Velodromcykling (även kallat bancykling) är en gren inom cykelsport, där loppen cyklas på velodromer. Dessa typer av banor har doserade kurvor för att kompensera cykelns sidkrafter vid kurvtagning. Speciella bancyklar används vid velodromcykling och kan ha olika profiler beroende på disciplin.

Historik 
Velodromcykling har funnits sedan 1870-talet. När cykling och tävling i denna sport uppstod använde man inomhusbanor byggda av trägolv som liknar de moderna banorna med doserade kurvor och två raksträckor. Fördelen mot landsvägscykling var att man kunde kontrollera antalet åskådare och ta betalt för inträde till velodromen, samt att man kunde träna och tävla året om. Utomhusvelodromer kunde vara byggda av trä, cement eller asfalt.

De främsta ändringarna inom sporten har skett i utrustningen och sättet man cyklar. Forskning kring lättmetaller (främst aluminium och titan) och plaster har hjälpt till att göra cyklarna lättare och styvare. På senare år har vindtunneltester bidragit till att göra cyklarna mer aerodynamiska. Professionella cyklister tränar i dessa tunnlar för att få fram en åkstil med så lite luftmotstånd som möjligt.

Velodromcykling har funnits med i OS-programmet sedan starten 1896 (dock ej 1912). För damer introducerades sporten vid OS 1988.

Discipliner 
Velodromcykling delas in i tre olika tävlingskategorier med 10 olika grenar.

Sprint/Tempo 
Sprint (även kallat tempo på svenska) är en tävlingsform som kräver en stark muskulatur och snabba ben då loppen oftast sträcker sig från 200 m till en kilometer. Loppen kan startas från en stillastående position eller med flygande start (föraren kommer med fart in mot startlinjen).

Individuell sprint  

Kvalificeringen sker oftast med en flygande start, och man kör 200 m i loppet där de snabbaste förarna går vidare in i nästa tävlingsomgång. Kvalet följs av en utslagsomgång där två förare tävlar mot varandra i en omgång på 2-3 varv runt velodromen. Förarna startar samtidigt bredvid varandra från stillastående position och måste förlita sig på sin snabbhet och list. De första varven brukar förarna köra sakta för att kunna ta en position bakom den andre föraren. Det är en fördel i den här grenen att ligga längst bak eftersom man då kan kontrollera loppet, göra skenattacker och lura den främre föraren att höja hastigheten. Med hjälp av banans doserade kurvor kan man snabbt få upp hastigheten på cykeln och sprinta in mot mållinjen. När hastigheten höjs kan den bakomvarande föraren dra nytta av minskat luftmotstånd som gör att man kan bygga upp en högre hastighet än den framförvarande och då köra om. Fenomenet kalls slipstream.

Lagsprint  
I lagsprint tävlar herrarna i två lag om tre förare i tre varv, damerna i lag om två förare i två varv. Lagen åker i en rak formation efter varandra, på vardera sida av velodromen. Varje förare i ett lag åker ett varv längst fram för att sedan köra ut mot sidan. Föraren som ligger först skapar i höga hastigheter ett undertryck bakom sig, som i sin tur ger lägre luftmotstånd för de som ligger precis bakom som då behöver använda mindre kraft för att uppnå samma hastighet. Inför det sista varvet åker den siste föraren i vardera lag ensam in mot sin mållinje.

Kilometerlopp 
Kilometerlopp är en individuell gren där man startar från stillastående position, och försöker komma i mål på snabbast möjliga tid. Herrarna kör 1000 m medan damerna kör 500 m.

Keirin  
 är en olympisk sprintgren där förarna kör en sträcka på ca 2 km (8 varv à 250 m, 6 varv à 333 m eller 5 varv à 400 m). Keirin kommer ursprungligen från Japan och kördes för första gången 1948. Grenen inkluderades i OS-programmet vid OS 2000 i Sydney.

