra era nemico dil re di Scocia e di Dacia per caxon dil ducha di Jorch [York -n.n.], el qual lo molesta et voi mirar ne l'isola, et per qui sto, ditto re de Ingilterra non vorà muover guerra al re di Franza, nè dar subsidii in bello 290 .

Ştefan cel Mare -aliat cu regele Scoţiei şi adversar al regelui Angliei din pricina ducelui de York? Întrebarea nu poate fi desigur decât retorică. Totuşi, pentru a nu lăsa nici un loc de îndoială, nu este lipsit de interes să menţionăm că, prezentând trecerea prin Veneţia în 22 noiembrie 1497 a ducelui de Pomerania (ducha de Pomaria), în drum spre Ierusalim, Sanudo precizează: "Questo ducha ha il suo paese vicino a la Dacia, et è di natione quasi gotto" 291 .

Să procedăm pe urmă la verificarea celuilalt capăt al seriei istorice în chestiune, consultând volumul 57 al operei lui Sanudo pentru a controla şi punctul terminus ante quem al teoriei pontice a regatului Daciei. Pe baza rapoartelor primite din Bologna, din partea lui Marco Antonio Venier şi a lui Marco Antonio Contarini, cei doi "oratori" pe lângă curtea imperială, trimise în 28 ianuarie şi primite la Veneţia în 1 februarie 1532, Sanudo informează că papa şi împăratul, reconciliaţi după încoronarea imperială de la 1530, puneau la cale pacificarea Creştinătăţii sfâșiate în urma Reformei. Carol Quintul se pregătea să lanseze în acest scop primul apel în vederea organizării unui Conciliu ecumenic, care urma să se reunească, precum se ştie, la Trento. Să fie cumva vorba aici de Petru Rareş (1527-1538, 1541-1546), fiul lui Ştefan cel Mare, cum ar fi poate unii înclinaţi să creadă? De bună seamă că nu. În ziua de 18 martie 1533, se trimiteau din partea oratorilor veneţieni pe lângă curtea ducală din Milano o serie de informaţii legate de trecerea, cu patru zile mai devreme, a însuşi împăratului Carol Quintul prin capitala lombardă, intrată, după victoria asupra lui François I la Pavia (1525) sub dominaţie imperială / hispanică. Printre multiplele afaceri evocate, una din cele mai urgente era proiectul unei alianţe matrimoniale care să cimenteze noile relaţii dintre Imperiu şi ducat, spre folosul reciproc al celor două părţi.

In questa corte si ragiona la pratica di le noze dil signor duca di Milano in la neza di Cesare fioia dil re Cristerno re di Dacia si solicita293 .

Se poate astfel constata că, din 1496 până în 1532 pentru Marino Sanudo şi pentru oratorii veneţieni ale căror rapoarte oficiale le sintetizează, regatul Daciei este constant reprezentat ca o realitate baltică, în opoziţie fermă cu orice teorie pontică. Cum se poate explica această remarcabilă continuitate? Să lansăm un sondaj în oceanul istoriografic lăsat moştenire de Marino Sanudo posterităţii, cu scopul de a înţelege mai bine natura relaţiilor dintre Sfântul Imperiu Roman şi regatul Daciei nordice în zorii veacului al XVI-lea.

Istoricul veneţian prezintă în 1521 întâlnirea personală dintre Carol Quintul şi cumnatul său, regele danez Cristian al II-lea, fiul regelui Ioan I. Acesta se căsătorise în 1515 cu sora împăratului, frumoasa Isabella, numită de danezi Elysabet, care îi dăruise mai mulţi copii, din care, se spera, urma să fie ales succesorul la tron294 . Mai mult, Cristian al II-lea sosea în Flandra pentru a-şi întâlni cumnatul imperial aureolat de triumful său recent, când, în 1520, cu spada în mână, a reuşit să se impună şi să fie încoronat ca rege al Suediei.

În această răsturnare de situaţie, atât de favorabilă regelui Daciei, fusese implicat, ca personaj negativ, un prelat originar din Milano, Giovanni Angelo Arcimboldi 295 . Acesta era din aceeaşi ilustră familie ca responsabilul grilei de (de)criptare din 1489, arhiepiscopul Guidantonio Arcimboldi. Giovanni Angelo fusese numit colector papal în Dacia baltică, în cadrul misiunii de vindere a indulgenţelor în beneficiul cruciadei lansate în 1513. Oportunist şi iubitor al luxului, el nu a ezitat să se amestece în afacerile locale. Noul şef al opoziţiei suedeze, Sten Sture cel Tânăr, aruncase în 1517 în închisoare pe arhiepiscopul de Uppsala, Gustav Trolle, prea favorabil regelui Cristian al II-lea, sub pretextul unor înţelegeri secrete cu schismaticii ruşi. În locul ierarhului legitim, Sture a instalat arhiepiscop, cu de la sine putere, tocmai pe Arcimboldi. Această promovare ilicită contravenea nu doar prerogativei papale de numire a episcopatului, dar şi patronajului regal acordat de Sixt al IV-lea în 1474 regelui Daciei, cu dreptul prezentării candidaţilor pe lângă Sfântul Scaun. Mai mult, Gustav Trolle îl acuză pe Sten Sture de a fi în secret un adept al noii erezii luterane. Din aceste motive, Leon al X-lea îl excomunică pe regentul suedez, plasând din nou Suedia sub interdict. Judecătorul pontifical, deplasat de urgenţă la faţa locului, ordonă lui Arcimboldi să se demită imediat pentru a se justifica la Roma pentru conduita sa. (Descurcăreţ, simoniac şi lipsit de orice scrupule, Giovanni Angelo sfârşi cariera ca arhiepiscop de Milano cu cinci copii, veritabilă încarnare a abuzurilor care au dus la reacţia Reformei).

În noul context, profitând de sprijinul pontifical, Cristian al II-lea invadă Suedia şi zdrobi în bătălia de la lacul Åsunden armata suedeză, Sten Sture cel Tânăr murind pe câmpul de luptă. Această victorie, aparent totală, i-a permis regelui Daciei să fie încoronat şi ca rege al Suediei în 4 noiembrie 1520, într-o splendidă ceremonie oficiată de către Gustav Trolle, arhiepiscopul legitim de Uppsala restaurat în funcţie. Ca o manifestare a susţinerii imperiale, emisarul trimis de Carol Quintul la ceremonie îl primi oficial pe rege în Ordinul Lânii de Aur, moştenit de împărat de la bunicul său burgund, Carol Temerarul296 . Astfel era refăcută, se spera definitiv, Uniunea de la Kalmar sub hegemonie daneză. Într-un exces de autoritarism însă, demn de un episod din Games of Thrones, regele masacrase fără milă, la sugestia lui Trolle, la un banchet organizat câteva zile mai târziu, pe capii opoziţiei suedeze, acuzaţi de erezie şi executaţi fără dreptul de a se confesa. Această odioasă "baie de sânge de la Stockholm" era dictată de raţiunea de stat, fiind menit să pună capăt, o dată pentru totdeauna, repetatelor revolte ale acestor mici nobili, ţărani şi mineri însetaţi de libertate 297 .

Cel care sosea atunci în Flandra, cu o splendidă flotă de război, era astfel în aparenţă unul din monarhii cei mai puternici ai Europei, venit să îşi salute cumnatul, noul împărat Carol Quintul, care îi reconfirmă cu această ocazie ducatul de Holstein ca fief imperial298 . După prezentarea ştirilor îngrijorătoare ale asedierii Belgradului de către Soliman Magnificul, Sanudo adaugă în ordine cronologică următorul raport al ambasadorului veneţian de la curtea imperială, atunci instalată la Bruxelles, în Flandra habsburgică.

Di sier Gasparo Contarini orator nostro, date a Bruxele, a dì 4 Luio. Come eri zonse il re di Dacia cugnato di questa Maestà, qual inteso il suo zonzer a Molines, mandatoli contra li signori per questa Maestà a honorario, et fatolo a venir a uno loco a meza via, poi questa introe in questa cita a hore... Contra el qual poi Soa Maestà andoe vestita di uno saio soprarizo d'arzento, con i tre oratori è de li: pontificio, anglico e lui veneto, invidati da Soa Maestà, e altri principi e signori è in quella corte. Fono da zercha cavalli 600, et si andò cussi contra 6 mia de nostri, dove Soa Maestà scontrata, qual veniva sola in una carota come si suol andar per la Fiandra; qual vistolo, questo Re si fermò, et cussi fece esso re di Dacia, et ussito di careta, montoe sopra una chinea questa Maestà li havea mandata contra, et cussi veneno ad incontrarsi. Quella Maestà era vestita di raso negro con una capa di panno a la spagnola atorno, e bereta di veludo negro a la fiandrese in testa.

Et aprossimato ambedue Maestà, il re di Dacia smontò da cavalo, el cussi fece questa Maestà, et abrazatisi insieme, essi Re per'interprete, qual fo Laudentier, lui in todesco et la Cesarea Maestà in francese, si acolseno amorevolmente, et li disse esser venuto 100 lige todesche per paesi de i nimici soi, incognito, per visitarlo et abrazarlo, et oferirse ad ogni suo bisogno; et cussi cavalcono verso la terra. Quel re di Dacia, per reverentia lassava andar la Cesarea Maestà avanti, et questa Maestà si fermava chiamandolo apresso, et andando rasonando fino a la terra; ma prima essi oratori, principi et signori li tochoe la mano. E introno in la cità a hore 1/2 di note con gran numero di torze, che a la porta lo aspetava, et fo acompagnato ne la caxa dii conte Naxo è capitano ne l'exercito di questa Maestà. Da poi, questa sera il Re li fece un bancheto; e a la porta de la sala, quando vene ditto re di Dacia al prefato convito, era la illustrissima madama Margherita et la Reina olim di Napoli, fo moglie di re Ferando vechio, quale lo abrazono et basouo justa el costume de qui; et cussi a taola non fono se non li do Re et do done. Poi, compilo, fo balato ambedoe Maestà con le donzele de ditte Madame, et cussi ancora a hore do di note si balono299 .

Se poate nota bogăţia de detalii concrete ale raportului: avem însă de a face doar cu o sinteză a lui Sanudo realizată pe baza raportului detaliat al lui Gasparo Contarini. O copie integrală a acestui raport este adăugată de editori, astfel că s-ar putea, comparându-se originalul şi sinteza, trage o serie de concluzii în privinţa modului de lucru al lui Sanudo. Să notăm însă, în ce ne priveşte, că în raportul lui Contarini conceptul de "Re di Datia" apare nu mai puţin de 11 ori 300 . Chiar în ziua următoare, 5 iulie 1521, ambasadorul Contarini continua într-un alt raport, prezentând dezbaterile din consiliul de stat al lui Carol Quintul asupra politicii agresive a regelui Franţei. François I dorea să invadeze Milano, unde revendica drepturile deţinute de Ludovic al XII-lea, cu scopul de a smulge regatul napolitan din mâinile spaniolilor. Potrivit raportului, Cristian al II-lea, prezent la deliberări, reacţiona cu vehemenţă confruntat cu agresivitatea franceză. Totuşi, se preciza mai încolo, atitudinea lui s-a mai domolit, reamintindu-şi că nu demult beneficiase de un generos sprijin financiar francez şi de atitudinea prietenoasă a lui François I. Fără să mai fie necesar să multiplicăm la nesfârşit exemplele, lucru pe care oricine îl poate face cu uşurinţă ajutându-se de indexul operei sanudiene, o concluzie generală se impune. Fără cea mai mică întrerupere, fără nici o umbră de contestare, chiar fără cea mai mică pretenţie în sens opus din partea domnilor români, regnum Dacie a rămas pe tot parcursul Evului Mediu târziu o componentă de bază a ideologiei monarhice daneze. De această realitate, veneţieniicaptivaţi de povestirile aduse acasă de către Pietro Querini în 1433 din cele trei reami di Dacia, cioè Svezia, Dacia e Norvegia, pur tutti sottoposti al re di Dacia, circulând în copii manuscrise până la tipărirea lor în 1559 de Ramusio -erau poate mai conştienţi decât oricare alţi locuitori ai ţărmului mediteranean. § 11. Sfârşitul Daciei baltice Ca reacţie la masacrul de la Stockholm, departe de a se descuraja, suedezii se mobilizară însă în jurul lui Gustav Eriksson Vasa, înrudit cu familia Sture, devenit noul regent al ţării pentru a încarna rezistenţa împotriva tiraniei daneze a lui Cristian al II-lea. Profitând de sprijinul popular, Gustav Vasa intră victorios în capitală, unde fu proclamat rege al Suediei (1523-1560), act istoric ce îngropa în mod definitiv Uniunea de la Kalmar 302 . Ca şi când aceasta nu ar fi fost suficient, stările daneze, exasperate la rândul lor de frivolitatea şi autoritarismul regelui, îl depuseră pe Cristian al II-lea în acelaşi an. Unchiul său, ducele de Holstein, fiul lui Cristian I şi al Dorotheei de Hohenzollern, a fost ales rege ca Frederic I (1523-1533), schimbare de regim ce marchează pentru nepotul său începutul unui lung exil 303 . În mod interesant, cei care s-au ridicat în sprijinul acestui "degrabă vărsătoriu de sânge" nobiliar au fost ţăranii din Jutlanda, ale căror răscoale în 1523 şi în 1534 au fost dur reprimate de Frederic I şi de fiul acestuia Cristian al III-lea 304 . Ele au fost ocazia legării lor de glie, începutul instalării regimului neo-iobăgiei care s-a extins asupra întregii Europe de Est, de la Elba la Urali, în secolele XVI-XVII, afectând, cum se ştie, şi ţărănimea din Ungaria şi ţările române.

În vremea exilului său german, Cristian al II-lea a fost printre primii monarhi atraşi de luteranism în 1524 (Luther îi scria pentru a-l consola pentru pierderea tronului). Soţia sa, Isabella/ Elysabet de Habsburg, îl însoţise pe regele Daciei în exil, conform cuvintelor ei memorabile: Ubi Rex meus, ibi regnum meum. Însă, la numai 25 de ani, ea se stinse în 1526, lăsând orfani pe cei cinci copii supravieţuitori ai cuplului regal danez. Pentru a-şi recuceri tronul cu ajutorul cumnatului său, împăratul Carol Quintul -defensor Ecclesiae pentru Biserica Romană -Cristian al II-lea a înţeles în cele din urmă necesitatea de a abjura ereziile lui trecute şi de a reveni oficial la catolicism în 1530 305 . În acest scop însă, trebuia să-l asigure pe împărat de sinceritatea pocăinţei sale. Ambasadorul ducelui de Mantua consemna în acest sens sosirea lui Cristian al II-lea la Innsbruck, unde se afla Carol Quintul, pe 19 mai 1530.

A li 19 del presente gionse qui il re de Dacia, cognato de l'imperatore, per la posta; credo che lui venga per veder in questa dieta imperiale s'il pò ritornare al regno suo, nel che non serà poca difficultade (...) 306 .

Nunţiul papal Lorenzo Campeggi, care se găsea pe lângă împărat, confirmă pe 25 mai că ar fi ascultat el însuşi spovedania zbuciumatului rege, dar în faţa celor ce trebuiau mărturisite opina că altul mai mare decât el, adică papa însuşi, trebuia să îi dea dezlegarea...:

Il Re di Dacia è qui con Cesare, il qual desideroso che si reduca al dritto camino, voleva che io in confessione lo ascoltassi, et assolvessi: ma inteso da me non potersi fare, per esser caduto non solo in questi errori di heresia, ma in altri come sin dice, et come sa Vostra Signoria che hanno bisogno di migliore et più gran medico. Mi ha sua Maestà pregato, che io ne preghi sua Sanctità che per breve mi concedi la facultà di poterlo assolvere a quocunque crimine in foro conscientiae tantum iniuncta sibi penitentia etc. la qual quando necessario fusso ad esser publica, possi io nondimeno convertirla in altro modo, secundo si vedrà oportuno, et mandar subito il breve a satisfactione di Sua Maestà (...) 307 .

Patru zile mai târziu, se afla la Roma câte ceva din cele mărturisite de regele Cristian al II-lea. Era vorba de un arhiepiscop de Lund şi patru episcopi suedezi care fuseseră executaţi de rege în 1520-1521 sub pretextul ereziei (acuzaţie care, în contextul "băii de sânge" de atunci era dificil de distins de motive politice). Oricum, deşi mărturisirea părea sinceră, argumentul principal a fost soarta copilaşilor săi orfani de mamă, care nu puteau să rămână fără un părinte catolic. Însă, şi mai puternic, suveranii actuali ai Danemarcei -Frederic I şi fiul său ducele Cristian -păreau definitiv câştigaţi pentru luteranism: tra l'altre cose gli disse del re di Dacia, qual Sua Maestà havea ridotto ad cor et saniorem intellectum. Il qual si è confessato a m. Gioan Fabri che mi ha referito mirabilia della contritione et lachrime et attestava che più tosto sedutto da altri che per propria malitia ha peccato. Io li ho dato questa authorità che ho, perché lo assolvi in foro conscientie, vista questa tanta sua contritione, et credo l'habbi assoluto. Pur per maggior securità della conscientia sua sarà al proposito che Vostra Signoria mi indricci un breve de auctorità amplia in foro conscientie [...] Penso gioverà molto et sarà gratissimo a queste Maestà, quali per li figliuoli ha della loro sorella non li ponno mancare. Et con questa li mando alcuni trattati soi havuti da lui a questo effetto, qual promette sempre eser ubediente alla sede apostolica. Tanta è la bona informatione che mi dà il prefato Fabri che penso sarà al proposito della fede Catholica in quelli regni ch'el sia restituito in tutto o in parte. Quelli che al presente reggono sono tyranni et quanto intendo perdutissimi in queste heresie 308 .

Nunţiul primea în 14 iunie de la Roma detalii imediate de la discuţia dintre papa Clement al VII-lea şi cardinali în consistoriu. În faţa relativei sincerităţi a contriţiei regale, s-a decis ca absoluţia păcatelor să îi fie acordată:

Dissi ad Vostra Signora Reverendissima che della forma dell'absolutione del Re di Dacia per esser materia grave pareva ad Nostro Signore si dovesse consultare in consistorio, come s'è fatto, et quanto all'absolutione della heresia non è stato dubio alcuno che non dovesse volentieri accogliersi ritornando ad gremium Ecclesiae, et ringrat[iar] Dio che nel primo arrivar della Maestà Sua in Germania havesse dato tal principio al rassettar di quelle cose. Ma per li altri excessi di quel Re, et per haver fatto brusciar vivi quelli sette vescovi, invitati a mangiar seco, pareva ad questi Signori Reverendissimi, che l'acerbità di quel caso ricercasse qualche satisfattion dell'honor della chiesa in opprobrio della quale fu commesso quello excesso, et che quel Re riconosciutosi con quella divotione che Vostra Signora Reverendissima scrive non solo non s'havesse a sentir gravato d'alcuna conditione che se li mettesse in l'absolutione, ma dovesse haver piacere di far qualche segnalata dimonstratione del buono animo et contrition sua, et si discorse che converria che havesse ad venir personalmente qui ad farsi absolvere, et in oltre dare a Dio qualche satisfattione per cancellare il peccato etc.

Gravitatea păcatelor mărturisite era însă suficient de serioasă încât papa să reclame venirea personală în următorii trei ani a regelui Daciei la Roma, pentru a face penitenţă vizibilă pentru faptele sale, şi a face o operă pioasă, zidind de pildă un spital. (Era vorba de vechiul spital, construit de bunicul său Cristian I, cu siguranţă afectat în vremea cuceririi şi distrugerii Romei în anul 1527 de armata de germani luterani aflată atunci în serviciul maiestăţii sale imperiale).

Essendosi discorso assai, parve ad Nostro Signore che stando hora il Re per attendere col favor dell'Imperatore a recuperare il suo Regno, dovesse tornarli molto incommodo il venir qua, et che però potesse concederseli l'absolutione, imponendoli che infra triennium teneretur venire Romam, et di più facesse come saria un hospitale o qualche altra opera pia in memoria della penitentia sua delli errori commessi, et alla fine sapendo Sua Santità che lei non può tanto volere per il servitio di Dio et honor della sede apostolica, che la Maestà Cesarea non ne voglia molto più, s'è risoluto di mandare ad Vostra Signoria Reverendissima il breve della facultà d'absolverlo in tre modi come essa vederà, affinché possi usare quale le piace come con la Maestà Cesarea risolverà con la quale havendo discorso il tutto [...] ne sarà cosa nella quale Sua Beatitudine manchi per aiutare il Santissimo proposito della Maestà Cesarea, che sa che non ha altro obiecto che il servitio di Dio (...) 309 .

Ambasadorul ducelui de Mantova, pe 10 august, în direct de la lucrările Dietei de la Augsburg, transmitea că:

Il serenissimo re di Dacia cerca con ogni instantia che la Santità de Nostro Signor [papa Clement al VII-lea] lo absolvi de li episcopi che fece morir; et così Sua Santità, a in tercession de la Maestà Cesarea, lo absolverà, et si aspetta il breve 310 .

