UFULDSTÆNDIGT MANUSKRIPT!
Jeg ved, der er mange, der møder det nye år med uro og bekymring.
Det er en hård tid for dem, der rammes direkte af arbejdsløshed – og en hård tid for dem, der går med frygten for, at næste gang bliver det dem.
Jeg ved af egen erfaring, at det er en belastning for den enkelte, som rækker langt ud over de økonomiske problemer.
Arbejdsløshed kan betyde et knæk for livet for den unge, der troede, at fuld beskæftigelse var en selvfølge.
Den kan også betyde et knæk for den, der har været 10, 20 eller flere år på samme arbejdsplads og som måske i en alder af 50 år må stille spørgsmålet, om han eller hun skal begynde forfra.
Derfor er det kun rimeligt, at vi har lettet arbejds-løshedens økonomiske byrder ved at forbedre arbejdsløshedsun-derstøttelsen.
Til alle tider har der været folk, der dulmede samfundets samvittighed ved at afvise arbejdsløshedsproblemet med udtalelser om, at de arbejdsløse nok ikke vil arbejde, og at
de får for meget i understøttelse.
Vi bør i dag ikke glemme, at så sent som i 1973 var praktisk taget alle mænd og kvinder i arbejde, og dengang havde man mulighed for en rimelig understøttelse.
Vi må derfor ikke kaste et mistænkelighedens skær over hjælpen til de arbejdsløse.
Hovedopgaven er at skaffe arbejde.
Det må erkendes, at den er svær.
Derfor kunne jeg dårligt tænke mig noget bedre nytårsønske, end at 1976 måtte bringe os en hurtig vending i udvik-lingen og føre os tilbage til fuld beskæftigelse.
Desværre er der ikke udsigt til, at det vil gå hurtigt.
Vi kan ikke alene og hurtigt genskabe den fulde beskæf-tigelse, så længe de internationale konjunkturer er så dårlige.
Men vi kan og skal selv smøge ærmerne op, og gøre alt, hvad der er muligt for at mildne situationen.
De foranstaltninger, der blev gennemført sidste forår og ved den ekstraordinære folketingssamling i september, er udtryk for politisk vilje til at vende udviklingen i positiv retning.
Vi har med det, der gennemførtes i september, spændt den økonomiske bue hårdt.
Vi har gjort det for at modvirke arbejdsløsheden.
Det var også nødvendigt.
Men det er klart, at der er grænser for, hvor hårdt vi kan spænde buen, hvis den ikke skal sprænges.
Men – gennem de politiske indgreb har vi fået sat gang i reparationer, vedligeholdelser og de nyttige isoleringsarbej-der.
Boligbyggeriet er på vej opad igen, og det er også til gavn for industrien.
Vi har bremset den negative udvikling i industrien.
Det var i øvrigt et af de lyse træk i 1975, at det lyk-kedes at samle så bred tilslutning i folketinget omkring denne indsats.
Vi mødte den økonomiske krise med et stærkt opdelt – -for ikke at sige splittet – folketing.
Der var en ikke helt ringe frygt for, at politiske kriser og valg skulle afløses af nye politiske kriser og valg.
I stedet lykkedes det at samle et bredt flertal i folke-tinget om vidtrækkende politiske 1øsninger.
Det er jo lykkedes at dæmpe inflationen.
Nu skal vi i den kommende tid fastholde denne rolige ud-vikling.
Det vil kræve medvirken og forståelse fra alle kredse i samfundet.
Jeg håber, at forliget mellem de fem partier i september kan blive udgangspunktet for en større politisk stabilitet.
Det er der i høj grad brug for.
Både befolkningen, folketinget og erhvervslivet har brug for politisk ro i det kommende år.
Der er mange ting, der i det daglige kan irritere og ska-be mismod – ofte med rette.
Men lige meget, hvordan man vender og drejer tingene, så kan det ikke bortforklares, at Danmark, til trods for den øjeblikke-lige krise, er et af verdens mest velstående samfund.
Man kan spørge, hvem har lavet det samfund?
Svaret er naturligvis: Det har vi alle bidraget til.
Den foregående. Den nuværende generation. Det er ikke enkeltpersoners bedrifter.
Vi har haft strid. Der har været og der er modstående interesser, men trods alt, vi har kunnet finde frem til en fæ1-lesnævner, der kunne løse problemerne.
Vort folkestyre, som måske nu er inde i en krise, har her bestået sin prøve.