Tre till nio förare tävlar i ett sprintlopp på 600–700 m. Loppet startas i en masstart och ordningen på förarna lottas innan start. Förarna åker bakom en farthållare de första 1400 m. Gradvis ökas hastigheten från 30 till 50 km/h (25 till 45 km/h för damer). Man får ej köra om farthållaren, och de sista 600–700 m (oftast två varv innan mål) tävlar man att komma in i mål först.

På grund av det höga luftmotståndet som den främste föraren utsätts för, kan denne inte hålla en tillräckligt hög hastighet under helt lopp utan att bli omkörd av bakomvarande förare med mer energi kvar i benen. Taktiska manövrar, positionering i ledet och rutin krävs för att kunna vinna ett keirinlopp. 

Under vissa lopp i Japan åker förare i grupper som representerar sina hemregioner. Dessa grupper kallas Line. Två typer av förare finns i dessa lines; förare med god uthållighet (kallas Senko) och förare med explosiva sprintkvalitéer (Oikomi). Senkos brukar köra längst fram i ledet för att bryta luftmotståndet medan Oikomis kör bak i ledet och väntar till rätt tillfälle att attackera och sprinta förbi sina motståndare.

Spel på keirin har funnits i Japan sedan 1948. 1957 grundades Nihon Jitensha Shinkōkai (NJS, Japanska Keirinförbundet) för att ordna en standard för spel på sporten. Förbundet ordnar med alla former av vadslagning och utrustning till förarna för att utesluta fördelar; alla cyklar och kringutrustning måste godkännas av förbundet och ha en NJS-stämpling.

Uthållighetslopp

Individuell förföljelse 
Två förare startar på vardera sida om velodromen och kör en sträcka som sträcker sig maximalt 4 km (3 km för damer). Målet är att hinna ikapp sin motståndare, eller komma in i mål på snabbast möjliga tid.

Lagförföljelse  
Två lag på fyra förare (tre för damer) startar på vardera sida om velodromen och kör en sträcka som sträcker sig maximalt 4 km (3 km för damer). Målet är att hinna ikapp motståndarlaget, eller komma in i mål på snabbast möjliga tid. Likt lagsprint använder man sig av slipstream och byter av den främste föraren efter ett varv för att kunna hålla en hög hastighet under en längre tid.

Poänglopp 
Vid poänglopp är målet att samla ihop så många poäng man kan under sprinter (oftast vart 10:e varv på en velodrom på 250 m) och ledda varv. Vinnaren är den föraren som efter loppet har samlat ihop mest poäng. Vid världsmästerskapet kör herrarna 40 km och damer 25 km.

Madison 
I madison kör upp till 18 lag om två förare ett stafettlopp med sprinter. En förare deltar aktivt i loppet under en kortare tid för att sedan bytas av mot sin lagmedlem. Sprintpoäng och körsträckan avgör vilket lag som vinner tävlingen. Madison brukar köras på en sträcka på 25–50 km.

Scratch 
I scratch-tävlingar kör upp till 24 förare över en sträcka på 10–20 km. Inga poäng räknas i grenen. Vid världsmästerskapet kör herrarna 15 km och damer 10 km.

Kombinationslopp

Omnium  

Omnium är en kombinationsgren där förarna måste behärska flera sorters discipliner av velodromcykling. Vinnare är föraren som har lyckats få ihop det mesta antalet poäng i samtliga grenar. Historiskt sett har olika grenar ingått i omnium och inför OS 2012 i London beslutade UCI att sex olika grenar skulle köras under två tävlingsdagar.

Sprintloppet i omnium skiljer sig från vanliga sprintlopp i den bemärkelsen att man räknar tiden för ett helt varv (till skillnad mot vanliga sprintlopp där man kör 200 m).

Elimineringsloppet är en gren där samtliga 24 förare kör samtidigt. Vartannat varv blir den siste föraren som korsar mållinjen eliminerad. Föraren som har passerat mållinjen först när det kvarstår två åkare i tävlingen vinner elimineringsloppet.

Tabellen visar programmet för omnium  vid olympiska spelen.

Videogalleri

Källor 

 UCI.ch UCI:s lista över tävlingsdiscipliner

Cykelsport