Deşi Carol Quintul fusese deziluzionat în trecut de acţiunile lui Cristian al II-lea 311 , înţelegea să sprijine totuşi proiectul său în cadrul mai larg al politicii sale creştine: nu doar combaterea protestantismului, dar şi contenirea progresiei otomane 312 . Răgazul de trei ani ce fusese dat regelui Cristian înainte de a veni la Roma avea ca scop, se pare, să-i lase posibilitatea de a-şi confirma angajamentul în faţa împăratului de a combate "adversus Turcarum vires, vayvodam et omnes eorum fautores, complices ac adherentes", vizând adică alianţa dintre Soliman Magnificul şi voievodul Transilvaniei Ioan Zápolya, încoronat rege al Ungariei (1526-1540) în dispreţul drepturilor legitime ale Casei de Habsburg 313 . În urma asediului otoman, eşuat, al Vienei din 1529, împăratul avea nevoie de toate energiile catolicismului pentru a face faţă acestei formidabile provocări. Punând în aplicare principiile tocmai reafirmate în urma încoronării sale imperiale de la Bologna de către papa Clement VII, Carol Quintul, susţinut de principii catolici germani, a lansat în 19 noiembrie 1530 un lung apel la unitatea Creştinătăţii dezbinate confesional în faţa pericolului otoman. Între altele, acest document emis la cel mai înalt nivel al unei Christianitas intrate atunci în criză sublinia:

Ut tamen primum certificentur quanta potentia et exercitu, quo etiam loco durabili exercitum Turcae obviam ire instituerimus et deliberaverimus: item ut prius informentur quid sanctitas Romani Pontificis, Italia, Gallia, Hungaria, Anglia, Bohemia, Portugallia, Polonia, Dacia, et Scotia, et alii Christiani potentatus facturi sint: praeterea ut ipsis notificetur tempus expeditionis, ac omnes hujusmodi belli circumstantiae, quo pacto et quibus copiis in pluribus locis terra et mari Turca oppugnari possit: cum etiam gravissimum hoc opus durabilis expeditionis irrequisitis aliis Christianis potentatibus, et aliis gravissimis causis tam cito fieri non possit... 314 .

Regele Daciei Cristian al II-lea, cumnatul împăratului, revenea în graţiile sale în urma reîntoarcerii la adevărata credinţă, Carol Quintul sperând că o restaurare a catolicismului la nord de Imperiu ar putea cel puţin să contenească, dacă nu să întoarcă eventual valul protestant. Este demn de notat că din acest moment, începând din 1531, afacerile daneze au fost delegate de către împărat celeilalte surori, regina Maria de Ungaria -văduva regelui Ludovic al II-lea căzut la Mohács în 1526 -numită guvernatoare a Ţărilor de Jos până la moartea sa în 1558. Expediţia scandinavă se termină însă cu un eşec usturător. Cu o flotă olandeză şi o armată de 7000 de Landsknechts-i angajată cu sprijin imperial, Cristian al II-lea plecă în fine să îşi recucerească tronul. Prins însă de o cumplită furtună care îi distruse majoritatea armadei, el putu să debarce la Oslo cu abia 2000 de oameni în iarna lui 1531. Aici fu însă rapid înconjurat de o puternică armată daneză de 8000 de soldaţi trimisă urgent de regele Frederic (numit de nunţiul pontifical "il re novo di Dacia, alias duca d'Holtsatia") pentru a împiedica o secesiune a Norvegiei. În 1532, Cristian acceptă să negocieze cu Frederic I în schimbul unui salvconduct. Odată ajuns însă la Copenhaga, Frederic îl arestă şi îl închise în castelul Sønderborg, unde îşi trăi traiul încă trei decenii ca prizonier politic, martor aproape mut al unor transformări radicale pe care le stârnise el însuşi 315 .

Însă chiar mai mult decât acest eşec, ce l-a afectat mai tare pe Carol Quintul a fost moartea prinţului danez Johannes (Hans), fiul lui Cristian al II-lea, decedat în urma unei boli fulgerătoare în august 1532. Pe copilul Isabellei de Habsburg şi prinţul moştenitor al tronului Danemarcei, împăratul îl iubea "ca pe propriul său fiu" 316 . Acest incident pune în lumină finalitatea pe termen lung a sprijinului, deloc dezinteresat, pe care Carol Quintul îl acordase cumnatului său, în ciuda puţinei stime personale pe care o mai avea pentru el. Într-adevăr, în disperare de cauză, Cristian al II-lea oferise în 1524 Sfântului Imperiu coroanele Danemarcei, Norvegiei şi Suediei în calitate de feud imperial, pentru a le relua ca vasal al împăratului. Era practic vorba de extinderea statutului juridic al ducatului de Holstein asupra tuturor coroanelor pe care monarhul căzut continua să le revendice. Carol îi răspunse însă că preferă ca acestea să fie predate nu Imperiului ca atare, ci Casei de Habsburg 317 . Consecvent principiului străbunicului său Frederic al III-lea -Tu Austria nube! -Carol înţelegea să nu lase lucrurile la hazardul alegerilor imperiale (fie ele chiar strâns controlate de Habsburgi), ci să le lege ereditar de destinele Casei de Austria. Or, moştenitorul tronului danez, nepotul de soră al împăratului, era el însuşi un Habsburg. Prin logica de fier a eredităţii, un membru al familiei imperiale era astfel predestinat să ajungă în fruntea Europei de Nord. Acest spaţiu urma să fie rataşat familiei de Habsburg tot astfel cum erau în acel moment Spania şi Europa de Sud, respectiv Ungaria şi Europa centrală. Nu Cristian al II-lea era astfel obiectul daneze şi, cum vom vedea, în renaşterea Daniei 321 . El a publicat la Paris în 1510 un Vocabularium ad usum dacorum 322 , întâiul lexic latino-danez, ce atestă creşterea interesului pentru cultivarea limbii vernaculare. Observăm însă că această lucrare desemnează pe danezi cu numele clasic de daci, în conformitate cu terminologia oficială. Însă, numai patru ani mai târziu, acelaşi Christiern Pedersen publica tot la Paris o splendidă ediţie a istoriei daneze a lui Saxo Grammaticus: Danorum regum heroumque historiae stilo elegantia Saxone Grammatico natione Sialandico 323 , unul din monumentele erudiţiei umaniste daneze. Astfel era public redescoperită tradiţia alternativă celei cultivate de Sven Aggesen, care se referea la locuitorii Danemarcei cu endonimul dani. Dar Pedersen trăgea în acelaşi timp şi concluziile terminologice pe care frecventarea asiduă a lui Saxo Grammaticus le impunea. În prefaţa ediţiei, redactată Ex Parrhisianorum academia clarissima, xiiii martii 1514, el mărturiseşte cu gratitudine că a beneficiat pentru proiectul său de înaltul patronaj al regelui Cristian al II-lea, abia urcat pe tron în 1513, şi la care se referă cu titlul de Christiernus dei prouidentia Daniae, Suetiae, Noruagiae, Sclavorum Gottorumque rex. Mai mult chiar, pe somptuoasa copertă a cărţii tronează central o splendidă gravură (realizată şi semnată "C.P." de Pedersen însuşi) care îl reprezenta pe tânărul rege, încoronat, într-o postură energică, în splendidă armură de paradă, alături de stemele reunite ale celor trei regate scandinave, având în spatele său înfăţişată armata daneză în postură de luptă. Legenda care îl identifică pe Cristian al II-lea specifica, în coerenţă cu prefaţa: REX DANORUM. Astfel, de la Vocabularul ad usum Dacorum din 1510 la reprezentarea lui Rex Danorum din 1514 avem gravat cu precizie, în spiritul lui Christiern Pedersen, momentul intelectual al tranziţiei de la Dacia la Dania, transformare având ca pârghie tocmai redescoperirea şi publicarea operei lui Saxo Grammaticus. Deşi Cristian al II-lea a ţinut cu siguranţă în mână un exemplar al remarcabilei publicaţii pe care a patronat-o, transpunerea acestei reforme terminologice de sorginte umanistă în planul ideologiei oficiale a cunoscut însă un decalaj de aproximativ două decenii. Pentru a înţelege cu exactitate cronologică evoluţia titlului regal danez în anii care au urmat, recurgerea la documentaţia numismatică se impune. Se poate constata că pe emisiunile monetare ale lui Frederic I modelul numismatic tradiţional este conservat: FREDERICUS DEI GRA: REX DA(CIE), eventual ET NO(RVE) 324 În măsura în care emisiunile monetare, ca expresie a suveranităţii şi instrumente de propagandă politică sunt relevante pentru problematica ce ne interesează, constatăm astfel că anume între 1536 şi 1537 s-a produs o veritabilă ruptură ideologică, ducând la înlocuirea denumirii medievale de Dacia, substituită prin numele de Dania, adică forma vernaculară a ţării, derivată direct din numele poporului danez: dani. Această reformă terminologică majoră se explică prin convergenţa a două fenomene distincte, dar concomitente: introducerea Reformei protestante şi emergenţa puternică a sentimentului naţional danez 330 . Reforma a fost iniţiată în Danemarca încă din vremea lui Frederic I. Atent la evoluţiile din Germania, acesta a fost deosebit de sensibil la mesajul lui Martin Luther şi al adepţilor săi, fiind influenţat mai cu seamă în acest sens de atitudinea vecinului său, ducele Saxoniei Frederic al III-lea cel Înţelept (1483-1525), protectorul lui Luther. Astfel, a început să introducă primele elemente protestante în Danemarca, sub pretextul garantării libertăţii de opinie. Reforma a triumfat sub domnia fiului său Cristian al III-lea, adept radical al tezelor lui Martin Luther. Câştigând "războiul contelui", în mare măsură o confruntare cu catolicii reuniţi în jurul figurii lui Cristian al II-lea, protejatul lui Carol Quintul, Cristian al III-lea avea mână liberă în impunerea politică sistematică a protestantismului.

Şi a făcut-o, cu o mână de fier. În noua sa capacitate, noul rege de facto nu înţelegea să mai umble cu jumătăţi de măsură. În noaptea de 11 august 1536 arhiepiscopul Torbern Bilde de Lund şi ceilalţi episcopi danezi au fost arestaţi de Landsknechts-ii luterani ai regelui. În dimineaţa zilei următoare, în Consiliul regal (Rigsraad), Cristian al III-lea a prezentat un "manifest regal", potrivit căruia ţara nu mai avea pe viitor să depindă de "arhiepiscop şi de ceilalţi episcopi, ci conducerea regatului Danemarcei va fi şi va rămâne în competenţa Maiestăţii sale regale şi a succesorilor săi, precum şi a consiliului temporal al regatului şi a succesorilor săi". Episcopatul danez era în acest chip pur şi simplu abolit. Cum notează pertinent James Larson: "trebuie subliniat că ruptura a fost stabilită prin decret, nu prin agitaţie populară. Reforma în Danemarca şi în Norvegia a fost produsul convingerilor ducelui Cristian şi al consilierilor săi aristocratici, impuse de patrulele armate de pe străzile Copenhagăi" 331 .

Adunarea stărilor (Rigsdag) reunită între 15 şi 30 octombrie 1536 la Copenhaga, reprezentând nobilimea, burghezia şi marii fermieri ai ţării a confirmat această decizie, condamnând în mod radical ierarhia catolică: arhiepiscopul şi episcopii, acuzaţi de sediţiune contra maiestăţii regale, de un stil de viaţă nedemn şi de uitarea principiilor vieţii creştine, erau descalificaţi în bloc. Ducele îşi dădea misiunea să restaureze ordinea spirituală "spre creşterea onoarei şi laudei lui Dumnezeu" 332 . Prin acest veritabil coup d'Eglise, Cristian al III-lea întorcea dreptul de patronaj regal asupra Bisericii daneze împotriva Papalităţii înseşi care îl acordase, suprimând practic dintr-o trăsătură de condei provincia ecleziastică romană a Daciei.

Martin Luther salută cu entuziasm fermitatea noului suveran. Pentru a înlocui această structură eclezială devenită desuetă, Cristian al III-lea a făcut în 1537 apel la asistenţa lui Johannes Bugenhagen (1485-1558), celebrul doctor Pomeranus, cum îl numea cu deferenţă Luther însuşi, cu scopul de a elabora noul statut al Bisericii din Danemarca şi Norvegia 333 . Într-un gest de ruptură radicală cu trecutul, abia ajuns la curtea daneză, Bugenhagen, substituindu-se arhiepiscopului de Lund arestat, i-a încoronat cu mâna lui în 12 august 1537 pe regele Cristian al III-lea şi pe soţia sa regina Dorothea, în calitate de şef de facto al Bisericii luterane daneze. Potrivit lui Luther, procedând astfel, pastorul pomeranian regem coronavit et reginam quasi verus episcopus 334 . Pe 2 septembrie, el oficia crearea a şapte noi supraintendenţi luterani destinaţi să înlocuiască pe episcopii catolici arestaţi, numiţi toţi printre apropiaţii slujitori ai noului rege. Un detaliu liturgic semnificativ: Bugenhagen nefiind episcop, noii prelaţi danezi ieşeau complet din succesiunea apostolică a harului episcopal (spre deosebire de cei ai Bisericii anglicane) 335 . În fine, în aceeaşi zi era promulgat noul statut al Bisericii, redactat tot de Bugenhagen pe baza reglementărilor şcolii de la Wittenberg, statut care fu publicat deîndată la imprimeria regală din Copenhaga, cu titlul semnificativ de Ordinatio ecclesiastica regnorum Daniae et Norwegiae et ducatuum Slesvicensis, Holsatiae 336 . Se poate astfel observa cât de legate sunt politic, liturgic şi ecleziologic toate aceste evenimente capitale derulate strâns unul după altul.

Martin Schwarz Lausten, specialist al Reformei scandinave, a descoperit şi publicat "versiunea de lucru" a acestui document, în limba daneză, pe baza căreia a fost elaborată versiunea oficială latină. Acest document arată cu ce precizie au fost negociaţi termenii acordului privind soarta Biserici daneze între aristocraţie şi reformatori, imediat după încoronarea regelui Cristian al III-lea, în postură de arbitru suveran. Recent, British Library a pus în lumină, cu ocazia celui de-al cincilea centenar al Reformei, un exemplar al Ordinatio din 1537 dedicat de Bugenhagen însuşi regelui Henri al VIII-lea al Angliei, care tocmai operase progresiv, între 1530-1536, ruptura cu Biserica Romei, proclamându-se cap vizibil al Bisericii Anglicane şi recuzând orice jurisdicţie papală asupra regatului insular 337 . Cu unele diferenţe, aceasta era şi postura noului regele luteran al Daniei, Cristian al III-lea. Negocierile au continuat chiar şi după publicarea Ordinatio, ele făcându-se vizibile în modificările operate în versiunea daneză oficială a documentului, elaborată sub continua supraveghere a lui Luther şi Bugenhagen. Promulgată şi publicată în 1539 cu titlul Den danske Kirkeordinans, ea a fost validată de un nou Rigsdag reunit în acelaşi an 338 . Pentru a înţelege semnificaţia istorică majoră a acestui document, trebuie în fine notat că între 1541-1551 el a fost tradus şi în islandeză, fiind promulgat drept cod oficial al Bisericii reformate din această insulă, parte a coroanei daneze 339 . Prin acest act constitutiv, luteranismul devenea oficial religie de stat în Danemarca, Norvegia şi Islanda 340 . Aceste gesturi politice decisive marcau o răsturnare completă a ordinii medievale a lucrurilor, în care provincia ecleziastică a Daciei reprezentase orânduirea Bisericii romane în spaţiul Scandinaviei creştine. Aşa cum se poate observa, aidoma schimbării vizibile în emisiunile monetare, charta administrativă a noii Biserici luterane daneze utiliza de acum pentru desemnarea regatului titlul de Dania, iar nu cel de Dacia, legat inerent de trecutul romano-catolic pe care noua mişcare religioasă îl mătura cu violenţă la o parte. Dania se emancipa orgolioasă de trecutul său secular de provincie Dacia a imperiului spiritual al Bisericii Romane, revenind la epoca începuturile vikinge ale danilor mândri de independenţa lor. Vremea Daciei baltice apusese definitiv, mitul medieval catolic fiind suprimat prin decizia, fără nici o rezistenţă aparentă, a unui rege profund impregnat de concepţia teologico-politică absolutistă a protestantismului de stat 341 . Doar la capătul acestui proces de profundă transformare a Danemarcei în regat modern şi secular, prelaţii catolici fură eliberaţi după ceremonia încoronării lui Cristian al III-lea, în schimbul unui jurământ de fidelitate faţă de noul regim. Recompensaţi cu venituri şi fiefuri, nici unul din ei nu a murit martir sau exilat. Căsătoriţi sau nu, majoritatea prelaţilor Daciei catolice au devenit treptat adepţi ai Reformei 342 . Lipsită de sprijinul moral al celor care trebuiau de fapt să o apere, Dacia romano-catolică a fost suprimată conceptual, în mod brusc şi violent, pe cale decizională, de sus în jos, prin aplicarea unui ordin regal bine identificat: Ordinatio ecclesiastica regnorum Daniae et Norwegiae (1537). Astfel, luteranismul danez adăuga idealului redescoperirii unui creştinism pur al originilor şi pe cel al regăsirii originilor autentice ale naţiunii danilor.

Procedând astfel, Reforma protestantă integra şi consacra redescopedirea umanistă a Daniei lui Saxo Grammaticus, fructul strădaniilor cărturăreşti ale lui Christiern Pedersen. Această promovare nu s-a făcut însă fără el: Pedersen însuşi devenise un adept activ al luteranismului, dedicând restul vieţii sale proiectului traducerii integrale în daneză a Bibliei. Deşi s-a numărat printre susţinătorii lui Cristian al II-lea în perioada exilului acestuia în Germania, după aranjamentul succesoral stabilit între regii danezi rivali, el a fost integrat în dinamica mişcare culturală protestantă promovată la curtea lui Cristian al III-lea 343 . Într-un climat de totală ruptură şi înnoire constantă, acest rege mai păstrase un singur pod de legătură cu trecutul: Ordinatio ecclesiastica dispunea restaurarea Universităţii din Copenhaga, fondată tocmai de bunicii săi, regina şi regele Daciei, Dorothea şi Cristian I, în urma vizitelor lor la Roma din 1474-1475 344 . Noua programă universitară a fost însă pusă în slujba Reformei, cursurile dispensate aici fiind cu precădere consacrate studiului biblic şi limbilor sacre. Pe această nouă bază academică, pornind de la Noul Testament al lui Cristian al II-lea publicat în 1524, Christiern Pedersen a produs o traducere a Vechiului Legământ în 1543, care, cu ajutorul unei largi echipe de teologi şi filologi, a dus la publicarea unei monumentale ediţii daneze integrale a Sfintei Scripturi în 1550, numită Biblia lui Cristian al III-lea 345 . Pentru toată această contribuţie cu totul deosebită la dezvoltarea danezei ca limbă de cultură, Christiern Pedersen primi pe bună dreptate supranumele de "părintele limbii daneze" 346 . Creator în acelaşi timp şi al ideii naţionale moderne de Dania, el trebuie să fi contemplat cu satisfacţie oficializarea politică a rezultatelor erudiţiei sale.

Toate aceste transformări structurale restituie contextul de ansamblu al unei veritabile revoluţii regale, o restaurare ce pare să prefigureze spiritul Glorioasei Revoluţii engleze de la 1688. Puterea regală daneză s-a schimbat atunci în acelaşi timp în intensitate şi în extensiune. Autopromovat cap vizibil al Bisericii luterane daneze, regele devenea responsabil de mântuirea sufletelor supuşilor săi, domeniu în care până atunci îşi exersase o autoritate fără partaj suveranul pontif. Dar lucrurile nu au rămas suspendate la un nivel spiritual. Confiscând bunurile mobile şi mai ales imobile ale Bisericii Romane şi integrându-le din oficiu în domeniul regal, Cristian al III-lea devenise peste noapte cel mai mare latifundiar al ţării, mai mult decât toată nobilimea daneză la un loc347 . Ulterior el suprimă orice urmă de suveranitate a coroanei Norvegiei, redusă de acum la statutul de simplă posesiune daneză. În fine, consacră transformarea monarhiei dintr-una electivă, cum fusese de-a lungul Evului Mediu, într-o monarhie ereditară. Trebuie notat în acest sens că fenomenul numit de istoricul Thorkild Kjaergaard "revoluţia daneză" -într-o carte ce a schimbat, prin metoda "istoriei totale", înţelegerea noastră asupra istoriei moderne a Danemarceiare de fapt la originile sale intelectuale tocmai această veritabilă revoluţie teologico-politică operată cu mare îndrăzneală de regele Cristian al III-lea însuşi348 . Pentru a deveni cu adevărat "holistică", la nouvelle histoire trebuie nu să evacueze ci, dimpotrivă, să integreze necesarmente dimensiunea politico-religioasă în grila sa explicativă349 .

Pentru a înţelege aşadar reacţia determinată, chiar violentă, atât în plan politic cât şi religios, a lui Cristian al III-lea, precum şi concursul masiv pe care îl primi din partea forţelor societăţii daneze trebuie să realizăm veritabilele dimensiuni ale pericolului extern la care reacţiona: perspectiva înfeudării Danemarcei şi a Norvegiei faţă de Sfântul Imperiu şi de Casa de Habsburg, încarnată nu doar de Cristian al II-lea (chiar redus la statutul unui prizonier politic), dar şi de familia sa aflată încă sub protecţia lui Carol Quintul. Acest lucru devenise explicit încă de la primele propuneri, formulate începând cu anul 1525, de încoronare a prinţului moştenitor Hans de Habsburg-Oldenburg ca rege al Daciei, în locul controversatului său părinte. În definitiv, danezii nu puteau accepta să fie prin acest mecanism aglutinaţi şi asimilaţi, pe termen lung, de către imperiala naţiune germană, chiar dacă, în termeni medievali, ei făceau parte din ea. De aceea adoptarea Reformei a coincis în Danemarca, în termeni juridici, cu emanciparea politică de naţiunea germană medievală -din care făcuseră parte oficial încă de la Conciliul de la Konstanz -şi constituirea poporului danez într-o naţiune modernă distinctă. Această concluzie leagă dimensiunile politică, religioasă şi culturală ale domniei lui Cristian al III-lea într-un "proiect de ţară pentru Danemarca" de o remarcabilă coerenţă şi un autentic vizionarism pe termen lung.

