 var en serie konflikter mellem 1337 og 1453 mellem , herskere over , og , herskere af om arveretten til den franske trone. Hver side trak mange allierede med ind i krigen. Det er en af de største og vigtigste konflikter i s , hvor fem generationer af konger fra to rivaliserende dynastier kæmpede om tronen til det største kongerige i . Krigen markerede både højdepunktet af og nedgang og udviklede stærke nationale identiteter i begge lande.
Efter den var Englands konge under den franske konge for rigets besiddelser i Frankrig. De franske konger bestræbte sig over århundrederne på at reducere disse besiddelser til kun området var på engelske hænder. Truslen om at konfiskere det hertugdømme havde været en del af fransk politik for at måle den voksende engelske magt, særligt når englænderne var i krig med , der var allieret med Frankrig.
Via sin moder, , var barnebarn af og nevø til , den sidste konge i den første linje af . I 1316 blev den vedtaget, så kvinder ikke kunne arve den franske trone. Da Karl 4. døde i 1328, kunne Isabella ikke kræve den franske trone selv og måtte derfor lade den gå videre til sin søn. Franskmændene afviste det og fastholdt, at hun ikke kunne overføre en ret, som hun ikke selv havde, til sin søn. Omkring 1328-1337 havde England accepteret Valois' arvefølge til den franske trone, men Philip 6.'s indblanding i Edvard 3.'s krig mod Skotland tillod, at Edvard 3. kunne genvinde kravet om den franske trone. Flere store engelske sejre i krigen - særligt ved , og - øgede udsigterne til en ultimativ engelsk triumf. Kongeriget Frankrigs store ressourcer udelukkede dog en total britisk erobring. De vigtige franske sejre ved (1429), (1450) og (1453) afsluttede konflikten i fransk favør, og England mistede endegyldigt størstedelen af sine områder på kontinentet. ("Læs mere..")