Men trods flere boliger, køleskabe, Tv’er og bedre so-ciale ordninger, end i mange andre lande, så kan det let blive koldt og umenneskeligt, hvis vi ikke forstår at bruge velstanden på den rigtige måde.
Vi må ikke lade den tekniske udvikling ødelægge den natur, som giver os rige muligheder for fritid og for at hente sundhed.
Vi må sørge for, at arbejdspladserne bliver indrettet så-dan, at de frembyder et sundt miljø for de ansatte uden unødig risiko for sygdomme og ulykker.
Det er derfor vigtigt, at vi som led i september-forliget har fremmet investeringerne i forbedring af det ydre miljø.
Det er derfor også vigtigt, at det netop før jul lykkedes at op-nå et flertal i folketinget for den nye arbejdsmiljølov.
Vi skal fortsat have vækst, men vi kommer til at lægge mere vægt på vækst i det jeg med et fint ord vil kalde livs-kvalitet.
Det er jo kvalitet, når samfundet på en god måde tager sig af os, når vi bliver syge.
At vi i fællesskab sørger for, at de gamle og invaliderne kan få en god tilværelse.
At vi i fællesskab sørger for, at vore børn kan få en god pasning, ja det siger jeg trods alt en god skolegang og en god uddannelse.
At fællesskab også medvirker til at skabe rammer for kul-turaktiviteter.
Vi må vurdere den indsats, der her gøres fra samfundet, på den rigtige måde.
Det gælder også de mennesker, der har deres daglige ger-ning i dette arbejde.
Man skal normalt ikke generalisere, men jeg er fuld af beundring for den indsats, der gøres på vore hospitaler, på vo-re plejehjem og mange andre steder.
Her møder vi offentligt ansatte, som ofte er opofrende og hjælpsomme i en grad, som aftvinger stor respekt.
Den gerning bør vi ikke nedvurdere.
Javel, men befinder vi os ikke i en situation, som gør det nødvendigt, at vi skærer ned på statens og kommunernes ud-gifter i de kommende år?
Jo, det må vi erkende.
Det bliver nødvendigt at styre udviklingen også i den of-fentlige sektor.
Det kan ikke undgås, at det vil kunne mærkes som noget ubehageligt visse steder.
Men i denne nødvendige proces må vi lægge afgørende vægt på, at vi gør det på en sådan måde, at vi ikke kommer til at skade de store værdier, som i høj grad er udtryk for menneskelig so-lidaritet.
Opgiver vi den, vil livet i vort samfund blive fattigere og koldere.
1975 var De Forenede Nationers kvindeår. Ja, allerede den første i det nye år skal De igen høre om kvindeåret.
Det har tvunget os alle til at drøfte og tage stilling til et af de store ulighedsproblemer.
Det ligestillingsråd, som i år er oprettet, er et resul-tat af kvindeåret.
Det skal være det danske samfunds vågne øje med ulig-hederne mellem kvinder og mænd.
Men uligheden findes ikke blot i vort eget samfund.
I international målestok er der tale om endnu større og langt farligere uligheder.
På godt og ondt: Verden hænger sammen.
Uligheder i verden vil påvirke os.
Verdens fred er vor fred.
Og verdens ufred er blevet vor ufred.
De problemer kan kun løses gennem et forstærket inter-nationalt samarbejde.
Der er dem, der viger tilbage fra konsekvenserne af at gå ind i et udvidet samarbejde med andre nationer af frygt for, at det vil betyde, at vi kommer til at afgive en del af vor egen handlefrihed.
Det er rigtigt, hver gang man vil opnå noget i samarbejde med andre, må man opgive noget af sin egen handlefrihed.
Men det er nødvendigt, at vi gør os klart, at skal verden gøres mere fredelig, og skal den nuværende økonomiske krise klares, så er der kun en vej: øget internationalt samarbejde i Europa, i hele verden, mellem rige og fattige lande.
En af de opgaver, der trænger sig allermest på, er ska-belsen af en rig økonomisk verdensorden, som indebærer større lighed.
Under mit besøg i Venezuela fik jeg et stærkt indtryk af, hvor stor uligheden er, og så hører Venezuela endda ikke til de fattigste lande i verden.
Vi så det i Caracas, som er en millionby.
Nede i dalen masser af nybyggeri og en motorvej som en kæmpeåre gennem dette hektiske bysamfund.
…TEKST MANGLER…