Constatând prăbuşirea masivă a catolicismului în Nordul Europei, teologului şi inchizitorului bavarez Johann Maier von Eck (1486-1543), opozantul ireductibil al lui Martin Luther şi vânătorul neobosit al sutelor de idei eretice protestante, nu-i mai rămânea să evoce drept ultimă rază de speranţă decât faptul că Dumnezeu era chiar atunci pe cale să îşi ridice un nou popor fidel Bisericii romane în altă parte a lumii: America spaniolă. Doar apologeţii şi nostalgicii ordinii medievale a lucrurilor mai puteau evoca în astfel de termeni de odinioară Dacia baltică. Pentru ceilalţi, tăiată de originea sa pontificală, ea deveni rapid stânjenitoarea amintire, din ce în ce mai ştearsă şi mai neînţeleasă, a unui trecut refulat adânc în subconştientul naţional danez. § 12. De la Dacia baltică la Dacia pontică Ajungând la capătul demersului nostru, mai rămâne să schiţăm răspunsul la o ultimă întrebare: când s-a produs prin urmare "revenirea acasă" a Daciei, din zona baltică în cea a Mării Negre?

În ziua de 16 feburarie 1499, un spion italian în Imperiul otoman, aflat în serviciul ducelui de Milano, Ludovico il Moro, îi trimitea acestuia un raport circumstanţiat de la Nicopole, după ce străbătuse zile în şir valea Dunării sul paese de Vlachi, chiamati rumenj, / id est romanj. Informându-şi stăpânul despre trista soartă a unei razii turceşti, "omul din umbră" aflase că o armată de ghazi fusese nimicită de către Carabogdan, Signor de Moldovia, fără îndoială pentru că aceştia încălcaseră teritoriul şi populaţia Moldovei, în dispreţul calităţii de tributari şi protejaţi ai sultanului, conform înţelegerii stabilite personal între Ştefan şi Baiazid al II-lea la Constantinopol în primăvara lui 1498 351 . Titlul de Signor de Moldovia nu poate surprinde, desigur, fiind vorba de cel obişnuit în sursele vremii. Ceea ce ar putea eventual să mai mire este însă absenţa oricărei referiri la vreun Re de Dacia danubian, titlu despre care s-a crezut că ar avea ceva de-a face cu curtea ducală de la Milano. Iată însă că acest spion milanez, om de teren ce se vădeşte remarcabil de bine informat, redescoperise cu perspicacitate "entitatea romană de la linia Dunării"; în schimb nu părea să aibă nici cel mai firav indiciu asupra vreunei "entităţi dacice" în această regiune. Esenţialul document milanez descoperit şi publicat de profesorul Ioan-Aurel Pop, evocându-l pe Carabogdan, Signor de Moldovia la 1499, aduce astfel o dezminţirea formală şi definitivă a existenţei, pentru curtea de la Milano, a vreunui Re de Dacia încarnat în persoana lui Ştefan cel Mare începând din anul 1489. Vom vedea deîndată de ce: fără îndoială pentru că autorul anonim al acestui text era un simplu observator al realităţilor epocii sale, nu vreun umanist impregnat de lecturi geografice antice. Dar încă şi mai mult, el ştia cu siguranţă că, atât pentru Il Moro cât şi pentru rivalul său omonim în competiţia pentru titlul ducal lombard, Ludovic al XII-lea al Franţei, Re de Dacia nu era Ioan Ştefan al III-lea al Moldovei, ci Ioan I al Danemarcei.

Aceeaşi opinie o împărtăşeau de altfel miile de cititori ai veritabilului best-seller istorico-geografico-apocaliptic de la finele Evului Mediu european, anume Liber chronicarum al lui Hartmann Schedel, evocat mai sus. Prezentând istoria lumii de la creaţie până la 1493, într-o perspectivă eschatologică asumată, această operă este de asemenea însoţită de hărţi de o excepţională realizare artistică, de reprezentări mai mult sau mai puţin realiste ale ţărilor şi marilor oraşe ale Creştinătăţii, de portrete (imaginare) ale figurilor sacre şi personajelor istorice evocate în text. Publicată la numai un an de la călătoria trans-atlantică a lui Cristofor Columb, dar înainte de bulversările cunoaşterii lumii produse de aceasta, opera lui Schedel furnizează o fantastică reprezentare a viziunii medievale a timpului şi spaţiului, chiar la sfârşit de Ev, ce face din ea o sursă cu totul demnă de interes.

La începutul lucrării, după formidabila reprezentare a zilelor Creaţiei, atenţia cititorului este captată de celebrul mapamond reprezentând lumea creată, ce sintetizează cunoştinţele globale ale epocii lui Hartmann Schedel 352 . Aşa cum s-a putut stabili, acest tip de hartă corespundea unui model foarte răspândit, cel al hărţilor de perete, pe care îl putem observa în reprezentări de epocă, chiar dacă nici un astfel de model nu s-a conservat 353 . Acest indiciu atestă în orice caz popularitatea deosebită a reprezentării în chestiune. Or, aici numele Dacia figurează în centrul unei peninsule Jutlanda supradimensionată, la nordul Saxoniei, având la vest şi la est Scotia respectiv Suetia concepută ca o insulă 354 . La finele acestui incunabul, o hartă de ansamblu a Europei centrale şi de nord, având fireşte în centru Germania Magna, face sinteza cartografică a cunoştinţelor 355 . Sursa este cât se poate de pertinentă, deoarece, aşa cum se ştie, Schedel a mers atât de departe cu scrupulozitatea documentării asupra părţii orientale a Europei, încât versiunea germană a Cronicii oficiale a lui Ştefan cel Mare, realizată în 1502, ne este păstrată tocmai în colecţia sa de izvoare 356 . Nu este deci surprinzător că umanistul din Nürnberg cunoaşte bine Walachia, plasată de el în ORIENT: la nordul gurilor Dunării, limită a Tvrchiei şi la sudul unui Nistru ce curge orizontal spre mare, frontiera Tartariei; despărţită de munţi de Transilvana/Sibenburg la vest, de Lemberg şi Polonia la nord-vest. Se observă că Walachia lui Schedel corespunde cât se poate de precis Moldovei lui Ştefan cel Mare 357 . În acelaşi timp însă, umanistul german furnizează în cartea sa şi prima reprezentare cartografică a Scandinaviei. Repercutând coerent alegerile mapamondului, harta plasează Dacia cu exactitate tot în peninsula Jutlanda, la nord de Hamburg şi de Lübeck, între Oceanus germanicus la vest (Marea Nordului) şi Mare germanicum la est (Marea Baltică). Într-adevăr, în textul lucrării, el tratase, pe scurt, De Dania uel Dacia, afirmând că: "Tria sunt in septentrionem vergentia regna sibi inuicem cohaerentia, Danorum (quod hodie Daciam appellant) Suetiarum, ac Noruegiorum" 358 . Procedând la această proiecţie cartografică ce separa Wallachia (situată în ORIENT) de Dacia (situată la MITNACHT) într-un mod cum nu se putea mai lipsit de echivoc, Schedel nu sintetiza altceva decât cunoştinţele de geografie politică cele mai banale ale lumii catolice de la finele Evului Mediu, de dinainte de răscolirile profunde pricinuite de Reformă. 354 Hartmann Schedel, Liber chronicarum, op. cit., f. XII verso -XIII recto. 355 Hartmann Schedel, Liber chronicarum, op. cit., f.CCXCIX verso. 356 Ion C. Chiţimia, Cronica lui Ştefan cel Mare. Versiunea germană a lui Schedel, Bucureşti, Casa Şcoalelor, 1942. Despre geneza cronicii oficiale a Ţării Moldovei în izvodul mitropolitului Teoctist I, care a servit la redactarea versiunii germane, care a spicuit din originalul pierdut un anume tip de ştiri pentru a se conforma gustului publicului ţintă, a se vedea Dan Ioan Mureşan, "Teoctist I şi ungerea domnească... ", art. cit., p. 303-375, cu bibliografie. 357 Deşi lucrarea Re de Dacia, p. 100 (n. 110), 105, 110 şi 148 se arată, fireşte, sensibilă la reflectarea Walachiei în opera lui Schedel, nu pare, în mod straniu, să manifeste reflexul critic de a verifica poziţia în această lucrare a... Daciei, la urma urmei, obiectul său de studiu conform titlului adoptat. 358 Hartmann Schedel, Liber chronicarum, op. cit., f. CCLXXXII verso. Nu era altceva decât o preluare din Enee Silvii Piccolominei postea Pii pp. II de Europa, op. cit., p. 133. Acestă constatare de bun simţ istoric este confirmată de marea operă a umanistului german Conrad Celtis (1459-1508), intitulată Germania generalis, realizată în jurul lui 1500, una din cele mai timpurii încercări de definire istorico-geografică a naţiunii germane care devenise atunci, cum am văzut, actor politic ce revendica în mod afirmativ proprietatea exclusivă asupra Sfântului Imperiu. Or, pentru Celtis tocmai la nordul, iar nu la estul Transilvaniei se afla "regele hyperborean" care domnea asupra norvegienilor, dacilor şi suedezilor "băutori", a cărui autoritate se întindea din septentrionul Germaniei până în domeniul nesfârşit al zăpezilor, de la ultima Thule în ţara laponilor. Exemplele ar putea desigur continua. Este de acum însă cum nu se poate mai clar că "revenirea" Daciei din zona baltică în cea a Mării Negre nu s-a petrecut la sfârşitul secolului al XV-lea în vremea lui Ştefan cel Mare. Desprins de toate falsele sale premise conceptuale, "textul cifrat" privindu-l pe Re de Dacia, departe de a fi o mare contribuţie la istoria românească, s-a revelat a fi doar un minuscul aport la un corpus de mii, poate zeci de mii de ocurenţe ale titlului oficial al regilor Danemarcei în Evul Mediu. Dacă extrasele prezentate mai sus au putut părea poate prea lungi, trebuie avută conştiinţa faptului că ele reprezintă doar o picătură din uriaşa documentaţie produsă şi editată în numeroasele publicaţii ale istoriografiilor scandinave. A redacta istoria exhaustivă a titlului de Re de Dacia ar fi însemnat pur şi simplu a scrie istoria medievală a Danemarcei.

Departe de noi un astfel de obiectiv ambiţios. Însă poate niciodată rememorarea câtorva pagini din istoria medievală a Scandinaviei nu a fost mai relevantă pentru istoriografia română. De altfel, într-o scăpare freudiană, chiar Alexandru Simon mărturiseşte inconştient inanitatea tezelor pe care le-a avansat: "Dacia nouă pare să fi fost ridicată de picioare sfârşite" (sic) 360 . "Pe picioare scurte" ar fi fost desigur o formulare mult mai potrivită în acest context 361 . Surprinzătorul imbroglio prin care surse privind cu certitudine Danemarca medievală au fost proiectate, în pofida oricărei verosimilităţi, asupra istoriei româneşti şi est-europene, se vădeşte a fi, la capătul analizei, un viciu redibitoriu pentru lucrarea Re de Dacia, începând chiar cu titlul ei. Materialul altfel valoros care se găseşte între coperţile lucrării, va avea nevoie de o altă prezentare, într-un context cu totul regândit şi reconstruit, făcând în întregime abstracţie de teza centrală a cărţii, care este, fără nicio îndoială, eronată.

Nu se poate desigur contesta progresul remarcabil din medievistica noastră din ultimul deceniu. Se poate însă estima că acesta nu s-a produs întotdeauna în direcţia cea bună. Străbătute până la capătul lor, unele "drumuri noi" deschise în ultimii ani de pe premise false s-au revelat a fi veritabile impasuri. În mod concret, Ştefan cel Mare nu a primit nici roze pontificale, nici coroane regale, care, la o analiză strânsă, s-au revelat a fi produse istoriografice fără nici o bază documentară reală. Uns domn al Moldovei de mitropolitul Sucevei la Siret în 1457, aclamat de Biserica sa ţar în 1471-1475 în conformitate cu principiile definitorii ale acestui statut din Sintagma alfabetică a lui Matei Vlastaris, inclusă în Mega Nomimon, codul oficial al Patriarhiei ecumenice 362 , Ştefan cel Mare nu avea nevoie desigur nici de una nici de cealaltă. Istoria medievală a românilor nu are a fi îmbogăţită artificial nici prin abordări autosuficiente (teoria "autocefaliei" moldave), 360 Re de Dacia, p. 166, n. 84. 361 Astfel că Adrian Ioniţă, Beatrice Kelemen, Alexandru Simon, AL WA, op. cit., p. 116-119 au avut de fapt dreptate când au postulat o legătură între coroana de "Re de Dacia" a lui Ştefan cel Mare şi coroana lui "AL WA": şi una şi alta sunt pure ficţiuni. Trebuie notat că "mitoza" lui Nicolae Alexandru, nu în două, ci în trei personaje istorice, reprezintă un record de fabulaţie istorică neegalat încă în istoriografia română. Nu este vorba doar de inventarea lui "Alexandru Andrei" (o eroare de lectură), fratele catolic presupus îngropat c. 1355 în mormântul 10 de la Curtea de Argeş, alias AL WA. De notat că, deşi însuşi titlul cărţii se bazează pe interpretarea inscripţiei inelului cu camee din mormântul 10, în lucrare nu apare nici o reproducere recentă în culori a acesteia. Alegerea editorială nu este inocentă: ea ar fi revelat imediat că avem de a face cu altă eroare fatală de lectură, grupul final MA fiind de fapt clar vizibil. Absenţa acestui detaliu anume ni se pare deliberată şi ridică mari semne de întrebare asupra mobilul real al autorilor, cu siguranţă nu unul ştiinţific. Dar apare în plus ex nihilo şi un "Alexandru I", alias "Negru Vodă" mort la 1314 (AL WA, op. cit., p. 700-703). Pentru a ajunge la un asemenea rezultat, se depune un efort demn de o cauză mai bună de a convinge cititorul să accepte lectura anului 1314 ("MCCCXIV") dintr-o Psaltire secuiască, deşi în reproducerea de la fig. 35,p. 703 figurează frapant, pentru cine ştie paleografie latină, prezenţa unui "lx" (sexagesimo) de-o şchioapă, care ne obligă să citim "MXXXLXIV", adică 1364 ca an al morţii unuia şi aceluiaşi Nicolae Alexandru, confirmat de altfel şi de scrisoarea lui Ludovic de Anjou din 5 ianuarie 1365 (Documenta Romaniae Historica. D. Relaţii între Ţările Române, vol. I. 1222-1456, nr. 42, p. 78-80). Impunerea unor interpretări derezonabile asupra unei documentaţii care în mod evident concură în sensul opus este metoda prin care au fost scrise aproape 800 de pagini, caracterizate printr-o beţie de cuvinte în stil rebarbativ, nesfârşite repetiţii, învălmăşeală cronologică şi supra-exces hermeneutic. În pofida unei erudiții de faţadăpresărată de nenumărate eroriapare evident că haosul este chiar opusul ştiinţei. A se vedea Nicolae Constantinescu, "Curtea de Argeş în trecut şi astăzi: interes ştiinţific internaţional vs. confuzii şi impostură autohtonă. Vestigiile din Biserica Domnească Sf. Nicolae în trei ipostaze -(o necesară punere la punct)", Argesis 24 (2015), p. 9-46; Adrian Bătrîna, Lia Bătrîna, "Din nou despre biserica "Sfântul Nicolae" din Rădăuţi", SCIVA 69 (2018), p. 225-267 (care expune "metoda" pseudo-ştiinţifică a inventatorilor lui AL WA); Adrian Bătrîna, Lia Bătrîna, "Opinii cu privire la cronologia mormântului 10 din biserica domnească de la Curtea de Argeş cât şi pe marginea inelului cu camee descoperit în acesta", SCIVA 70 (2019), în curs de apariţie. Slavs and Romanians, 14-17 Centuries, Frankfurt am Main, Löwenklau-Gesellschaft, 2012 (Forschungen zur byzantinischen Rechtsgeschichte, 29), p. 44-55, care ia notă de un conflict între un punct de vedere "pro-constantinopolitan" şi unul "anti-constantinopolitan"lucru exact -fără să observe însă că acestea sunt ierarhizate: pentru Vlastaris, bun dialectician, ca orice canonist, primul dominându-l pe al doilea. Ca dovadă suficientă, Vlastaris transferă pur şi simplu asupra patriarhului de Constantinopol prerogativele exorbitante ale Donaţiei lui Constantin, detaliu semnificativ pe care colegul nostru Victor Alexandrov nu l-a remarcat.

nici prin debordări ineficiente peste istoria curţii ducale din Urbino sau a celei regale din Copenhaga. Adevăratele şantiere ale deceniului care urmează rămân încă nelucrate, aşteaptând să fie investite de energiile risipite, din diverse motive, în direcţii lăturalnice.

Dacă sursele latine medievale utilizează Dacia pentru a desemna regatul Danemarcei până în anii '30 ai secolului al XVI-lea, amintirea Daciei pontice a fost în schimb conservată în sursele bizantine, păstrând cu fidelitate cadrele geografiei antice 363 . Am văzut mai sus că Enea Silvio Piccolomini -studiind la şcoala bizantinilor -a redescoperit printre primii dualitatea geografică a Daciei, relevând, alături de Dacia baltică, şi pe cea din zona danubiană. Această luare de conştiinţă era bineînţeles legată de redescoperirea Geografiei clasice a lui Ptolomeu -care descria Dacia danubiană şi populaţia ei în tabula IX (Geogr. III, 8. 1-4), distingând-o de Germania şi Scandinavia. Cunoaşterea acestui monument al ştiinţei geografice a fost impulsionată în Italia de copia grecească a cardinalului Bessarion (1453), cu hărţi de o remarcabilă execuţie, interesul astfel suscitat impulsionând tipărirea unei traduceri latine, cu hărţi somptuoase, la Bologna, în anul 1477 364 . Bineînţeles, în noua configuraţie a ştiinţei geografice bazată pe repertoriul oikoumenei antice, nu mai era loc pentru Dacia baltică, această invenţie medievală 365 . Dar dacă această remarcabilă sinteză a geografiei clasice a contribuit la luarea de conştiinţă a umaniştilor italieni privind detaliul dedublării Daciei -reflectată în De Europa lui Piccolomini -ea nu a putut îmbogăţi cunoştinţele geografice ale învăţaţilor români ai vremii.

Un alt autor aducea tot atunci în Italia, tocmai de la Constantinopol, unde era plecat să studieze limba greacă, amintirea Daciei danubiene: umanistul Ubertino Posculo din Brescia. Asistând la asediul Constantinopolului, el a notat prezenţa, în cadrul armatei otomane, a unui contingent din Ţara Românească, foarte probabil trimis de Vladislav al II-lea conform statutului de vasal conferit de tratatul maghiaro-otoman din 1451/1452. Tratând acest detaliu în una din cele mai vii descrieri a asediului din 1453, intitulată Constantinopolis -text esenţial pentru istoria românească de la mijlocul secolului al XV-lea 366 -Posculo o face în termenii următori. Descriind participarea masivă, de voie de nevoie, a creştinilor în armata asediatorilor otomani, el evocă participarea, între alţii, a grecilor din mai multe provincii bizantine, a moesilor (bulgari), ilirilor (sârbi) şi a dacilor (români). Precizarea privind romanitatea acestora din urmă îi distinge categoric de ceilalţi daci pe care i-am analizat mai sus şi care, ei, făceau parte din naţiunea germană, i.e. danezii.

Acest pasaj scurt, dar cu totul remarcabil, are meritul de a fi în acelaşi timp unul din primele texte evocând romanitatea românilor în mediul umanismului italian, dar şi de a transmite cititorilor italieni, atunci perfect familiarizaţi cu Dacia baltică, informaţia existenţei unei alte Dacii, danubiene, pe atunci intrată sub control otoman. Această informaţie fusese dobândită, cu siguranţă, de Ubertino Posculo în vremea studiilor sale de la Constantinopol. Aşa cum am arătat, este foarte probabil ca informaţiile aduse de Posculo să fi servit lui Lampugnino Birago în alcătuirea la 1455 a tratatului de cruciadă anti-otomană Strategicon adversum Turcos spre beneficiul colegiului cardinalilor şi al papei Nicolae al V-lea 368 . Însă ea nu avea, din nou, cum să influenţeze pe cărturarii români contemporani.

În redescoperirea Daciei danubiene un rol important l-a jucat de asemenea Martino Segono din Novo Brdo, episcop catolic de Dulcigno de origine sârbo-croată, a cărui viaţă şi operă au fost resuscitate prin efortul marelui bizantinist italian Agostino Pertusi, care l-a scos din umbra în care-l aruncase plagiatul umanistului Felix Petancius 369 . Într-un tratat redactat în jurul lui 1481 având ca obiect trasarea căilor posibile de invazie a Imperiului otoman în contextul cruciadei proclamate cu după cucerirea oraşului Otranto de armata otomană (1480-1481), Martino Segono descrie astfel regiunea Septem Castris, quae regi vulgo Transilvania sive Hordeglia (Erdély) appellari consuevit, enumerând oraşele ei mai importante (Varadino, Colusuvar, Themisuvar, Sibinum, Huniadum oppidum), în fine Corona sive Bresovia, cel din urmă oraş fiind:

...ultimum oppidum Transilvaniae adiacens montibus qui dividunt eandem provinciam a maiori Valachia sive Dacia. Hinc tertia de aditur Targovistus, metropolis Valachorum et sedes peculiaris principum inaccessibilis, non muro non moenibus cincta, sed fossa vallo et aggeribus tantum cum sudibus praeacutis exterius positis, sita inter paludes obductas lutosis silvis et lacunis aquarum ita ut hieme tota paene circumfinitima regio inmeabilis sit. Haec est provincia Dacia dicta apud veteres, Romanorum colonia, unde eius aborigene hac etiam nostra tempestate passim latino utuntur sermone: est ea gens barbara, crudelis, divinationibus et auguriis dedita, rapinis semper et praedae inhians 370 .

