 er en retning, der udviklede sig i 1970'erne, og som tager udgangspunkt i, at "kristne fortællinger" især i er det grundlæggende for den kristnes selvforståelse frem for opsummeringer eller sammenfatninger af trosindholdet i , og lovbud; disse kommer først efter at være indført af fortællingen. Som eksempel kan nævnes, at ville være uforståelig, hvis den ikke opfattes som en essens af hele forkyndelse.
Den kristne grundfortælling er den historie, hvori identificeres. Bibelen fremstår her som en samlet fortælleenhed, som én grundfortælling sammensat af flere enkeltfortællinger, omend det også her gælder, at det ikke er muligt at udlede den samlede opfattelse af Gud alene ved bibelfortolkning; også for Guds vedkommende bliver der forhold tilbage, som ikke lader sig udlede alene ved bibelforståelse. Gud er andet og mere end, hvad der har fundet vej til og udtrykkes i Bibelen. ("Læs mere..")
