 er det 81. i det og har det Tl. Thallium i sin rene, isolerede form er gråt og blødt og minder om , men ændrer farve ved kontakt med luft. Det forekommer ikke i sin rene form i naturen. Thallium blev opdaget i 1861 af to kemikere, W. Crookes og C.-A. Lamy, uafhængigt af hinanden i rester fra produktionen af . De benyttede den nyligt opfundne flammespektroskopi, ved hvilken thallium danner en markant grøn spektrallinje. Navnet thallium, fra græsk "θαλλός", "thallos" ('grønt skud'), blev givet af Crookes. Året efter isolerede Lamy thallium ved hjælp af .
Geologisk set forekommer thallium fortrinsvis i malme, og i organismen (ved indtagelse) håndteres det på mange måder som kaliumioner (K+) af cellernes ionpumper.
Kommercielt produceres thallium som et biprodukt ved raffinering af tungmetalsulfid-malme. Omkring 60-70 % af det producerede thallium bruges i elektronikindustrien, og resten finder anvendelse i den industri og ved glasfremstilling. Det bruges desuden i detektorer. Den isotop thallium-201 anvendes i små, ugiftige mængder (i form af det opløselige klorid TlCl) til scanning i forbindelse med en type hjertediagnostik.
Opløselige thalliumsalte er yderst giftige og er tidligere blevet anvendt som og . Brugen af thallium til skadedyrsbekæmpelse er blevet begrænset eller forbudt i mange lande. Thalliumforgiftning resulterer bl.a. i hårtab. Historisk set har thallium været populært som mordvåben (i lighed med ). ("Læs mere..")