Astfel Dacia este specific identificată de autor cu Ţara Românească şi cu Moldova, cele două fiind separate de o zonă dominată de Vasilum castrum (cetatea Vaslui), situată inter Valachiam maiorem et minorem seu Moldaviam. Episcopul dalmat rememora atât victoria lui Dracula asupra lui Mehmed II, cât şi pe cea de la Vaslui a lui Stephanus Moldaviae princeps asupra lui Soliman paşa, beilerbegul Rumeliei (Romaniae ducem) 371 . Această identificare între Daciorum sive Valachorum regionibus 372 , se bazează pe geografia lui Ptolemeu, nu arareori citat expressis verbis 373 . Autorul revine asupra regiunii în continuarea "memoriului" său scrisă în italiană. Potrivit lui, după victoria asupra lui Uzun Hasan, Mehmed al II-lea s-a instalat în Constantinopol, abţinându-se pentru trei ani să mai participe personal în campanii. "Infra tanto Solimano bassà nella Romania mandato oltre al Danubio fu da i Daci tra le paludi e tra le strettezze delle selve così valorosamente combattuto, che perso l'essercito appena egli con pochi si salvò". Acest context permite introducerea unui pasaj extrem de interesant plasat cronologic după cucerirea Caffei şi asediul cetăţii Scutari apărate de veneţieni, deci prin 1475-1476 374 . Dopo queste cose Maometto, udita la morte del re di Dacia, subito con l'essercito passò il Dannubio acciò facesse surrogare di quella nazione uno della famiglia Bassaranban e la ingiuria da loro poco prima ricevuta vendicasse. Ma havendo la Dacia Maggiore quietata et apparecchiandosi per ire alla Minore, fu chiamato dai Samandrini, i quali temevano della venuta del re d'Ungheria 375 .

În mod firesc, acest Re di Dacia este luat în considerare în lucrarea omonimă, însă în acest caz cu neobişnuită precauţie. "Date fiind rădăcinile veneţiene ale Daciei", dar estimând că "Dacia însemna şi Transilvania" se ia notă de existenţa pasajului, concluzionându-se însă că "orice speculaţie este prematură în lipsa altor surse" 376 . Nu se poate decât regreta că referinţa din arhivele milaneze, cu mult mai ambiguă, nu a fost tratată cu aceeaşi prudenţă salutară. În mod concret însă, Martino Segono distinge de fapt cum nu se poate mai clar Transilvania de Dacia, ele fiind separate de munţii Carpaţi (...Transilvaniae adiacens montibus qui dividunt eandem provinciam a maiori Valachia sive Dacia). Dacia este identificată în schimb cu Valahia Maior (Ţara Românească în ansamblu, nu doar Muntenia) şi cu Valahia Minor (Moldova, iar nu Oltenia). Doar astfel se înţelege cum anume dacii, în această perspectivă, l-au putut combate pe Soliman paşa la Vaslui. Problema majoră pusă de textul prezent este însă identitatea lui Re di Dacia mort înaintea intervenţiei otomane din 1476. Nu poate fi vorba de altcineva decât de Radu cel Frumos (domn 1462-1475), mort exact la 20 ianuarie 1475 377 , dat fiind că Vlad Ţepeş, revenit meteoric pe tron la finele lui 1476, nu a fost asasinat decât în ianuarie 1477. Or, cum se ştie, responsabil de moartea celor doi fraţi Drăculeşti a fost unul şi acelaşi Basarab Laiotă (uno della famiglia Bassaranban), executându-l pe cel dintâi într-o postură anti-otomană, iar pe cel de-al doilea deja ca "vândut" turcilor. Acest formidabil oportunist, una din figurile cele mai complexe ale teribilului secol al XV-lea românesc, este aşadar succesorul lui Re di Dacia numit de sultan, prin autoritatea căruia i-a succedat în funcţie (acciò facesse surrogare), fiind, pe cale de consecinţă, un Re di Dacia el însuşi 378 .

Prin urmare, dificultatea pusă de acest text pentru cadrul interpretativ avansat în lucrarea Re de Dacia este evidentă. Re di Dacia al lui Martino Segono nu doar că premerge cu 13 ani pe Re de Dacia "milanez", dar se referă la domnii munteni, din dinastia Basarabilor, iar nu la domnul moldovean contemporan lor. Dar, încă şi mai grav, atât Radu cel Frumos cât şi Basarab Laiotă fuseseră instalaţi în această demnitate de sultan, iar nu încoronaţi de papă. Astfel că, din punct de vedere explicativ, Re de Dacia al lui Segono este exact opusul a ceea ce Alexandru Simon şi-a închipuit că ar fi fost Ştefan cel Mare ca deţinător al aceluiaşi titlu, lucru ce explică "prudenţa" hermeneutică cu care l-a tratat, ce nu este de fapt decât o mărturisire a unei incapacităţi de facto de a-l integra organic în propria-i interpretare. Lăsând deoparte această nefericită confuzie, contradicţia nu mai este decât aparentă, ea explicându-se uşor prin faptul că avem de a face cu două concepte similare, însă articulate în conformitate cu două cadre diferite de geografie politică, ceea ce le conferă două semnificaţii divergente. Re de Dacia din Milano, cum explicase fără echivoc Federico Filelfo, era un concept derivat din geografia medievală ecleziastică romană, câtă vreme Re di Dacia al lui Martino Segono era configurat în cadrul geografiei antice sintetizată de Ptolemeu. Formula episcopului de Dulcigno: provincia Dacia dicta apud veteres, trimite astfel fără echivoc la "cei bătrâni", cu scopul de a o distinge de Dacia baltică a contemporanilor săi. Avem de a face aici în realitate cu "rădăcinile ptolemaice ale Daciei pontice", nu cele presupus "veneţiene", ceea ce schimbă radical semantica toponimului.

Care a fost ecoul în epocă al noului punct de vedere tributar geografiei antice formulat de umanişti precum Martino Segono? Agostino Pertusi a arătat că operele acestuia nu par să fi ajuns în mâinile papei Sixt al IV-lea, nu doar pentru că nu avem nici cel mai mic ecou al lor în bulele papale sau în scrierile istoricilor pontificali ai vremii (Giacomo Gherardi il Volaterrano, Sigismondo dei Conti sau Stefano Infessura), ci şi pentru că expediţia anti-otomană plănuită de episcopul dalmat nu a mai avut niciodată loc 379 . Martino Segono a cunoscut însă postum o soartă mai favorabilă în mediile veneţiene, unde lucrările sale au fost utilizate de Marcantonio Coccio Sabellico (1436-1506), marele istoric veneţian care şi-a tipărit al doilea volum al istoriei sale Enneades doar la câteva luni de la moartea lui Ştefan cel Mare 380 . Este vorba tocmai despre primul istoric oficial al Veneţiei, funcţie publică în care fusese numit printr-un privilegiu dogal şi în care va fi continuat, printre alţii, de Pietro Bembo, evocat mai sus. Opera lui este aşadar perfect plasată pentru a furniza îndelung căutata perspectivă oficială veneţiană asupra Daciei. Iată însă că Sabellico, după ce a preluat pe zeci de pagini naraţiunea lui Martino Segono, lasă pur şi simplu la o parte întregul pasaj privindu-l pe Re de Dacia. Cum explică Pertusi în nota editorială aferentă:"La narrazione della spedizione turca in Valacchia e poi contro Smederevo in Serbia è omessa dal Sabellico" 381 . Cum se vede, interesul livresc pentru acest misterios Re di Dacia danubian era cu totul neglijabil, atât pentru pentru Roma cât şi pentru Veneţia. Acest aparent paradox, lăsat neexplicat de Pertusi 382 , este acum de o limpezime cristalină. Puterile italiene primeau pe atunci cu mare fast la curţile lor nu doar pe regele ci şi pe regina Daciei în carne şi oase, monarhi care pentru papi, cardinali, duci, marchizi şi dogi nu puteau fi conducătorii unei gens barbara de la porţile Orientului, ci numai ai vechiului regat creştin al Nordului catolic, membru de seamă printre aliaţii oficiali ai Sfântului Scaun şi ai Republicii. Încă o dată, meritele reale ale românilor în lupta anti-otomană nu păreau să cântărească prea mult în această balanţă, Sabellico trecând pur şi simplu peste moartea lui Re de Dacia -Radu cel Frumos -cu republicană indiferenţă.

Însă Geografia lui Ptolemeu era cunoscută şi în Imperiul otoman, unde prietenul lui Bessarion, Georgios Amiroutzès, a tradus-o în arabă la comanda lui Mehmed al II-lea, reunind toate hărţile Atlasului într-un unic mapamond 383 . Or, tocmai pe baza unui exemplar al Geografiei lui Ptolemeu aflat la Muntele Athos doi învăţaţi au elaborat o scurtă scriere intitulată: Din cartea lui Ptolemeu: Despre eparhia Ohridei, prin intermediul căreia, printr-un concurs neaşteptat de împrejurări, ideea de Dacia avea să revină în fine la nordul Dunării 384 . Este vorba de o construcţie de geo-ecleziologie sedimentată de-a lungul a două generaţii. Primul fragment, realizat de învăţatul greco-slav din sec. XV, Dimitrie Cantacuzino, este un comentariul geografic al asupra "ţărilor dacice" 385 . ştiinţifică, el căutând, prin orice mijloace, să extindă jurisdicţia arhiepiscopiei Ohridei nu doar în peninsula balcanică, ci şi la nord de Dunăre. Astfel că tocmai printr-o ironie a istoriei Dacia reveni "acasă", la nord de Dunăre, datorită unei confuzii deliberate între Daciile aureliene şi Dacia traiană.

În fine, această elaborare a fost anexată la o versiunea a Sintagmei lui Vlastaris produsă în anul creaţiei 7043, i. e. 1533-1534, când episcopul sârb Nicanor de Novo Brdo, fidel sufragan al arhiepiscopului Prohor al Ohridei, condamna din nou, cu întreg sinodul arhiepiscopiei Ohridei, mişcarea de rezistenţă sârbească a mitropolitului Pavel de Smederevo, care dorea resuscitarea vechii patriarhii de la Peć 392 . Din 1533 însă, Macarie de Hilandar reuşise să atragă la această reinterpretare a Sintagmei pe voievodul Petru Rareş al Moldovei. Acesta, împreună cu arhiepiscopul Prohor al Ohridei, intrase în cadrul unei conspiraţii -cunoscută în detaliu prin documentele conservate în arhivele regale spaniole de la Simancas -pregătită de agenţii împăratului Carol Quintul şi vizând formarea unei alianţe balcanice destinată să răstoarne dominaţia otomană 393 . Astfel că, aşa cum confirmă tocmai documentele otomane, Moldova a sistat legăturile sale istorice cu patriarhia ecumenică, acceptând, prin decizia lui Petru Rareş, să se plaseze sub cea a arhiepiscopului Prohor al Ohridei 394 . Această iniţiativă a domniei Moldoveicare în 1525 recunoştea încă autoritatea patriarhiei ecumenice -se datora faptului că patriarhul Ieremia I, fidel sultanului Soliman Magnificul, nu putea cauţiona o asemenea aventură. Pe baza unei agende anti-otomane, interpolările hermeneutice ale învăţaţilor ohrideni au ajuns în acest chip în Moldova. Cu această ocazie numele lui Prohor şi Nicanor de Novo Brdo au fost inserate în Pomelnicul de la Bistriţa şi s-a creat falsa corespondenţă dintre Ştefan cel Mare şi arhiepiscopul Dorotei al Ohridei, cu rol de precedent menit să legitimeze această răsturnare de jurisdicţie 395 . Prin acest gest politic reinterpretarea "Daciilor" lui Iustinian cu scopul de a cuprinde sub oblăduirea Ohridei nu doar Moldova, ci şi Valahia şi Transilvania, revendicate de expansivul Prohor pentru gloria propriei sale Biserici (şi beneficiul ei fiscal) primi girul domnilor români (Radu Paisie pare să fi fost inclus, şi el, în proiectul anti-otoman). Din punctul de vedere al metodologiei, demersul lui Nicanor şi Prohor era de altfel similar, păstrând proporţiile, cu cel al cardinalului Cencius şi al papei Celestin al III-lea care au inclus Dacia baltică în Liber censuum la finele sec. XIII.

Cum se ştie, atragerea lui Petru Rareş în această "aventură ohrideană" a anilor 1530 şi în negocierile secrete cu Carol Quintul a dus, printr-un efect de bumerang, la dezastrul politico-militar al invaziei otomane din 1538. Motiv pentru care, în a doua sa domnie, Petru Rareş a restaurat legăturile istorice ale Moldovei cu patriarhul ecumenic Ieremia I al Constantinopolului 396 . Această pendulare constituie un exemplu extrem al modului în care domnul Moldovei înţelegea să pună în aplicare prerogativa suverană a jus patronatus, recunoscută de Patriarhia ecumenică, prin care -aidoma regilor Ungariei, Franţei, Daciei şi altor suverani ai Creştinătăţii de la sfârşitul Evului Mediu -determina în mod decisiv alegerile episcopale în ţara sa 397 . Prin diseminarea exemplarelor Sintagmei lui Vlastaris astfel interpolate în vremea domniei sale, acest accident istoric a rămas în memoria noastră literară, devenind, prin amplificare, fundamentul unui veritabil "mit dacic" românesc 398 .

Atunci, în mod cu totul neaşteptat, chiar la apusul său, Dacia baltică intră în legătură -prin ultimul său reprezentant canonic -cu Dacia pontică pe cale să renască. Regele Cristian al II-lea numise în 1522 ca arhiepiscop de Lund pe talentatul Ioan (Johannes) von Weeze (1489-1548), de origine neerlandeză, căruia îi conferi în 1530 şi titlul de episcop de Roskilde, făcându-l astfel titularul celor mai importante tronuri episcopale ale regatului Daciei. Din perspectiva Bisericii Romane, care nu a confirmat niciodată alegerea lui Torbern Bilde de regele Frederic I în 1532, tocmai Ioan de Lund a rămas, de jure, ultimul deţinător legitim al tronului arhiepiscopal al mitropoliei Daciei 399 . În 1525, papa Clement al VII-lea l-a delegat pe lângă Carol Quintul. Devenind unul din cei mai pricepuţi diplomaţi ai împăratului, Ioan de Lund cumulă, graţie acestuia, şi episcopia de Konstanz. În calitate de orator şi comisar imperial, primi misiunea cvasi-imposibilă de a-i reconcilia pe prinţii protestanţi cu ideea unei cruciade transconfesionale împotriva lui Soliman Magnificul, de care se interesa mai cu seamă marchizul Ioachim al II-lea de Brandenburg, nepotul de fiică al regelui Ioan I al Daciei.

În această capacitate, Ioan de Lund a tratat unul din dosarele cele mai complicate: reconcilierea Habsburgilor cu Ioan Zápolya, anti-regele Ungariei 400 . În contextul acestor negocieri, arhiepiscopul danez a înnodat în 1536 o magna amicitia cu trimisul special în Ardeal al lui Petru Rareş, vistierul Matiaş, thesaurarius vayvode Moldavie. Ioan de Lund îl informa în 6 septembrie pe împărat că Petru era un principis certe potentissimi, qui dominium suum habet inter Transilvaniam et confinia Turcarum imperatori subiecta. Această circumscriere minimalistă arată că era prima oară când Carol Quintul afla despre Petru Rareş. Prin Matiaş, domnul promisese 30-40.000 de oşteni (militum optimorum) pentru a-i preda Transilvania lui Ferdinand, rex Romanorum. Mai mult, se angaja solemn ca, la sosirea armatei imperiale, să contribuie cu 60-80.000 de excelenţi oşteni. Cu sensibilitatea unui ecleziastic, Ioan de Lund ne furnizează cu aceeaşi ocazie şi o informaţie capitală privind poziţia confesională a lui Petru Rareş în acel moment: Moldaviae dominus prefatus cristianus est, sed fidei grece, sive sancti Paulli 401 . Primită cu siguranţă din partea vistierului Matiaş, ştirea apartenenţei la "credinţa grecească" (iar nu la ritul grec, nota bene !) confirmă beratul din 1525 ce atestă funcţionarea sistemului elecţiunii mitropolitului Moldovei cu acordul patriarhal, semnificând că acesta mai era încă în 1536 în jurisdicţia Patriarhiei ecumenice. Deţinem astfel graţie lui Ioan de Lund o informaţie de primă mână pentru istoria ecleziastică românească, care stabileşte un termius post quem precis al începutului relaţiilor cu arhiepiscopia Ohridei.

Abia începând din acest moment, tocmai graţie introducerii şi validării idoneităţii sale ca partener credibil de către perspicacele Ioan de Lund, prestigiul domnului Moldovei a putut trece la un nivel superior, el primind dreptul să iniţieze o corespondenţă cifrată directă cu împăratul, prin intermediul altor agenţi subordonaţi. Printre cei implicaţi în proiect apare şi "Patriarhul Serbiei", titlul dat lui Prohor al Ohridei în virtutea aspiraţiilor de a integra întreaga Biserică sârbească sub autoritatea sa 402 . În 24 februarie 1538 Ioan de Lund realiză o capodoperă diplomatică prin semnarea tratatului secret de la Oradea, negociat cu George Martinuzzi, episcopul ales de Grosswardein 403 . Prin acest acord, Zápolya obţinea recunoaşterea cu titlu viager a statutului său regal, după moartea sa Ferdinand rămânând însă deţinător unic în schimbul unor posesiuni sileziene pentru familia transilvăneanului, cu scopul de a pune capăt contenciosului pentru Sfânta Coroană. În schimbul acestui angajament, Carol Quintul se obliga să apere Ungaria de turci 404 . Dat fiind că iniţial vistierul Matiaş căuta să îl convingă pe Ioan de Lund să rupă orice legătură cu Zápolya, se poate conchide că tocmai arhiepiscopului danez i se datorează reconcilierea pe care o constatăm ulterior între voievodul Moldovei şi anti-regele Ungariei, atât de folositoare lui Petru în perioada exilului.

Informat prin propriul său sistem de intelligence de aceste maşinaţiuni creştine din umbră, Soliman Legiuitorul ripostă cu o magnifică paradă, invadând fulgerător Moldova în august 1538. Alungându-l pe Rareş, trădat de ai săi, şi intrând în Suceava în 16 septembrie, unde îl instală pe Ştefan al V-lea, nepotul de fiu al lui Ştefan cel Mare, sultanul-calif preîntâmpină avansarea armatei terestre imperiale înspre Transilvania. La 28 septembrie, kapudan paşa Hayreddin Barbarossa sfărâmă la Preveza flota Sfintei Ligi comandată de Andrea Doria, făcând asfel să eşueze şi intenţia lui Carol Quintul de a debarca în zona Strâmtorilor spre a profita de plecarea sultanului spre nord. Pentru a-l reconforta pe Petru Rareş în această suită de dezastre, Carol Quintul încredinţă arhiepiscopului de Lund o scrisoare, redactată la Toledo în 7 noiembrie 1538, acreditându-l să transmită verbal domnilor Moldovei şi Ţării Româneşti informaţii confidenţiale despre reluarea operaţiunilor după aceste înfrângeri 405 . Ioan de Lund i-a remis-o probabil în exilul său din cetatea Ciceului, în Transilvania 406 . Nu ştim ce au discutat atunci, dar în aprilie 1539 tot Ioan de Lund fu acela care smulse prinţilor protestanţi din Liga de la Schmalkalden o pace destinată să organizeze rezistenţa imperială în faţa înaintării otomane. Astfel că Petru, deşi s-a reconciliat spectaculos cu sultanul în 1540-1541 chiar la Constantinopol, a reînnodat imediat în a doua domnie legăturile cu Sfântul Imperiu, în contextul asediului Pestei de către armata condusă de marchizul Ioachim al IIlea de Brandenburg în 1542. Tratatul de la Oradea, conceput de Ioan de Lund, a fost reînnoit în 1551 de co-autorul său, George Martinuzzi, iniţiativă cu urmări însemnate pentru istoria Transilvaniei, ducând în final la întemeierea Principatului 407 . Chiar şi numai această rapidă trecere

Fig. 1

 1 Fig. 1 Scandinavia în mapamondul veneţian al lui Fra Mauro (1450), detaliu (realizat în perspectivă inversă, cu nordul situat în partea inferioară)

  Hunnos bello vicere, Pannoniam, Mysiam, Macedoniam et omnem Illiridem occupavere, Germaniam, Italiam ac Galliam vastavere, et demum in Hispania consedere. Hinc fuit origo Norvegiae, quae de ipso septentrione sortita est nomen. Continenti per Ruthenos jungitur et in Arcton protensa incognitae terrae seu structo glacie oceano, ut plerique fabulantur, contermina est. Ad orientis partem ac meridiem baltheo mari alluitur, ad occidentem britannicus finit oceanus. Daciam Theutones hodie Danorum appellant Marchiam, cujus lingua Germanis incognita est. (…) După ce a pus jaloanele acestui amplu cadru geografic al Scandinaviei (Scandavia) Piccolomini prezintă succint istoria Danemarcei de la Valdemar al IV-lea până la depunerea lui Eric al VII-lea şi la încoronarea lui Cristian I: Christophoro autem ex humanis abeunte Daciae ac Norvegiae coronam Christigernus accepit. În fine, după o lungă paranteză care înfăţişează condiţiile secesiunii Suediei din Uniunea de la Kalmar sub domnia lui Carol al VIII-lea Knutsson (1448-1457), evocă prăbuşirea acestuia şi, într-o frază finală, restaurarea Uniunii în 1457 sub domnia lui Cristian I: Christigernus in locum ejus assumptus, pietate ac justitia melior, iterum tria regna nostro tempore in unum redegit, cui et Gothia paret, Gothorum quondam sedes et patria 108 .

  Roberto Signorini, "Le discours latin de Philippe Nuvolini à Chrétien I er roi de Danemark, de Norvège et de Suède à Mantoue le 12 mai 1474", Genealogica et Heraldica Copenhagean 1980. Report of the 14th International Congress of Genealogical and Heraldic Sciences in Copenhagen 25-29 August 1980, Copenhaga, 1982, p. 43-53; Stefano Cracolici, "In margine al Dante mantovano (1472): Filippo Nuvoloni (1441-1478) tra Colombino Veronese e Alessandro Agnelli", Paratesto 6 (2009), p. 9-35.

Fig. 2

 2 Fig. 2 Cristian I rex Dacie pe medalia festivă a lui Bartolomeo Melioli din Mantova (1474), Londra, British Museum

  Fig. 3 Cristian I rex Dacie în Hartmann Schedel, Liber chronicarum (1493)

L

  'imperator solicita el papa per il concilio, li dice bisogna far redur li principi christiani a ditto concilio. Monsignor di Prato, il comandador maior di Leon et monsignor di Granvelle hanno ragionato di questo sopra diverse provision zerca dito concilio, et dito, volendolo far zeneral, bisogna che li luterani si obligano di star a la decision farano il concilio. È stà concluso scriver al re Christianissimo [regele Franţei -n.n.], al re Anglico, al re di Polonia, al re di Dacia che habbino a intervenir al concilio, di che Cesare è rimasto satisfato et desidera avanti il suo partir de Italia se risolvi questa materia 292 .

Fig. 4

 4 Fig. 4 Cristian al II-lea rex Danorum pe coperta lucrării Danorum regum heroumque historiae a lui Saxo Grammaticus, publicată la Paris în 1514 de Christiern Pedersen

  . În timpul războiului contelui (1533-1536), Cristian al III-lea recurge la rândul său la emisiunile tradiţionale, în dorinţa de a se prezenta ca adevăratul rege legitim al ţării: CHRISTIERNUS D.G. REX DACIE. Însă pe fondul vidului de putere centrală constatăm că la Malmö se emite în 1533 o monedă în numele consiliului regal, cu o formă destul de originală: SENATUS REGNI DANIE. Această inovaţie timidă era destinată în curând la o carieră cu totul excepţională 325 . Cum am văzut, odată cu triumful lui Cristian al III-lea în această confruntare aprigă pentru tron, a avut câştig de cauză odată cu el şi partida protestantă. În 1535 emisiunile sale monetare mai comportă titlul tradiţional de CHRISTIANUS D.G. REX DACIE cu indicaţia MONETA. NOVA. REGNI. DACIE: observăm totuşi că noul rege inovează prin introducerea numelui latin Christianus în locul formei tradiţionale daneze Christiernus, probabil şi datorită adeziunii sale la Reformă, indicând printr-un soi de calambur preferinţa sa personală pentru creştinismul evangelic 326 . Din 1536, odată cu recunoaşterea lui ca rege al Norvegiei forma clasică se îmbogăţeşte: CHRISTIANUS D.G. REX DACIE ET N. (Norvegie) dar începe să alterneze în acelaşi timp cu varianta CHRISTIANUS D.G. REX DANIE ET N. (Norvegie) 327 . Însă din 1537 încolo noua formulă se stabilizează până la moartea lui în ianuarie 1559: CHRISTIANUS D.G. REX DANIE ET NORWE., câteodată pe revers împreună cu specificarea SLAVO(RUM) / GOTTO(RUM) ET WANDA(LORUM) REX 328 . Această formulă rămâne neschimbată începând cu domnia lui Frederic al II-lea (1559-1588) şi va fi adoptată de succesorii acestuia 329 .

Fig. 5

 5 Fig. 5 Coperta şi f. 1v a Ordinatio ecclesiastica regnorum Daniae et Norwegiae (Copenhaga, 1537), elaborată de Johannes Bugenhagen şi promulgată de Christianus [III] Dei gratia Danie, Norwegiae, Slauorum Gottorumque Rex...

Fig. 6

 6 Fig. 6 Dacia baltică în Mapamondul lui Hartmann Schedel, Liber chronicarum (1493), detaliu

Fig. 7

 7 Fig. 7 Dacia baltică şi Walachia pontică la sfârşitul secolului al XV-lea, după Hartmann Schedel, Liber chronicarum (1493)

  362 Dan Ioan Mureșan, "De la place du Syntagma de Matthieu Blastarès dans le Méga Nomimon du Patriarcat de Constantinople", în vol. [Paolo Odorico, Dan Ioan Mureşan (ed)], Le Patriarcat oecuménique de Constantinople aux XIV e -XVI e siècles: rupture et continuité, Paris, De Boccard, 2007, p. 429-469; concluzie relativ diferită la Victor Alexandrov, The Syntagma of Matthew Blastares: the Destiny of a Byzantine Legal Code among the Orthodox

  Iam et Ericus Daciae Rex in pulcherrimo apparatu, singula utensilia et vasa in usum et administrationem mensae necessaria habens aurea, non petita securitate, sed cum omni fiducia, Posnaniam primum, statim festo Nativitatis Christi elapso, advenerat, et per notabiles Poloniae barones, iussu et Ordinatione Poloniae Regis deputatos, exceptus et in Cracoviam deductus erat. Ex Cracovia quoque in Hungariam descenderat, et visitato Sigismundo Romanorum et Hungariae Rege, in Poloniam rursus redierat 72 .

Ericum Daciae Regem, Sbigneum

  Gesturus illi Wladislaus Poloniae Rex morem, Cracoviensem episcopum, Sbigneum de Brzesze Regni Poloniae marsalcum, transmittit. Qui cum illi in Villa antiqua post Sramowicze feria quarta ante Dominicam Esto mihi, occurrissent; Ericus Daciae Rex sic ad Sigismundum Romanorum Regem locutus est: Et pro meo in te, serenissime Rex, officio, et pro illustrissimi Wladislai Poloniae Regis desiderio, spontaneus, cum duobus Regis praefati nuntiis, adveni, vivam securitatem tibi praestiturus, qua tenus nos liberos aut vinctos in Regno tuo Hungariae detineas, donec so spes et incolumis ex Polonia revertaris. Sigismundus Rex ea legatione tam submissa audita, respondet: Tam notabili securitate unquam se eguisse, et de Wladislai Poloniae Regis fide nihil se unquam veritum, Cracoviam sine quolibet salvo conductu venire velle. Feria quinta

ambo Reges, Romanorum videlicet et Daciae, sed

  et Barbara Romanorum Regina, in oppidum Nowitarg ad prandium et ad noctem perveniunt. Feria sexta inde egressi, procedunt in Mislimicze, quo illos Wladislaus Poloniae Rex in campestribus excipiens et humanissime invitans, in Mislimicze deduxit 73 . Das Konstanzer Konzil und das königliche Patronatsrecht in Ungarn, Budapest, Akadémiai Kiadó, 1959 (col. Studia Historica Academiae Scientiarum Hungaricae, 18); Dan Ioan Mureşan, "Une histoire de trois empereurs. Aspects des relations Sigismond de Luxembourg avec Manuel II et Jean VIII Paléologue", în vol. Ekaterini Mitsiou et alii (ed.) Sigismund of Luxemburg and the Orthodox World, Verlag der Österreichischen Akademie der Wissenschaften, Vienne, 2009 (col. Denkschriften der Österreichischen Akademie der Wissenschaften, 222), p. 41-101, la p. 74-81. 72 Joannis Dlugossii seu Longini canonici Cracoviensis historiae Polonicae libri XII, ed. Ignatius Zegota Pauli, Alexander Przezdziecki, Cracoviae, Ex typographia ephemeridium "Czas", Tom IV, Libri XI-XII, p. 318. 73 Ibidem, p. 318-319.Primiţi cu tot alaiul la Cracovia de regele Vladislav al II-lea şi de regina Sofia, distinşii oaspeţi au fost găzduiţi într-un palat luxos pe măsura rangului lor deosebit. Nu departe de împăratul Sigismund şi de regina Barbara, regele Eric "al Daciei" primi şi el propriile sale apartamente: "Erico Regi caminata superior consignata, quae ex illo tempore vocabulum ab hospite sortita, cubiculum Regis Daciae nominatur" 74 .Participând şi el la ceremonia încoronării ca reprezentant al împăratului bizantin, tânărul Filelfo făcuse atunci proba capacităţilor sale literare şi oratoriceşti, compunând şi declamând discursul nupţial. De acest moment de glorie juvenilă, îşi amintea în termenii următori în 1464:

	70 Johannes Hollnsteiner, Heinrich Finke (ed.), Acta Concilii Constanciensis. Zweiter Band, Konzilstagebücher, Sermones, Reform -und Verfassungakten, Münster i.W., Regensberg, 1923, p. 73. profectus Cracoviam non modo eis interfui nuptiis, sed orationem etiam habui nuptialem in maxima regum principumque et variarum gentium multitudine. Nam et imperator ipse Sigismundus et Henricus Daciae rex et electores omnes imperii et innumerabiles fere alii duces ac principes cum ex finitimis tum ex longinquis etiam regnis ad eas nuptias invitati honoris 71 Elemér Mályusz, Is inquam Vladislaus rex admodum senex me ut oratorem imperatorium per nundum invitat ad nuptias. Quare gratia convenerant 75 .

Ericus Daciae Rex laevum latus ambiebant 76 .

  Coronatione expleta, omnes tres Reges in stuba apud Laskowyecz, apud unam tabulam epulati: et Sigismundo Romanorum et Hungariae Rege consedente in medio, Wladislaus Poloniae Rex dextrum,

  Joannis Dlugossii... historiae Polonicae libri XII, op. cit., p. 320. 77 Ibidem, p. 322. 78 Ibidem, p. 326. 79 Dan Ioan Mureşan, «Une histoire de trois empereurs», art. cit., p. 84-85, cu bibliografie.

  Cap. XLIV. Insuper rex Vngarie et rex Dacie sunt simul in secundo gradu consanguinitatis alligati, quia mater regis Vngarie et pater regis Dacie fuerunt soror et frater. Et hec est legittima causa declinare iudicem.

	Vnde, si placeret
	dictum meum, uobis consulerem, quod ad papam appellaretis, quia estimo causam huiusmodi papam acceptare. (...)
	Dictus autem Henricus, dux senior, pro se et fratribus suis cum domino Johanne Schelen, Lubicensi episcopo, ac
	Nicolao Sachow, tunc canonico, postmodum autem dicte ecclesie eciam electo et confirmato episcopo, ad regem Romanorum
	in ciuitate Owen [i.e. Ofen, adică Buda], in regno Vngarie sitam, se transtulit, responsurus, verisimiliter estimans bono
	zelo clemenciam dicti regis Romanorum interuenire, et non ferri contra se aliquam sentenciam secundum promissa dicti
	regis formidauit. Erico regi Dacie eciam ibidem existente, proch dolor! respectus munerum et consanguinitatis inter
	eosdem regis attinencia excecabat, si phas dici est, dicti Sigismundi, regis Romanorum et Vngarie, iusticie et equitatis
	obtutum et sine aliquali audiencia legittima, non assumptis principibus imperii, sicut in arbitrio cautum fuit, sed aliquibus
	baronibus regni Vngarie, sedens pro tribunali, contra duces Sleszwiccenses sentenciam tulit iniustam et iniquam, videlicet
	quod Henricus, Adolphus et Gherardus, dicti comites Holtzacie, ducatum Sleszwiccensem minus iuste possiderent et ad
	restituendum regi Dacie condempnauit 81 .

il Re di Dacia in

  questa Tera. Vol andar al Santo Sepulcro, et li fo fatto uno singularissimo honor; li andò in contra il Dose con il bucintoro con molti zentilomeni, paraschermi et zente assai. Fo acompagnado 83 fino alla casa del Marchese[START_REF]Pentru a oferi ilustrului oaspete o locuinţă demnă, i s-a atribuit astfel somptuosul palat al marchizilor de Ferrara din cetatea lagunelor: cf. Giuseppe Tassini, "Alcuni appunti storici sopra il Palazzo dei Duchi di Ferrara poscia Fondaco dei Turchi[END_REF] . Stette assai zorni in questa Terra fino fo armada la so galia, patron della qual fo sier Zuan Zustignian quondam sier Marco, el qual fo fatto cavalier da lui et foli fatto notabilissimi presenti, confecion e vini e molte feste, poi si partì et andò al suo viazo[START_REF] Sanudo Il Giovane | Le vite dei dogi (1423-1474[END_REF] .Tot Sanudo ne informează într-un paragraf intitulat marginal Ritorno di Dacia in Ven(ezia) că întoarcerea lui Eric al VII-lea din pelerinajul la Ierusalim a avut loc la începutul lui ianuarie 1425, după o escală forţată la Raguza, pentru care regele Daciei s-a crezut obligat să se explice autorităţilor Serenissimei.

	et scritto al Capetanio di Quarner lo lievi et condugi in questa Terra et mandarli 6 nobeli incontra e -a dì 23 agosto -preso per qual ditto Re lo fece cavalier, e così el suo tursiman, nomeva Zuan Francho. Il qual Re si mandò a escusar alla Signoria haver convenudo smontar a Ragusi, perché 'l 'aveva hautto nuova che prestisimamente conveniva esser nel suo regno per honorar il ditto Re si spendi fino ducati 50. A dì primo agosto (...). In questo tempo vene A dì 3 zener zonse in questa Terra la galia statta al Zaffo con el Re di Dacia -patron sier Zuan Zustignian -el molte arduei cason et per quello di Ragusi li fo imprestà ducati 4m.le 86 .

§ 4. Archiregnum / archirex al Daciei Beneficiarul

  . Titlul oficial al meşterului din Lund însărcinat cu această misiune, expresie a suveranităţii depline, adică inclusiv economică, spre care tindea în zilele sale bune Eric al VII-lea, era cel de monetarius regni Dacie 95 . efemer al depunerii lui Eric al VII-lea a fost un nepot al acestuia, un prinţ elector german, ducele Cristofor de Bavaria. Ales rege al Daciei în 1440, cu titlul de Cristofor al III-lea, al Suediei în 1441, în fine al Norvegiei în 1442, acesta s-a revelat o figură de compromis, moderat, afabil şi capabil, care a ştiut reconcilia nemulţumirile stârnite de predecesorul său şi a restaurat cu succes autoritatea monarhică96 . Cu ocazia încoronării şi ungerii regale ca rege al Danemarcei, în 1 ianuarie 1443, în catedrala episcopiei de la Ribe (Ecclesia Ripensis) s-a petrecut un fapt cu totul însemnat în istoria gândirii politice daneze medievale. Păstrat într-un act public notarial retranscris în Annales ecclesiae Danicae ale lui Erich Pontoppidan, erudit danez din sec. al XVIII-lea, acesta conţine primul ordo de încoronare conservat al unui rege danez, care a influenţat decisiv ceremoniile ulterioare până la introducerea Reformei protestante 97 . Ceea ce atrage atenţia este titlul neobişnuit adoptat cu această ocazie de rege şi de consecratorul său, arhiepiscopul Johannes (Hans) de Lund.

	In nomine Domini Amen. Anno a nativitate Domini 1443, indictione secunda, ipso die circumcisionis Domini,
	Pontificatus Sanctissimi in Christo Patris ac Domini Nostri, Domini FELICIS Papae Quinti, anno ejus tertio (…), per
	Reverendissimum in Christo Patrem & Dominum JOHANNEM Archiepiscopum Lundensem & Episcopos Provincias
	Lundensis ibidem congregatos, inungi & coronari deberet Serenissimus Princeps & Dominus, Dominus

CHRISTOPHORUS Daciae, Svediae, & Norwegiae etc. Rex, ac Bauariae Dux Comesque Palatinus Rheni, instanter

	reqvistvit, ut super juramento per dictum Dominum CHRISTOPHORUM Regem statim eo tempore praestando,
	ad cautelam futurorum, sibi unum vel plura conficeremus vel conficere faceremus, publicum vel publica instrumentum vel
	instrumenta. Paulo post descendit dictus Dominus JOHANNES Archiepiscopus, cum suis suffraganeis praesentibus, in
	Archivario Ecclesiae Ripensis,

in qua dicta depositio facta extitit, & eundem Dominum CHRISTOPHORUM in Archiregem Regni Daniae consecravit & inunxit, eodem Rege in Cathedra Regali, in ostio occidentali ejusdem Chori praeparato, regalique Corona ornato, Dalmatico ac Chorali Cappa induto (…) 98 . Cum a argumentat convingător Jens Olesen, cheia acestui titlu inedit este originea noului

  rege al Daciei: membru al dinastiei Wittelsbach, marea rivală a Habsburgilor, bunicul său Rupert, duce al Palatinatului, fusese rege al romanilor între 1400-1410, întrerupând astfel şirul dinastiei de Luxemburg, între depunerea lui Wenceslas la 1399 şi alegerea contestată a lui Sigismund în 1410/1411. Dat fiind că în prima parte a documentului este utilizat titlul clasic de Daciae rex, conform titulaturii obişnuite din documentele lui Cristofor al III-lea, rămâne de văzut dacă forma de archirex regni Daniae apărea într-adevăr în original, ori era o aducere la zi operată de Erich Pontoppidan în conformitate cu practica diplomatică a epocii sale. În primul caz am avea eventual Gerald Stefke, "Der Beginn der Sterling-Prägung in Lund und das Ende der Münzstätte Naestved Zur Geschichte der Münzprägung des frühen 15. Jahrhunderts im regnum Dacie und im östlichen Norddeutschland", în vol. Ivar Leimus (ed.), StudiaNumismatica. Festschrift Arkadi Molvõgin 65, Tallinn, 1995, p. 151-171, consultat online: https://www.danskmoent.dk/artikler/stefke.htm#118a 96 Knut Helle (ed.), The Cambridge History ofScandinavia, op. cit., Analizat de Erich Hoffmann, "Coronation and Coronation Ordines in Medieval Scandinavia", în vol. János Bak (ed.), Coronations.Medieval and Early Modern Monarchic Ritual, Berkeley, University of California Press, 1990, p. 125-151, la p. 132-137. 98 Erich Pontoppidan, Annales ecclesiae Danicae diplomatici oder nach Ordnung der Jahre abgefassete und mit Urkunden belegte Kirchen-Historie des Reichs Dännemarck, 4 volume, Copenhaga, 1741-1752, vol. II, 1744, p. 586-587.

	94 Fritze Lindahl, "Danmarks mønter 1377-1448", Nordisk numismatisk årsskrift (Scandinavian numismatic journal), 1955, p. 73-92,
	consultat online: https://www.danskmoent.dk/artikler/lind1955.htm (cu reproduceri).

95

scribuntque principes et praelati atque communitates Sigismundo Caesari. Regnum Daciae quamvis ex sui magnitudine archiregnum dici possit (nam quattuor in se continet amplissima), fateri se

	tamen romano
	imperio subjectos inquiunt petuntque uti Sigismundus regem eis tradat auctoritate romana; nam quem habent regem
	inutilem dicunt, regni pessumdatorem. Sed Sigismundum magis vinculum carnis quam imperii decus movit; postponere
	namque utilitatem imperii,

(…)

quam cum justitia tueri poterat, voluit quam fratrem relinquere, quem non poterat honeste tueri. Misit igitur oratores in Daciam cumque his fecit, uti principes magis timore quam amore Erico conciliarentur; timebant enim Sigismundum, qui frater ejus erat et imperator. Sicque vivo Sigismundo Ericus regnavit. At eo mortuo, cum vetusta vigerent odia et Erici vitia non essent minora, rursus primates regni ad Albertum Caesarem mittunt novumque regem petunt, cujus opera Christoforus dux Bavariae in regem Daciae assumptus est, Erico

  proximus sanguine. Sed nec sanguis nec ullum vinculum jura imperii tenet 106 .

  121 Conform cronologiei stabilite încă de Karl Zeumer, Heiliges Römisches Reich Deutscher Nation: eine Studie über den Reichstitel, Weimar, H. Böhlaus, 1910 (Quellen und Studien zur Verfassungsgeschichte des Deutschen Reiches in Mittelalter und Neuzeit, Bd. IV, Heft 2). 122 Claudius Sieber-Lehmann, "Teutsche Nation und Eidgenossenschaft: der Zusammenhang zwischen Türkenund Burgunderkriegen", Historische Zeitschrift, 253 (1) 1991, p. 561-602; Idem, Spätmittelalterlicher Nationalismus: die Burgunderkriege am Oberrhein und in der Eidgenossenschaft, Göttingen, Vandenhoeck und Ruprecht, 1995 (col. Veröffentlichungen des Max-Planck-Instituts für Geschichte), p. 174-191. 123 Jakob Reissermayer, Der grosse Christentag zu Regensburg 1471, Regensburg, Demmler, 2 vols. 1887-1888, t. II, p. 45. 124 Ibidem, t. II, p. 158. 125 Claudius Sieber-Lehmann, "Teutsche Nation und Eidgenossenschaft...", p. 570-573.

126

A se vedea nu mai departe decât Re de

  In nomine sancte et indiuidue Trinitatis. Fridericus diuina fauente clemencia Romanorum imperator semper augustus, Hungarie Dalmacie Croacie rex, ac Austrie Stirie Karinthie et Carniole dux, dominus Marchie sclauonice ac Portusnaonis, comes in Habspurg Tyrolis Pherretis et in Kyburg, marchio Burgouie et lantgrauius Alsacie, ad perpetuam rei memoriam. Cum imperii sacri decus populique Romani cultus honoris dignitatisque largicione plurimum consistant, tunc maxime augere ornareque existimamus, vbi eos liberalitatis munere prosequimur, quos summa probitatis studia nostra clementia dignos reddiderant, eoque augustum solium ampliori corona reluceat, quo imperatoria maiestas munus serenitatis diffundens vberiori splendore refulget. Summa itaque Romani imperii autore deo feliciter gubernantes, idque semper honoribus et dignitatibus amplificare et decorare satagentes, matura deliberacione preuia, accedente ad hoc electorum aliorumque principum comitum baronum et proceram nostrorum consilio, motu proprio ex certa sciencia et de plenitudine Cesaree potestatis nostre, titulos comitatuum videlicet Holsacie Stormarie extinximus cassauimus, eoramque comitatuum terras dominia vniuimus, eisque districtum Dietmersie incorporauimus, huiusmodique terras districtus et dominia vnita et incorporata in ducatum ereximus extulimus et constituimus, conferentes eidem omnia et singula ducalia ac principatuum jura honores prerogatiuas eminendas, ac imponentes eidem titulum ducalem de Holsacia, volentes ac mandantes in antea huiusmodi titulo ab omnibus appellari, considerantes denique illustrissimi principis CRISTIERNI Dacie regis, fratris nostri carissimi, excelsa merita ac in nos sacrumque Romanum imperium officia affectumque optimum, deliberacione motu sciencia et potestate predictis eidem fratri nostro tamquam duci Holsacie ducatum de Holstein sic erectum et constitutum in feodum dedimus concessimus, caritatemque suam, recepto prius ab eo tamquam a duce Holsacie corporali fidelitatis et obediencie solito iuramento, solemniter inuestiuimus, damusque concedimus et inuestimus per presentes, ita vt inantea caritas sua eiusque in huiusmodi ducatu legitimi successores eundem ducatum ita erectum tenere et cum omnibus ducalibus ac principatuum dignitatibus juribus honoribus titulis eminenciis vtilitatibus et prerogatiuis possidere, et presertim jure auream argenteamque monetam fabricandi, venationes banniendi gabellas et theolonia solita subleuandi et saluos conductus et securitates prestando vti frui et gaudere possint et valeant sine contradictione molestatione aut renitenda cuiuscunque. Teneanturque prefatus frater noster, tamquam dux Holsacie, eiusque in dicto ducatu pro tempore successores huiusmodi ducatum a sacro Romano imperio in feodum recognoscere, eo videlicet modo quo hactenus dicti comitatus recogniti et comitatuum possessores inuestiti fuerunt. Hoc nostro perpetuo edicto statuentes, possessores ducatus prefati vt supra inuestitos perpetuis futuris temporibus duces fore, eosque duces per omnia haberi et reputari; omnibus denique et singulis principibus, tam ecclesiasticis quam secularibus, comitibus baronibus nobilibus communitatibus communitatumque rectoribus aliisque sacri imperii subditis fidelibus dilectis districte precipiendo mandantes, vt eisdem ducalis dignitatis honoris et reuerencie debita et maxime in ascribendis titulis ac aliis prerogatiuis et eminenciis exhibeant et impendant. Nulli ergo omnino hominum liceat hanc nostre cassationis vnionis incorporationis erectionis infeodationis statuti et precepti paginam quouis quesito colore infringere aut ausu temerario contraire. Signum serenissimi ac inuictissimi principis et domini Friderici tercii Romanorum imperatoris semper augusti, Hungarie Dalmacie Croacie etc. regis, ac Austrie Stirie Karinthie et Carniole ducis etc 133 .

, Paris, Les Indes savantes, 2016. 131 Carsten Jahnke, "Two Journeys and One University", art. cit., aici p. 145-146. 132 Oscar Browning, The Life of Bartolomeo Colleoni of Anjou and Burgundy, fără loc, The Arundel Society, 1891, p. 59-60 trad. engl. după Cronica Ţării Holsteinului a lui Johan Petersen, Chronica der Lande zu Holsten, Stormarn, Ditmarschen vnd Wagern

  Zeitbuch..., Frankfurt am Main, Peter Braubach, 1557, inclusă de marele istoric danez ArildHuitfeldt (1546 -1609), cancelarul regatului, în ampla sa istorie a regilor Danemarcei, Danmarks Riges Krønike, publicată în 8 tomuri la Copenhaga între 1595 şi 1603, în volumul consacrat lui Cristian I: Historiske Bescriffuelse: om huis sig haffuer tildraget under den Stormectigste Første oc Herre, Herr Christiern, den Første aff det Naffn, Danmarckis, Suerigis, Norgis, Vendis oc Gotthis Konge, &c. som vaar den Første aff det Oldenborgiske Stamme Oc regaerede udi 33 Aar, fra det 1448, oc indtil det 1481 Aar , Kiøbenhaffn, aff Henrich Waldkirch, 1599, p. 236-237, pe care am putut-o consulta pe situl digital al Bibliotecii Naţionale a Norvegiei: https://www.nb.no/ nbsok/nb/45efd46d07780e7b1a104c3da6e284aa?index=1#263.133 Hans Knudsen, Caspar Frederik Wegener, Diplomatarium Christierni Primi: Samling af Aktstykker, Diplomer og Breve henhörende til Kong Christiern den förstes Historie, Copenhaga, J.D.Qvist, 1856, nr.196, p. 292-294.

134

Carsten Jahnke, "Two Journeys and One University", art. cit.., p. 144.

6. Marşul triumfal spre Roma (Romzug) al regelui creştin al Daciei: 1474

  138 Dumitru Nastase, "Ştefan cel Mare împărat", Studii şi materiale de istorie medie, 16 (1998), p. 65-102; Dan Ioan Mureşan, "De la Nouvelle Rome à la Troisième: la part des Principautés roumaines dans la transmission de l'idée impériale, în vol. Alberto Castaldini, L'eredità di Traiano. La tradizione istituzionale romano-imperiale nella storia dello spazio romeno,Roma -Bucureşti, 2008, p. 123-166; Idem, "Zographou et la transmission de l'idée impériale bulgare en Moldavie", BulgariaMediaevalis, 2 (2011), p. 705-755. 139 Alexandru Simon, "Anti-Ottoman Warfare and Crusader Propaganda in 1474: New Evidence from the Archives of Milan", Revue roumaine d'histoire, 46 (2007) p. 25-40, publicat însă şi în Crisia (Muzeul Ţării-Crişurilor) 37 (2007), p. 113-139, aici p. 121 (prima variantă nu ne-a fost accesibilă şi nu am putut confrunta cele două ediţii simultane); A. Simon, The Limits of the Moldavian Crusade (1474, 1484), Annuario dell'Istituto Romeno di Cultura e Ricerca Umanistica,9, 2007, p. 193-244, aici p. 215; Ioan-Aurel Pop, Alexandru Simon, "Moldova şi celălalt Imperiu: Preliminariile şi consecinţele conspiraţiei lui Maximilian I de Habsburg şi Ştefan cel Mare (1497)", în vol. Ovidiu Cristea, Gheorghe Lazăr (ed.), Vocaţia istoriei. Prinos profesorului ŞerbanPapacostea, Brăila, Istros, 2008, p. 331-406, aici p. 349; Alexandru Simon, "Western and Eastern Riders of the Storm: The Quest for Crusader Supremacy and Ottoman Endurance in the 1470s", în vol. Itinerarii istoriografice. Studii în onoarea istoricului Costin Feneşan, ed. Dumitru Ţeicu, Rudolf Gräf, Cluj-Napoca, Centrul de Studii Transilvane, 2011, p. 141-166, aici p. 151 etc. 140 Dan Ioan Mureşan, "Girolamo Lando", art. cit., p. 181, 183-184. Identificarea cu oraşul Knin a fost aşadar încă de la început produsul unei analize cu totul superficiale, ignorând istoriografia chestiunii, ceea ce reduce la neant concluziile trase pe baza ei. Frederic al III-lea l-a numit nu doar pe Ştefan căpitan al Moldovei, dar şi pe Cazimir rege al Poloniei şi, de ce nu?, pe Mengli Ghirai han al Crimeii, ba chiar pe Uzun Hasan "domn al Perşilor". Evident, absurditatea acestei supra-interpretări reiese la o simplă citire cât de cât atentă a documentelor (la plural) în chestiune. Tot ceea ce demonstrează salvconductul dat lui Ludovico da Bologna pentru a trece pe la curtea lui Ştefan cel Mare şi a Mariei Asanina Paleologina în 1473 este că proiectul oriental al cardinalului Bessarion, al cărui reprezentant şi propagandist în Orient era încă din 1458 acest patriarh latin al Antiohiei, continua şi după moartea iniţiatorului său (1472), consolidând de fapt argumentul nostru mai vechi în acest sens.Aceste opinii eronate date la o parte, se poate conchide aşadar cu deplină certitudine că, la 1473-1474, priorităţile de politică externă ale lui Frederic al III-lea nu constau nicidecum în elevarea voievodului Moldovei, ca virtual Re de Dacia, la rang de capitaneo in Walachia, ci în acordarea prin hrisov imperial a titlului ducal ereditar de Holstein lui Cristian I de Oldenburgautenticul rex Dacie, recunoscut oficial în această calitate de însuşi suveranul Sfântului Imperiu Roman al Naţiunii Germane. §

141

Re de Dacia, p. 140. că

  În 16 martie fu efectuat un tur al metropolei lombarde: la Maestà del Re de Datia et così il Signore montono ad cavallo, circa le XXI hore ad videre la cità de Milano 145 . Pe 17 martie călătoria continuă spre Pavia pe calea fluvială: La Maestà del Re de Datia, questa matina, venne in castello accompagnata da li fratelli del Signore et da altri cortesani. El Signore gli venne ad scontro fuori de la salla verde et andono in rocha et, deinde, in zardino ad montare in nave per andare ad Pavia.

  Lunedi a di4 d'aprile, cioè lunedì santo, venne in Viterbo il re di Dazia o de Goti e di un altro reame, e alloggiò nel palazzo di Santo Sisto ove era il cardinale di Mantova. Aveva detto re per moglie la sorella carnale della moglie del marchese di Mantova, madre di detto cardinale; e menò detto re di suo paese grande quantità di giovani, belli, politi, bianchi, biondi, bene a cavallo, avevano arie di polacchi, e tutti erano vestiti di panno nero. E veniva a Roma per voto; o il marchese di Mantova suo cognato lo fe' accompagnare da tutti li suoi cavalieri speron d'oro, o félli fare le spese per tutta Italia allo andare e allo tornare. Benché il papa li fe' le spese da Acqunpendente a Roma, o così al tornare. E tornò in Viterbo il giovedì a di 28 di detto mese d'aprile; poi tornò al suo paese. Era d'età d'anni trentacinque o circa, bello, pieno nel viso, e ben formato, e non sapeva parlare niente in nostra lingua 155 .

  In lo quale anno Cristene Re de Dacia et de Supetia, de Nouergia, de Gothia et duca de Estonia essendo[huomo] christianissimo[et de infinite virtu ornato] venne in Roma per [andare satisfare vno voto et fo receputo da omne potencia honoreuolemente ma piu per exortare li christiani Italiani contro lo gran turcho: doue seli fe incontra per intrare in Roma tucto el collegio de cardinali et dal summo pontifice; Receputo con benignita et honore grandissimo et daquello li fo donata la Rosa quale se dona la domenica delle palme et quello ritorno indireto et Receputo da tucti honorelmente 170 .

Tu in Regem Daciae prae ceteris electus sis et

  Quae cum ita sint, quis Te, Rex Invictissime, major, quis Te dignior, quem omnes homines, etiam duri ac difficiles, non ament, foveant et toto pectore complectantur? Illud quoque in caelum efferendum est, quod sententia publica et communi consensu, cunctis annuentibus proceribus, ducibus et principibus ad illud culmen, splendorem amplitudinemque perveneris ut, post vetustam illam et antiquam Regum familiam tempore et aetate consumptam, Dux eorum, Auctor et Caesar Augustus appeleris, Tibique non solum Regnum large et magnifice contulerint, sed superstitem Reginam virtute clarissimam castissimamque Tibi conjugio jure optimo junxerint 175 .

  La soclul bustului: o coroană amintind statutul regal. Inscripţia face acest aspect explicit: CHRISTIERNVS DACIE REX CVI ENSIS E DEVS III SVBMISIT REGNA. Pe revers, Cristian este însoţit de 8 alţi călăreţi precedaţi de un lăncier pieton. Inscripţia latină evocă pelerinajul roman care tocmai se sfârşise: TALIS ROMAM PETIIT SISTI QVARTI PONT MAX ANNO III 176 . O a doua versiune a medaliei, bătută de Melioli cu aceeaşi ocazie, îl înfăţişează pe Cristian I cu un acoperământ ţuguiat, medalia având o legendă diferită pe margine: CHRISTIERNVS REX DACIE AC BELLORVM VICTOR 177 . Două idei forţă afirmate aşadar de această emisiune faleristică: dominaţia naturală, de origine divină, a regelui Daciei asupra celor trei regate scandinave şi caracterul său victorios. Aceasta exprimă faptul 174 Vivian Etting, Rodolfo Signorini, Birgitte Werdelin, Fra Christian I's Italiensrejse 1471. En latinsk hyldesttale af Filippo Nuvoloni udgivet med indledning og Christiern Pedersens gammeldanske bearbejdelse, Copenhaga, Det kongelige Bibliotek, Museum Tusculanums Forlag, 1984, p. 48-85: ediţie critică a textului latin şi versiune daneză în oglindă, urmate de reproducerea în facsimil a incunabulului din 1474. Titlul citat la p. 48. 175 Ibidem, p. 76. 176 Eugène Müntz, Les arts à la Cour des Papes pendant le XVe et le XVIe Siècle, vol. III, Sixte IV -Léon X 1471-1521, Paris, Ernest Thorin Éditeur, 1882, p. 89, et nr. 1. Piesa din colecţia British Museum: https://www.britishmuseum.org/research/collection_online/ collection_object_details.aspx?objectId=943476&partId=1&people=49053&peoA=49053-2-42&page=1 177 Reprodusă de Rodolfo Signorini, "Cristiano I in Italia", fig. 3 în dosarul iconografic situat între p. 32 şi 33. Medalia este păstrată la Muzeul naţional din Copenhaga, colecţia regală de monede şi medalii.

la Maestà del Re de Datia, quale

  ritorna da Roma è zonta qua, cerca le xv hore. L'Excellentia del Signore gli andò incontra uno pezzo, fuori de porta, con li fratelli et cortesani suoi; benché, como intese la Signoria Sua de la zonta del prefato Re nel Dominio suo, gli mandò sin ad Cremona el conte Petro del Verme, el conte Manfredo de Landò, messer Palavicino et messer Zohanne Francesco Palavicino. Papie, die lune xxm maii, 1474. Hoggi, circa le xvi hore, dapoy el disnare, per la frequentia che haveva

	Papie, die sabbati xxi maii, 1474.
	Questa matina,

la Maestà del Re de Datia de

  ritrovarse alla dieta in Allamagna con el serenissimo Imperatore, deliberò de partirse, nonobstante fosse grandissima pioggia. L'Excellentia del Signore fece grande instantia che Sua Maestà soprasedesse per qualche dì; fece exusatione assay de non potere, con dire haveva lettere da l'Imperatore, che lo acceleravano molto ad andare. Veduto l'Excellentia del Signore che, omnino, la Maestà Sua era disposta de andare, non volse contradire ad nessuno suo volere; et, per fare in parte qualche demonstratione de l'amore che Sua Signoria porta alla prefata Maestà, havendogli quella facto richiedere in prestito ducati IIII M. per il bisogno de questo suo retorno, piacque alla Signori a Sua de donarli dicti dinari. Et, così, per mi, Cecho, gli furono presentati dicti ducati IIII M. testoni, in una bacilla. Dapoy, facto il presente, el Signore se partite de la camera sua et venne alla salla de li lionpardi, dove era el prefato Re; feceli compagnia fin sotto al pé de la scalla; et, per la piogia grande, esso Re montò in una carreta et aviose ad Milano, con intentione partirse el dì seguente et andare adComo et, deinde, ad Bormi. El Signore in ogni luoco del Dominio suo ha ordinato che alla Maestà Sua et alla compagnia, sì como nella venuta, così nel ritorno suo, gli siano facte le spese honorevolmente.El Signore mandò in compagnia del soprascripto Re, messer Augustino Rosso et, così, Christoforo da Cambiago, con opportuna commissione del facto de li privilegii del Ducato de Milano. Et partiranosi sabbato proximo, che sarà alli xxviii del presente 180 .La rândul său, căpitanul general al Republicii veneţiene, condotierul Bartolomeo Colleoni s-a oferit, din nou, să fie amfitrionul regelui în castelul său de la Malpaga, unde scena întâlnirii dintre cei doi este înfăţişată. Istoricul bergamasc Pietro Spino (1513-1585), în importanta sa lucrare biografică Istoria della vita, e fatti dell' eccellentissimo capitano di guerra Bartolomeo Colleoni, tipărită postum la Veneţia în 1569, prezintă în termenii următori recepţia oficială a lui Cristian I în reşedinţa căpitanului general al armatei Serenissimei Republici.

	Cristierno

, rè della Dacia, tornandosene

  dal peregrinaggio di Roma, prima ch'egli uscisse d'Italia volle vedere il Coglione e visitarlo in Malpaga. Ove con grandi e sontuosi apparecchi Bartolomeo il raccolse e trattenne in conviti e torneamenti, in caccie et altri deporti Reali: con meraviglia di quel Re grandissima che in una quasi solitaria Terretta avesse tanto di magnificenza et splendore et copia di tutte le cose elettissime. Ma sopra tutto di novo et giocondo spettacolo, fu a Cristierno l'incontro che Bartolomeo gli fece. Il quale tra per lasciare al re et a suoi che fur molti (et era tempo d'estate) libera la stanza di sotto la Rocca, et dar insieme al re straniero alcun saggio dell'arma, et della disciplina militar d'Italia, s'era, poco fuor di Malpaga lungo la via in un piano per dove il Re veniva, posto sotto a padiglioni et tende; et dentro a fossi et steccati in apparenza et forme d'un vero et ben inteso alloggiamento campale. Di dove nell'approssimarsi del Re, Bartolomeo uscendo sopra un gran corsiero bardato et ben guernito da guerra: et esso fuori che il capo imperatoriamente ornato a tutt'arme, seguendo due soli scudieri che gli portavano elmi et lancie, et di poco intervallo tutta la sua Banda ch'era da sè 100 cavalli in battaglia coi suoi condottieri et squadrieri, tutta gente fiorita et nobilissimamente armata et montata, a bandiere spiegate et a suono di tromba come se da vero ei conducesse loro a Giornata; in vista veramente meravigliosa et superba venne ad incontrarlo 181 .

  Viglevani, die dominico XII martii 1475 El Filelpho scrive da Roma como l'Arcivescovo de Ragusi, quale è li, ad Roma, ha havute lettere da Bartholomeo Sfondrato, cancellero de Ragusei, date addì XI de febraro como il Bascià de Romania, essendo passato per la Vallachia in Moldavia, con grandissimo exercito, è stato rotto da Stefano Vayvoda, signore de Moldavia; et scampato il dicto Bascià con pochissimi de li suoi.Item, scrive como addì V de marzo, il Papa ha dato la Rosa al Duca de Urbino ne la camera del papagallo; el che non si sole donare se non ad Principi illustri et ad Re et a l'Imperatore, etc 190 .

Pro adventu regine Dacie intellexi

  Quum autem pridie intellexerim in consistorio conclusum esse quod regina hec recipi deberet eo honore quo alias fuit recepta, proposui hecSS. D. N., quum apud Sanctum Marcum esset, que huic rei convenire videbantur, sub his verbis: "Beatissime pater, alias Sanctitas vestra mandavit domino episcopo Pientino ut ceremonias in bonum ordinem reduceret, in cujus reductione reperitur regem et reginam pari honore recipi debere. ordinatum quod recipiatur eo ordine quo alias fuit recepta; fuit autem tunc a rr. dd. cardinalibus collegialiter extra portam Urbis expectata, et inde ad domum bo. me. cardinalis Mantuani apud quem hospitata est, associata; quod statui, honori et dignitati collegii cardinalium nunquam convenire videtur, sed potius quod, postquam a collegio recepta fuerit extra portam, associetur ab ipso ad palatium apostolicum ad caput suum, quod est Sanctitas vestra, et locum sui collegii; et quia peregrinationis causa venit, ipsam prius ad ecclesiam ducere, deinde ad Sanctitatem vestram, prout in novo ceremoniali est ordinatum, videretur rei optime convenire. Hec volui Sanctitati vestre, tamquam ceremoniarum minister, proposuisse, ut illa que fieri voluerit mandet" 203 .

  209 Tore Nyberg, "Papst Innocenz VIII. und Skandinavien", Archivum Historiae Pontificiae 22 (1984), p.89-152, la p. 136-137. 210 Ibidem, p. 100. Această confirmare era acordată protopreotului de Schleswig, Enwald Sövenbroder, trimis în iunie 1485 la Roma pentru a-l felicita pe noul papă în numele regelui Ioan şi al fratelui său.

211 Ibidem,

Ibidem, doc. nr. I, p. 144.

  Sabbato, xxvi mensis aprilis, hora xxi, vel circa illustrissima d. Dorothea Dacie regina intravit Urbem cum equis.... vel circa de sua familia existentibus. Fuit supra montem Marium per senatorem et tres conservatores camere Urbis recepta, deinde juxta secundum pontem ab Urbe, prope vineam r. p. d. Falconis de Sinibaldis protonotarii apostolici, a prelatis palatii et familia SS. D. N. honorifice suscepta et tandem extra portam Viridarii a collegio rr. dd. cardinalium. Pro regina omnibus respondit magister curie sue, laicus miles, homo moribus et literis carens, totus rusticanus. Interfuerunt rr. dd. cardinales vicecancellarius, Sancti Marci, Andegavensis, Ulisbonensis, Parmensis, Senensis, de Fuxo, de Sabellis et Columna. R. d. vicecancellarius loquutus est pro omnibus; qui et alii omnes deposuerunt capellos, tantum retentis birretis; et quia regina, que super velamenta capitis capellum portabat, illud in signum gratulationis non deposuit neque aliter se jocunde vel benigne ostendit, cardinales adstatim capella capitibus suis reimposuerunt; deinde loquutus est vicecancellarius quod rei conveniebat, et ille postea respondit rusticane, ut sibi desuper datum erat. Equitavit deinde post responsum r. d. vicecancellarius, a dextris habens sancti Marci, et a sinistris Andegavensem; post eos Ulisbonensis et Parmensis; tum Sabellus et Columna, tandem regina, habens a dextris Senensem, a sinistris de Fuxo cardinales; post eam quattuor mulieres sue pedisseque, bine et bine, et juxta eas interpres predictus; alia autem familia regine equitavit ante familiam pape et inter eam non erat alicujus conditionis vir 213 .

  Regina hospitata est in domo bo. me. d. Antonii de Forolivio, in qua idem d. Antonius obiit; et cum rr. dd. cardinales essent ante domum predictam in via non sancta, sed in alia, per quam ipsi communiter ad palatium venire solent, firmarunt se, et ego dixi regine ut capellum deponeret, aliquantulum antecederet et cardinalibus gratias ageret; sed quum illa me intelligere nollet, neque ex discretione se humanam ostenderet, dixi ut ante domus ostium equitaret et ibidem cardinalibus caput inclinando gratias ageret. Illa equitavit ante ostium, descendit de equo, et intravit domum absque eo quod cardinalium aliquem inspiceret. Cardinales deinde recesserunt et domos redierunt.

Joannis Dacie regis, predicte

  Feria quinta, VIII mensis maii, d. Dorothea Dacie regina ex Urbe recessit ad patriam suam reditura. Nam SS. D. N., ad supplicationem ill. regine filii, per litteras sibi missas, dispensavit cum eadem regina ne Hierusalem visitare deberet, sed quod ad regnum suum rediret indulsit. Hec, quum recessura esset, rogavit r. p. d. Joannem episcopum Tornacensem, palatii apostolici domus magistrum, ut ordinaret quod rr. dd. cardinales aut eorum familiares et prelati se non fatigarent in associando eam, prout moris esset, quia venisset causa devotionis et nollet cuiquam esse molesta; et sic de mandato SS. D. N., postquam regine ita placuit, est ordinatum. Sed cursores, rem male intelligentes, heri sero rr. dd. cardinalibus omnibus intimarunt quod personaliter hodie hora XII venire deberent ad associandum reginam extra Urbem; et ad hoc mandatum, rr. dd. cardinales Sancti Petri ad Vincula, Andegavensis et Columna ad palatium apostolicum, Senensis vero, Parmensis, de Fuxo, et de Ursinis ad basilicam principis apostolorum de Urbe venerunt hora predicta ubi, cum intellexissent supradictam SS. D. N. ordinationem, domos suas redierunt, et cursores pro eorum errore puniti fuerunt. Regina autem ab episcopo Tornacensi tantum cum paucis ex cubiculariis et scutiferis pape extra Urbem aliquantulum associata recessit 216 . La întoarcere spre casă regina Daciei a fost primită peste tot cu cele mai mari onoruri, ca de pildă în cetatea Ferrarei. Deşi în cronica lui Bernardino Zambotti, autorul unui Diario Ferrarese dall'anno 1476 sino al 1504, avem o lacună în privinţa datei, aceasta s-a petrecut între 1 şi 31 mai, date atribuite informaţiilor dinaintea şi de după ştirea privind-o pe regina Dorothea. A dì.... 8, ad hore 2 de nocte. La Regina de Dacia 9 hozi vene da Roma a Ferrara cum 50 cavali, ma epsa venne da la Torre de la Fossa insino a la Porta de San Pietro in bucinthoro del duca nostro. A la quale gè andò incontra lo illustrissimo messer Sigismondo, messer Raynaldo e messer Alberto, frateli Da Este, con tuta la Corte, perchè il duca nostro tole la aqua dai bagni ll e la duchessa he a Sabioncello 12 in vila: la quale Regina fu allozata in lo palazo de Schivanoglio 217 .

Datie, Suetie, Norvegie, Polonie

  Pauli apostolorum ejus auctoritate confisi universis christifidelibus utriusque sexus in universis Germanie et Gallie partibus ac Datie, Suetie, Norvegie, Lyvonie, Pruscie et Russie regnis ac insulis et provinciis et aliis dominiis, terris atque locis illis adjacentibus consistentibus, penitentibus et confessis, qui ecclesias, pia loca sive altana per dilectum filium magistrum Raymundum Peyraudi, archidiaconum Alnisiensem in ecclesia Xanctonensi, notarium et referendarium nostrum domesticum, quem ad hoc nostrum et apostolice sedis nuncium, commissarium et oratorem, de cujus probitate, fide et integritate gerimus in Domino fiduciam specialem, destinamus, vel deputandos (...). favoarea acestui obiectiv, papa Inocenţiu al VIII-lea conferea ... omnes et singulas plenissimas peccatorum remissiones et indulgentias a sancte memorie predecessoribus nostris proficiscentibus ad recuperationem Terre Sancte et Thurcorum eorundem expugnationem et anno jubilei visitantibus septem basilicas et ecclesias alme Urbis et extra eam ad id deputatas concedi solitas ad instar jubilei ipsumque jubileum auctoritate apostolica et ex certa nostra scientia tenore presentium de apostolice potestatis plenitudine concedimus et elargimur 221 . Documentul continuă cu prezentarea minuţioasă a condiţiilor de obţinere şi exploatare ale indulgenţelor menţionate. Cum se poate vedea cu perfectă claritate, Inocenţiu al VIII-lea includea în modul cel mai normal Dacia, Suetia şi Norvegia, sub autoritatea legatului Raymond Pérault, fondându-se pe rezultatul negocierilor cu regina Daciei, Dorothea, câteva luni mai înainte şi pe concesiile largi consimţite în favoarea acesteia 222 . Pentru a defini cu claritate atribuţiile necesare acestei dificile misiuni, cancelaria pontificală emitea cinci zile mai târziu, pe 16 decembrie 1488, breva Cum nos hodie în favoarea lui Pérault, constituindu-l nunţiu pontifical (cu puteri ca legatus a latere), cu specificarea clară a atribuţiilor şi extensiei geografice a ariei sale de misiune în favoarea războiului anti-otoman: anume Sfântul Imperiu şi zonele aferente. episcopus servus servorum Dei dilecto filio magistro Raymundo Peyraudi, archidiacono Alnisiensi in ecclesia Xantoniensi, in theologia magistro, referendario et prothonotario ac ad Almaniam universasque et singulas provincias, civitates, terras et loca Germanie sacro Romane imperio et illius electoribus et subditis ac carissimo in Cristo filio nostro Maximiliano, Romanorum regi illustri, et dilecto filio nobili viro Philippo ejus primogenito, archiduci Austrie subjecta necnon Datie, Suetie, Norvegie, Polonie et Bohemie regna ac Livoniam, Russiam, Prussiano et Lichimoniam ac Lothoringie, Brabancie, Gueldrie ducatus, Flandrie, Hanonie, Hollandrie et Zelandrie comitatus et alia regna, terras, dominia atque loca circumjacentia nostro et apostolice sedis cum plena potestate legati de latere, nuncio et oratori salutem et apostolicam benedictionem. Cum hos hodie te ad Almaniam universasque et singulas provincias, civitates, terras et loca Germanie, sacro Romane imperio et illius electoribus et subditis ac carissimo in Cristo filio nostro Maximiliano Romanorum regi illustri et dilecto filio nobili viro Philippo ejus primogenito archiduci Austrie subjecta necnon et Bohemie regna ac Livoniam, Prussiani, Russiam et Lithimoniam ac Lothoringie, Brabantie, Gueldrie ducatus, Flandrie, Hanonie, Hollandrie et Zelandrie comitatus ac alia regna, terras, dominia atque loca circumjacentia pro nonnullis nostris et sancte Romane ecclesie arduis negociis nostrum et apostolice sedis nuncium et oratorem ad Dei laudem et prefate ecclesie statum et honorem cum plena et omnimoda potestate legati de latere duxerimus destinandum, nos cupientes, ut erga predictarum et quarumcumque aliarum nationum, ad quas te declinare contigerit (...) 223 .

	În Innocentius

in Christo filii nostri Ioannis Datie Regis Illustris, aliorumque

  Oratori, salutem etc. Pro humani generis redemptione etc. Sane cum nobis et Romane ecclesie tam pro fidei catholice, quam ordinis beate Marie Theotonicorum Ierosolimitani, tarrarumque ac locorum, in quibus ordo ipse viget, a Ruthenis et aliis scismaticis, terris et locis predictis finitimis, defensione et manutentione nonnulla ardua incumbant negotis, cum consilio, auxilio, presidio et favore Carissimi fidelium regnorum et dominiorum suorum, ac prelatorum et pricipum per regna et dominia predicta, Prusziam, Livoniam, Lytwaniam, Swetiam, Norwegiam, civitates opidaque stagnalia et loca circumvicina consistentium peragenda, expediatque omnia cum eisdem Rege, prelatis et principibus, quorum opera in hiis plurimum necessaria fore noscuntur, pertractare (....) 227 .

Tore Nyberg, "Papst Innocenz VIII. und Skandinavien", art. cit.,, p. 126-127.

Christo filiae nostrae Dorotheae, Daciae, Sueciae et Norvegiae reginae illustris

  Exhibita nobis nuper pro parte charissimae in , petitio continebat, quod olim pro parte dilecti filii nobilis viri Stenonis Sture regni Sueciae gubernatoris, nobis exposito quod, cum alias ipsa Dorothea regina, vidua clarae memoriae Christierni ejusdem Daciae regis relicta, foederum et contentio num inter dictum Christiernum regem pro se suisque haeredibus et successoribus ex una, et universos incolas et habitatores

Daciae, Norwegiae, et Sueciae regnorum, necnon

  praefatum Stenonem ex alia partibus, pro perpetua pace et quiete regnorum, et incolarum, ac habitatorum eorumdem initorum, factorum et stabilitorum verisimiliter non ignara, quibus inter caetera cavebatur quod castrum Orobra alicui ex dicto regno Sueciae omnimodo assi gnari deberet nomine reginae Daciae et regni Sueciae sub hac conditione quod, si eidem reginae per viam justitiae adjudicatum foret, tunc ille, cui castrum commissum esset, illud libere reginae assignare deberet, secundum quod viginti quatuor arbitri et judices in con foederatione, pacto et liga praedictis, quorum ex Dacia et Norwegia duodecim, et ex Suecia duodecim alii fuerunt deputati, judicarent, prout in confoederatione pacis et ligae perpetuae litteris plenius continebatur, etc. 228 .

  Item, de exercitibus fiendis videbantur necessarii tres, duo terrestres, et tertius continuus navalis, in quibus videbatur pro nunc, quod S. D. N. [Papa] cum Principibus et Potentatibus nationis Italiae facerent unum exercitum; Imperialis Maiestas, Serenissimus Rex Romanorum, Ungari, Bohemi, Poloni, Daci, et omnes Reges, Principes, et potentatus nationis Germaniae facerent unum alium: Serenissimi Reges Franciae, Hispaniae, Portugalliae, Navarrae, Scotiae, Angliae, et alii Reges et Principes nationum Ultramontanorum facerent unum alium: quotus vero vel quantus esse debeat exercitus, oportet ex consideratione potentiae Turcorum et patriae debellandae illud considerare, ut secundum hoc unicuique nationum praedictarum indicatur copiarum numerus 235 .

Christiernum Daciae cum Dorothea thori consorte, et

  Fuit et in hospites Reges liberalissimus, nam Ferdinandum Siciliae, Stephanum Serviae Reges, Albertumque Saxoniae Ducem, Romani Jubilaei anno profectos, lautissime, munificentissimeque excepit, tantumque hospitalitatem dilexit (...) 242 .

rex Dacie filius et successor in regno predicti Cristierni regis, eiusdem

  Dudum Sixto pape IV per Cristiernum regem Dacie tunc in ipsius predecessoris presentia constitutum exposito, quod alias ipse rex, pie considerans, quod per totum eius regnum Dacie unum solum hospitale s. Spiritus ordinis s.Augustini erat, et quod ad opidum Haffnense Roskildensis diocesis, ubi idem rex nt plurimum residere consueverat, quamplures principes, barones, milites et armigeri confluebant, quodque nullus locus, ubi infantes expositi vel pauperum aut ex illegitimo matrimonio nati reciperentur, nutrirentur et sustentarentur, existebat, et quod ipse rex singulari devotione, quam ad hospitale s. Spiritus in Saxia de Urbe et prefatum ordinem gerebat (...) Pe baza acestui precedent, o concesiune finală era acordată noului ctitor al bisericii Sfântului Spirit din Copenhaga, regele Daciei, Ioan I, în calitatea sa de fiu şi succesor în regatul mai sus-amintit (i.e. al Daciei) al regelui Cristian I: Ut igitur jam in eodem hospitali Haffnensi sic erecto regularis vite observantia secundum regulam s. Augustini dicti ordinis pariter et hospitalitas existat et observetur, etiam pauperum et miserabilium personarum commoditatibus inibi consulatur, prout in aliis membris dicti hospitalis in Saxia de Urbe existit et conservari solet, quare supplicant tam Johannes hospitalis Haffnensis principalis fundatoris et erectoris (...) Concessum in presentia pape. A. cardinalis s. Anastasie 244 . Desigur, lucrurile nu aveau cum să se schimbe sub pontificatele succesorilor lui Inocenţiu al VIII-lea. Aparatul cruciadei şi indulgenţelor a fost din nou reactivat un deceniu mai târziu, în 1500, ca răspuns papei Alexandru al VI-lea la războiul veneto-otoman declanşat în 1499, care avea să dureze până în 1503. La apelul disperat al dogelui Agostino Barbarigo, cu scopul apărării celor două "antene" ale imperiului colonial veneţian din Balcani, Coron şi Modon, papa promulga o bulă solemnă în data de 5 octombrie 1500, Domini et Salvatoris nostri Jhesu Christi. Conservată defectuos în documentaţia reunită de Stuart Jenks 245 , ea poate fi reconstituită pe baza documentului încredinţat aceluiaşi Raymond Pérault, devenit în 1491 episcop de Gurk şi promovat cardinal în 1493 la cererea împăratului Maximilian I. Acest document, de o lungime impresionantă, face sinteza obişnuită a puterilor de legat pontifical încredinţate cardinalului, mult complicate de regiunea de jurisdicţie semi-continentală care îi era încredinţată. declaratio bulle indulgentiarum sacratissimarum, quas summus pontifex ordinavit, debet publicari in Germanie, Datie, Suetie, Norwegie, Frisie, Prussie omnibusque et singulis illarum provinciis, civitatibus, terris et locis etiam sacro Romano imperio in ipsa Germania subjectis ac eis adjacentibus pro expeditione, quam intendit facere contra perfidissimos et rabidos Thurcos, quarum indulgentiarum, gratiarum et facultatum idem summus pontifex dedit commissionem reverendissimo in Christo patri et domino domino Raymundo miseratione divina; etc. sancte Marie Nove sancte Romane ecclesie presbytero cardinali Gurcensi, ad dictas provincias apostolice sedis de latere legato 246 .

	Summaria

  Regia Maiestas Hungarie et Bohemie etiam cum Legato nostro; et tertius navalis per nos et ipsos Francorum et Hispaniarum Reges, ac dominium Venetorum et reliquos Italicos dominos in struendus, quia ex causis predictis facilius et commodius possunt preparare classem ad hoc necessariam 247 .

  Similiter cum quanto poteris studio exhortaberis et requires, ut securius et liberius huic expedicioni in Turcos intendat, curet omnio inire pacem et concordiam saltem ad aliquod longum tempus cum omnibus aliis inimicis et emulis suis, si quos habet, presertim cum finitimis et aliis etiam scimaticis, et in primis concordet et conveniat cum Rege Dacie et Svecie, ac etiam cum Magistris Prussie et Livonie ordinis beate Marie Teutonicorum, pro qua concordia et pace volumus omnem operam et studium, interposita etiam auctoritate nostra, adhibeas 248 .

  conservate în traducere daneză). 253 Ibidem, p. 153. 254 Ibidem, p. 154-155. Asupra problemelor puse de succesiunea lui Cristian II, de la moartea lui Ioan I până la încoronarea ca rege al Danemarcei şi al Norvegiei în 1514, cf. Paul Douglas Lockhart, Denmark, 1513-1660. The Rise and Decline of a Renaissance Monarchy, Oxford University Press, 2007, p. 11-19 şi James L. Larson, Reforming the North: The Kingdoms and Churches of Scandinavia, 1520-1545, Cambridge -New York, Cambridge University Press, 2010, p. 35-44. causis nobis esse charissimus debet, illud abs te impensius petimus et postulamus, ne eum regem ejusque populos, aut lacessas et perturbes ipse, aut id fieri permittas a tuis: hoc nobis gratius facere nihil potes. Dat. III kal. Maias MDXIII, Pontificatus nostri anno I. Roma 255 .

Daciae, Norvegiae, Sueciae reges, et

  Vladislav al II-lea al Ungariei şi al Boemiei şi Sigismund I al Poloniei, cu scopul apărării Ungariei 256 , caracterizată drept Christianae religionis vallum et antemurale: Dilecto filio Thomae tit. S. Martini in Montibus presbytero cardinali Strigoniensi, ac patriarchae Constantinopolitano, ad charissimos in Christo filios Wladislaum Hungariae et Bohemiae, ac Sigismundum Poloniae reges illustres universaque eorum regna et dominia Wallachiam, Slesiam, Lusaciam, Moraviam, Transylvaniam, ac Sclavoniam et Croatiam, Dalmatiam, Prussiam, Livoniam, Lituaniam, Russiam, Moscoviam, omnesque et singulas illorum regnorum civitates, terras, oppida et loca, atque alia eis adjacentia, necnon ad regna, nostro et Apostolicae Sedis legato, salutem etc. Cum Hungariae Poloniaeque regnum et privatim illorum regnorum litteris et nuntiis ex relatione fide dignorum illarum partium nuper, non absque animi nostri disciplicentia, ad nostras aures pervenerit, immanissimos orthodoxae fidei hostes duces supernorum temporum victoriis elatos, Christianam religionem extinguere conari, ac ejus cultorum innocentissimum sanguinem indefessa rabie sitire, Tartarosque etiam glacialis Oceani accolas immensa peditum et equitum manu doctorum regnorum fines crebris incursionibus vexare, igni ferroque vastare, continuoque novos moliri apparatus, ut ad primam occasionem impio ac detestabili bello occupatis inter se principibus Christianis, dicta regna et praecipue Turci Hungariae regnum, quod semper Christianiae religionis vallum et antemurale est habitum, maximis comparatis exercitibus aggrediantur, eoque perdomito ad caetera eis facilior aditus pateat (...) 257 .

  ejusdem Dei omnipotentis auctoritate hortamur, requirimus et monemus universos Christi fideles, praesertim in praedictis regnis, dominiis, provinciis, insulis, civitatibus et terris eisdem regibus subjectis, et praecipue Daciae, et Norvegiae, ac Sueciae regnorum incolas et habitatores, ut eidem Thomae cardinali et legato, ac eisdem regibus pro expeditione hujusmodi adversus ipsos hostes Turcas et Tartaros cum bonis et personis suis pro viribus constanter assistant et insurgant, et illius exemplo, qui pro nobis coelo in terras descendere, mortemque subire non abnuit, tollant in cordibus suis crucem suam; et illi, qui ad hoc idonei existunt, expeditionemque jam moverint, Salvatorem nostrum pro suae fidei defensione sequantur, et memores ejus verbi, qui dixit: Qui vult venire post me, abneget semetipsum, et tollat crucem suam et sequatur me (...) 258 .

  De itineribus expeditionis. Imperator per viam Hungariae cum rege Poloniae et electoribus cum gentibus Germanis, Lantzknecthis, Bohemis, Hungaris, Polonis, Dacis, militibus Ordinis Theutonicorum, septuaginta millibus armatorum, scilicet equitum viginti millibus, et peditum quinquaginta millibus in ordinantia et bona copia tormentorum. Rex Franciae per viam Fori Julii cum Gallis, Scotis, Suizeris, Lotharingis, Sabaudiensibus, Venetis, Florentinis, Senensibus, Lucensibus; cum quatuor millibus cataphractis, octo millibus levis armaturae, quinquaginta millibus peditibus et bona copia tormentorum. Rex Portugalliae cum classe maritima trecentarum navium magnarum et parvarum ad minus sexaginta triremium, quae classis remanens armata exponet (ubi vellet) quadraginta millia homines in terra cum gentibus Hispanis, Portugallensibus, Januensibus, Neapolitanis, Siculis, Flandrensibus, maritimis; ita quod essent alii sexaginta millia armatorum equestrium et pedestrium; et bona copia tormentorum et equorum ad illa deferenda per terram, et sanctissimi domini nostri classis posset esse cum ista, vel sicut videbitur; et haec deduceret commeatus pro alio exercitu Occidentali pure lerrestri per Forum-Julium venienti: et poterit ire haec classis Apolloniam et Dyrrachium, et ibi expectare alium exercitum cum rege Franciae venientem; et si videbitur inde divertere ad Peloponesum, vel recta via Constantinopolim, vel jungere se ad sinum Thessalonicensem cum praedicto exercitu, si erit necesse, vel ire ad Jerusalem et Aegyptum; et alius exercitus per Hungariam non erit tunc a Salonicensi sinu multum distans 261 .

Daciae, Sueciae et Norwegiae regem illustrem, ac

  latin de Constantinopol şi legat al cruciadei pentru Europa orientală: Dilecto filio Thomae tit. S. Xixti presbytero cardinali, ad charissimos in Christo filios nostros Maximilianum in imperatorem electum, et Christiernum universa eorum regna, omnesque et singulas illorum provincias, terras atque loca illis subjecta et alia eis adjacentia nostro et Apostolicae Sedis legato. Cum hodie circumspectionem tuam pro sanctissimie et pernecessariae contra Christi nominis hostes expeditionis negotio, ad charissimos in Christo filios nostros Maximilianum in imperatorem electum et Christiernum

Daciae, Sueciae et Norvegiae regem illustrem

  , ac universa ejus regna et loca eis subjecta nostrum et Apostolicae Sedis legatum de latere tanquam pacis angelum de fratrum nostrorum consilio per alias nostras litteras duxerimus destinandum, prout in illis plenius continetur; nos igitur ma tura consideratione intra nostrae mentis arcana revolventes plurimum expedire pro hujusmodi sancta expeditione, ut Bohemiae regnum, quod olim Catholicum in quoscumque errores a pluribus annis et haereticam labem, inimico humani generi operante, lapsum fuit, ad obedientiam sanctae matris militantis Ecclesiae reducatur, cogitantesque quod circumspectio tua pro singulari tua doctrina et prudentia, magnitudine animi et consiliis, dicti regni barones, nobiles, militares, ac universitates, et primates civitatum, praesides et juratos, aliarumque terrarum et oppidorum officiales, ac alios quoscumque sive cives sive populares, cujuscumque gradus, ordinis et praeeminentiae existant, eorumque complices et sequaces ad veram Christi fidem reducere, et in rectam semitam revocare poteris, eodem Maximiliano in imperatorem electo auxilium praestante (...) 265 .

  . A se vedea anterior Ioan-Aurel Pop, Alexandru Simon, "Hungaria, Polonia, Dacia et Crouatia: Veneţia, Casa de Habsburg şi Moldova la sfârşitul secolului al XV-lea", Anuarul Institutului de Istorie A.D. Xenopol (Iaşi), 52 (2015) suppl. [2016], p. 43-90.

  Breve pontificium de rosa donata ad Dominium venetum (...) Verum propensam hanc voluntatem mentemque nostram, carissimi in Christo filij nostri Christiani, Daciae Regis illustris ad urbem Romam retardavit adventus; qui Rex cum devotionis precipue causa Nos adijsset eoque tempore adesset, non potuimus facere quominus eundem presentem rosa donaremus (...) 281 .

  Daci, Archiducha di Bergogna, Cardinal gran maestro di Rodi, ducha di Savoja, ducha di Pomerania, marchese di Monferà, et signor Constantin 284 .

  Scrive, il re di Dacia ozi è stato in consulto con il re Cesareo e altri signori, al qual li ha dito el successo dil re di Franza; el qual re di Dacia si ha meravegliato et ofertosi in aver e persona in ajuto di questa Maestà, et per esser homo pratico in guerra, questi si voleno servir di lui in queste presente occurentie. Questui disse esser venuto 200 lige in 12 zorni, ch'è sta grandissimo camino, solo per veder quella Maestà et oferirseli etc. Questo Re è di anni 36 in 40. Descrive la sua statura; à caveli ut in litteris; mostra gajardo in le arme. (...). Era levato tardi per il bancheto di eri sera, et Soa Maestà era col re di Dacia, quali introno nel Consejo 301 .

  Quoties populus Dei a vero ejus cultu in fide descivit, toties alium populum fidelem sibiDeus in alio loco suscitavit; cum autem per novas sectas Lutheranorum, Zuinglianorum, Anabaptistarum Christus plures animas amittit, quae mittuntur catervatim in orcum ad parentem omnis schismatis et discordiae, in aeternam damnationem, ut magnae civitates, magni ducatus et dominia inficiantur hujusmodi peste, ubi jacet neglecta religio, cultus Dei aboletur, sancti Dei contemnuntur, destruuntur altaria, et monasteria in usus prophanos et armamentaria usurpantur: Deus autem non vult propterea carere servitoribus et cultoribus: unde jam fide Christiana incipiente deficere in Germania, in Dacia, in Norwegia, in Prussia, etc. alicubi Deus suscitabit sibi populum fidelem, qui sine schismate et haeresibus ei integre deserviat... 350 .

  Solus Germanas Ister sed deserit oras / Lata peregrinis inducens flumina terris / Germano concepta solo queque Ungarus acri / Barbarus ore bibit metanastaque Teutonus haurit / Hic vbi nunc pulchro stat Transsiluania tractu, / Septenis tandem qua faucibus exit in equor, / Non Nilo nec Gange minor, qui maxima toto / Orbibus ex alijs memorantur flumina mundo. Sed mare Codoneum Germano et nomine dictum / Oceanum fines posuit natura sub Arcton, / Quos vltra tria regna manent gelidusque Britannus,/ Orcadibus qua cincta suis Tyle et glacialis / Nuper Hyperboreo que inuenta est insula regi / Noruegos Dacosque regens Suedosque bibaces, / Ultima concreti qui cernunt sydera celi / Estatis verisque inopes hiememque perennem / Perpetuasque niues celo paciuntur inerti 359 .

A se vedea pe larg Birgit Sawyer, "Valdemar, Absalon and Saxo: Historiography and Politics in Medieval Denmark", Revue belge de philologie et d'histoire, 63 (1985), p. 685-705.

Paul Fabre şi Louis Duchesne, Le Liber censuum de l'Eglise romaine, Paris, Fontemoing, 1910-1952, 3 volume (col. Bibliothèque de l'Ecole française d'Athènes et de Rome, 2e série, Registres des papes du XIII e siècle).

Edoardo Fumagalli, "Francesco Filelfo e il re di Dacia", art. cit., p. 122-123.

Ibidem, p. 92.

Ibidem, p. 96.

Michael Cotta-Schønberg, "Two Texts by Eneas Silvius Piccolomini on Denmark", p.8-11.

Enee Silvii Piccolominei postea Pii pp. IIde Europa, ed. A. van Heck. (Studi e Testi; 398).Città del Vaticano, 2001, p. 133-136; trad. engl. Aeneas Silvius Piccolomini, Europe (c. 1400-1458), trad. Robert Brown, introd. şi note Nancy Bisaha, Washington, D.C., The Catholic University of AmericaPress, 2013, p. 165-170; Michael Cotta-Schønberg, "Two Texts by Eneas Silvius Piccolomini on Denmark", p. 12-15.

I Diari di Cicco Simonetta, op. cit.,

I Diari di Cicco Simonetta, op. cit.,

Dan Ioan Mureşan, «Le Royaume de Hongrie et la prise de Constantinople. Croisade et union ecclésiastique en 1453», în vol. Ana Dumitran et alii, Extincta est lucerna orbis. John Hunyadi and his Time,Cluj-Napoca, 2009, p. 465-490.

Dan Ioan Mureşan, "Bessarion's «Orations against the Turks»...", art. cit., passim.

Carsten Jahnke, "Two Journeys and One University", art. cit.,

Gregory Lubkin, A Renaissance Court: Milan under Galleazzo Maria Sforza, Berkeley, Los Angeles, Londra, University of CaliforniaPress, 1994, p. 182.

I Diari di Cicco Simonetta, op. cit., p. 95-96.

Gregory Lubkin, A Renaissance Court,

Bernardino Corio, Storia di Milano, riveduta e annotata dal Prof. Egidio de Magri e da LuigiFerrario, Milano, F. Colombo, 3 volume, 1855-1857, vol. III, p. 277.

Gregory Lubkin, A Renaissance Court, op. cit. p. 184.

I Diari di Cicco Simonetta, op. cit., p. 100.

Gregory Lubkin, A Renaissance Court, op. cit. p. 182.

Rodolfo Signorini, "Cristiano I in Italia", nr. 8; Gregory Lubkin, A Renaissance Court, Edoardo Fumagalli, "Francesco Filelfo e il re diDacia", art. cit.,

Rodolfo Signorini, "Cristiano I in Italia", p. 29.

Document publicat de Rodolfo Signorini, "Cristiano I in Italia", p. 29.

Corpus chronicorum Bononiensium, RR. II. SS. 2, t. XVIII, p. I, Bologna, 1939, p. 439-440.

Ignazio Ciampi, Cronache e statuti della città di Viterbo, Bologna-Firenze, M. Cellini, 1872 1 , A. Forni, 1976 2 (ed. anast.) (Documenti di storia italiana pubblicati a cura della R. Deputazione sugli studi di storia patria, per le provincie di Toscana, dell'Umbria e delle Marche, 5), p. 111.

Rodolfo Signorini, "Cristiano I in Italia",; Ludwig von Pastor, The History of the Popes: from the Close of the Middle Ages, drawn from the Secret Archives of theVatican and other Original Sources, Londra, Kegan Paul, Trench, Trübner & Co., 1910, vol. IV, p. 256-272.

Arild Huitfeldt, Historiske Bescriffuelse, op. cit.,. Propunem mai jos o traducere "de lucru" în limba română a versiunii daneze, cu un scop pur informativ, executată după traducerile engleză şi italiană furnizate de Oscar Browning, The Life of Bartolomeo Colleoni, op. cit., p. 62-64 şi Bortolo Belotti, "Una visita del re di Danimarca all'Italia nel 1474", Emporium. Rivista mensile illustrata d'arte e di coltura,53 (1921), p. 22-33, tranşând tacit în mod provizoriu între micile diferenţe de interpretare dintre cele două.

Mai exact, în aceleaşi apartamente în care fusese găzduit în 1468 împăratul Frederic al III-lea în vremea vizitei sale la Roma (Ludwig von Pastor, The History of the Popes, op. cit., p. 258).

Gregory Lubkin, A Renaissance Court,

Regele ceruse iniţial un împrumut de 100.000 de ducaţi, dar se mulţumi cu ce putu obţine: Rodolfo Signorini, "Cristiano I in Italia", p. 37-38; Edoardo Fumagalli, "Francesco Filelfo e il re di Dacia", art. cit., p. 120.

I Diari di Cicco Simonetta, op. cit.,

Pietro Spino, Istoria della vita, e fatti dell' eccellentissimo capitano di guerra Bartolomeo Colleoni di nuovo ristampata, Trieste, Colombo Coen Editore, 1859, p. 136-137.

Janus Møller-Jensen, Denmark and the Crusades, op cit., p. 102.

Ludwig von Pastor, The History of the Popes, op. cit., p. 259.

Hartmann Schedel, Liber chronicarum, Nuremberg, Anton Koberger etc., 1493, f. CCLIIII.

Alfio R. Natale, "I Diari di Cicco Simonetta", Archivio Storico Lombardo,V, 1956, p. 292-318, la p. 299; I Diari di Cicco Simonetta, op. cit., p. 159.

Andrei Pippidi, "Lettres inédites de Léonardo III Tocco", Revue des études sud-est européennes, 32 (1994), p. 67-72, la p. 71.

Ignazio Ciampi, Cronache e statuti della città di Viterbo, Bologna-Firenze, M. Cellini, 1872 1 , A. Forni, 1976 2 (ed. anast.) (Documenti di storia italiana pubblicati a cura della R. Deputazione sugli studi di storia patria, per le provincie di Toscana, dell'Umbria e delle Marche, 5), p. 411.

Johannis Burckardi Liber notarum: ab anno MCCCCLXXXIII usque ad annum MDVI, a cura di Enrico Celani, 2 volume, Città di Castello, S. Lapi, 1907-1942, vol. I (1483-1496) (Rerum italicarum scriptores. 32parte 1), p. 233.

Johannes Lindbaek, "Dorothea, Kristien den førstes...", art. cit., p. 503.

Ibidem, p. 504.

Ibidem,

Carsten Jahnke, "Two Journeys and One University", art. cit.,

Caspar Frederik Wegener, Aarsberetninger fra det Kongelige Geheimearchiv, indeholdende Bidrag til dansk Historie af utrykte Kilder, Kjøbenhavn, C.A. Reitzel, 7 volume, 1852-1883, aici vol. IV, p. 369-430.

Johannis Burckardi Liber notarum: ab anno MCCCCLXXXIII usque ad annum MDVI, a cura di Enrico Celani, 2 volume, Città di Castello, S. Lapi, 1907-1942, vol. I (1483-1496) (Rerum italicarum scriptores. 32parte 1), p. 233.

Dan Ioan Mureşan, «Le Royaume de Hongrie...», art. cit., p. 472-473, cu bibliografie.

Johannis Burckardi Liber notarum: ab anno MCCCCLXXXIII usque ad annum MDVI, a cura di Enrico Celani, 2 volume, Città di Castello, S.Lapi, 1907Lapi, -1942Lapi, , vol. I (1483Lapi, -1496) ) (Rerum italicarum scriptores. 32parte 1), p. 233.

Johannis Burckardi Liber notarum, op. cit., p. 234.

Re de Dacia, p. 48-50. Şi aceasta este tot o contribuţie revendicată cu titlu personal şi formulări identice de Alexandru Simon, Al treisprezeceleaapostol, op. cit., p. 161-162.

Sigismundo dei Conti da Foligno, Le Storia de sui tempi dal 1475 al 1510: ora la prima volta pubblicate nel testo latino con versione italiana a fronte, Roma, Tip. di G.Barbera, 1883.

Ibidem, nr. XIII, discursul episcopului Pietro Mansi de Cesena, auditor general al Camerei apostolice (25 martie 1490) în favoarea unei Ligi anti-otomane; Ibidem, nr. XIV, p. 424-425: Considerationes generales conceptae super materia expeditionis decernendae contra Turcum, discursul lui Inocenţiu VIII, urmat de răspunsurile ambasadorilor menţionate în nota de mai jos.

Norman Housley, Documents on the Later Crusades, 1274-1580, Houndmills -Basingstoke, Macmillan, 1996 (col. Macmillan documents in history), nr.53, p. 165-168.

Este vorba în mod concret de opiniile şi comentariile ambasadorilor "ultramontani" pe marginea discursului general al papei Inocenţiu VIII despre războiul anti-otoman, făcut la inaugurarea congresului: Ibidem, vol. II, nr. XV, p. 426-428: Deliberationes et advisamenta Oratorum la care, din nou, papa a prezentat remarcile sale amănunţite Ultramontanorum super generalibus considerationibus S.D.N. de expeditione contra Turcos. La observaţiile ambasadorilor papa aduce remărcile sale extrem de detaliate Ibidem, nr. XVI, p. 429-436. Acest ultim document este datat din 26 iulie 1490. Astfel că referinţele la copiile târzii ale acestui dosar (Re de Dacia, p. 48, n. 3) nu sunt de mare utilitate: dosarul complet a fost editat în condiţii impecabile încă din 1883, pe baza manuscrisului Plut. XIV. Cod. 6, păstrat în mai puţin frecventatul Archivio Segreto (astăzi Archivio storico) Capitolino, arhiva publică a oraşului Roma.

Re de Dacia, p. 48; anterior Alexandru Simon, Al treisprezecelea apostol, op. cit., p. 161 părea şi mai ferm: "… Daci [sigur valahii (românii) din Moldova şi Ţara Românească]".

Norman Housley, Documents on the LaterCrusades, op. cit., p. 165: "Regarding the armies to be created, theree were seen as necessary, two on land and a third, constantly [in operation] at sea. For the time being, it was considered that our most holy lord, with the princes and powers of the Italian nation, would make up one army; his Imperial Majesty, the most serene king of the Romans, the Hungarians, Bohemians, Poles, Danes, and all the kings, princes, and powers of the German nation would make up another; and he most serene kings of France, Spain, Portugal, Navarre, Scotland, England and other kings and princes of the nations beyond the Alps would make up the third. As for the overall size of the army, this would depend on the power of the Turks, and the territory to be overcome, the number of men required from each of the said nations would accord with this".

Janus Møller-Jensen, Denmark and theCrusades, op. cit., p. 150.

Ioan-Aurel Pop, Națiunea română medievală: solidarități etnice românești în secolele XIII-XV, București, Editura Enciclopedică, 1998 (col. Biblioteca enciclopedică de istorie a României); Idem, Geneza medievală a națiunilor moderne (secolele XIII-XVI),București, Editura Fundației Culturale Române, 1998.

Matei Cazacu și Dan Ioan Mureșan, Ioan Basarab, un domn român la începuturile Țării Românești, Chișinău, Editura Cartier, 2013.

Sigismundo dei Conti da Foligno, Le Storia de sui tempi, vol. II, p. 2.

Sigismundo dei Conti da Foligno, Le Storia de suitempi, vol. I, p. 204-205.

Johannes Lindbaek, Pavernes Forhold til Danmark under KongerneKristian I og Hans, Copenhaga, 1907. 23; Beata Losman, Norden och Reformkonsilierna, 1408-1449, Stockholm, Scandinavian University Books, 1970, p. 21, 31; apud Michael Cotta-Schønberg, "Two texts by Eneas Silvius Piccolomini on Denmark", p. 18.

Acta pontificum Danica, IV, 3298,

Stuart Jenks, Documents on the Papal PlenaryIndulgences, op. cit., nr. 93,

Ibidem, nr. 94, p. 416-444, aici p. 417.

Augustin Theiner, Vetera monumenta Poloniae et Lithuaniae...., op. cit., vol. II, nr. ccxcvii, 18 nov. 1500, p. 269-276, aici p. 273.

Ibidem, p. 276.

Ibidem, nr. 94,

Stuart Jenks, Documents on the Papal Plenary Indulgences, op. cit., nr. 94, p. 444-446, aici p. 444.

Georg Wagner, "Der letzte Türkenkreuzzugsplan Kaiser Maximilians I. aus dem Jahre 1517", Mitteilungen des Instituts für Österreichische Geschichtsforschung 77(1969), p. 314-353.

Caesar Baronius, Annales Ecclesiastici..., op. cit., vol. XXXI, 1513-1526, 1877, p. 162.

Janus Møller-Jensen, Denmark and theCrusades, op. cit.,

Caesar Baronius, Annales Ecclesiastici..., op. cit., vol. XXXI, 1513-1526, 1877, p. 190, a se compara cu Georg Wagner, "Der letzte Türkenkreuzzugsplan Kaiser Maximilians I.", art. cit., p. 335.

Caesar Baronius, Annales Ecclesiastici..., op. cit., vol. XXXI, 1513-1526, 1877, p. 190.

Caesar Baronius, Annales Ecclesiastici..., op. cit., vol. XXXI, 1513-1526, 1877, p. 197.

Re de Dacia, p. 163.

Re de Dacia, p. 30. Din nou ambele sintagme sunt creaţii conceptuale tipice -adică pretenţioase şi lipsite de sensde genul celor care grevează opera lui Alexandru Simon până la limita incomprehensibilităţii cf. Idem, "How to Finance a Greek Rite Athlete:

I Diarii di Marino Sanuto..., t. LVII, Venezia, 1902, col. 482.

I Diarii di Marino Sanuto..., t. LVII, Venezia, 1902, col. 658.

Julia Mary Cartwright, Christina of Denmark, op. cit., Reforming the North…, op. cit., şi recenta biografie semnată de Manuel Lobo Cabrera, Isabel de Austria.Una reina sin ventura, Madrid, Cátedra Ediciones, 2019.

L. Larson, Reforming the North…, op. cit.,; Giuseppe Alberigo, "Arcimboldi, Giovanni Angelo", Dizionario Biografico degli Italiani, vol. III, 1961. Consultat online: http://www.treccani.it/enciclopedia/giovanni-angelo-arcimboldi_(Dizionario-Biografico)/.

James L. Larson, Reforming the North…, op. cit.,

 Histoire de Danemark, op. cit., vol. I, Knut Helle (ed.), The Cambridge History of Scandinavia, Vol. I, p. 767-769; Janus Møller-Jensen, Denmark and theCrusades, op. cit., James L. Larson, Reforming the North…, op. cit.,

Despre impactul general al vizitei lui Cristian II în Flandra, desfăşurată între iunie şi septembrie 1521, a se vedea James L. Larson, Reforming theNorth…, op. cit.,

I Diarii di Marino Sanuto..., t. XXXI, Venezia, 1891, col. 74.

Aspect subliniat mai ales dePaul Douglas Lockhart, Denmark, 1513-1660.... op. cit., p. 32-33.

Thorkild Kjaergaard, The Danish Revolution: 1500-180. An Ecohistorical Interpretation, trad. David Hohnen, Cambridge, Cambridge University Press, 1994 (ediţia daneză: Copenhaga, 1991).

Caracteristic, Thorkild Kjaergaard nu-i consacră lui Cristian al III-lea decât o palidă referire (Ibidem, p. 201).

Caesar Baronius, Annales Ecclesiastici..., op. cit., vol. XXXII, 1527-1541, 1877, p. 226.

Gernot Michael Müller (ed.), Die "Germania generalis" des Conrad Celtis: Studien mit Edition, Übersetzung und Kommentar, Berlin, De Gruyter, 2001 (col. Frühe Neuzeit, 67), p. 98-99.