Transcriber: Reka Lorinczy
Lektor: Tímea Hegyessy
Bárdos András: Tüneményes nő jön.
Bocsánat, hogy így beszélek róla.
A szeretet hangján - de hát őszinte.
Rendkívül fontos dolog
és nektek is rendkívül fontos 
része kellene, hogy legyen -
vagy az is - az életeteknek,
hogy megtanuljatok történetet mondani.
Az emberek végül is történetekkel
informálják és szórakoztatják egymást.
Csenge tud történetet mondani,
ezt még ma be fogja bizonyítani.
Történetet is, mesét is, több nyelven is.
Jöjjön Csenge.
(Taps)
Once upon a time.
A beia una vet.
Cera una volta.
Es war einmal.
Egyszer volt, hol nem volt.
Mit szólnátok hozzá, ha azt mondanám, 
hogy mesemondók márpedig vannak.
Ha azt mondanám, hogy vannak 
olyan emberek a világban,
akik azzal keresik 
a mindennapi kenyerüket,
hogy városról városra, 
országról országra utaznak,
és történeteket mesélnek.
Hogy vannak olyan emberek,
akiknek a fejében száz meg ezer
különleges történet van,
és ezeket meg is tudják osztani másokkal.
Ha azt mondanám, 
hogy vannak olyan emberek,
akik a mesékkel gyógyítanak,
tanítanak, építenek.
Ha azt mondanám, ahogy ti 
egy mesemondót elképzeltek -
az Ezeregy éjszaka és a Grimm mesék,
és az összes többi nagy történet alapján -
az mind igaz.
Mesemondók márpedig vannak.
És én is az vagyok.
A világ összes története közül 
most a sajátomat mondom el.
Hogyan lesz valakiből mesemondó?
Ezt nagyon gyakran meg szokták kérdezni.
Az én történetem a családdal kezdődik.
Olyan családba születtem 
és olyan családban nőttem fel,
ahol nagyon sokat meséltek nekem,
szüleim, a nagyszüleim 
rengetegféle történetet.
Az egyik első mesemondó 
emlékem a hajmosás,
mert kiskoromban még ennél is 
hosszabb hajam volt.
Egy órába telt, mire rendesen 
meg tudtuk mosni.
Miközben a hajamat mosták, 
a szüleim meséltek nekem.
Arra is emlékszem, 
hogy halálosan meg voltam sértődve,
amikor kiderült, hogy a nagyapám 
nem Münchausen báró.
(Nevetés)
Hát mesélni, azt tudott.
Egy ilyen családban nőttem fel 
és persze rengeteget olvastam:
a görög mitológiát, az északi hősöket, 
az Istenek és harcosokat,
és mindenféle régi történetet.
És 14 éves koromra bárd akartam lenni.
Tájékoztattak róla, hogy ilyen
foglalkozás már nem létezik.
Úgyhogy régész lettem.
Már egyetemista voltam,
amikor felfedeztem a mesemondást.
Minden mesében, minden történetben 
eljön az a pillanat,
amikor egy esemény 
vagy egy véletlen találkozás
a főhőst kibillenti az otthon 
nyugalmából és útnak indítja.
Még emlékszem arra a nyári napra, 
amikor a számítógép előtt ültem
és egy mese után kutattam.
Valahogy rábukkantam egy honlapra,
ahol mesemondók szerepeltek.
Igazi, ma élő, hivatásos mesemondók.
Teljesen megdöbbentem rajta, 
hogy a mai világban létezik még olyan,
hogy valaki hivatásos mesemondó.
Elkezdtem utánanézni a dolognak,
és találtam az interneten 
egy levelezőlistát,
ahol a világ minden táján élő mesélők 
osztották meg egymással a gondolataikat.
Küldtem nekik egy levelet,
melyben ezt írtam:
"Sziasztok, itt vagyok Magyarországon.
Mesemondó szeretnék lenni.
Régóta szeretem a meséket,
de nem tudtam, hogy van ilyen foglalkozás.
Ti mit csináltok? Ti hogy csináljátok?
Ti hol éltek? Hogyan? És egyáltalán?
(Nevetés)
Másnap reggelre tele volt a postaládám 
emailekkel a világ minden tájáról.
50-60 levelet kaptam egy éjszaka alatt.
Mesemondók üdvözöltek.
"Szia! Örülünk, hogy írtál nekünk. 
Olyan jó hallani rólad.
Magyarországról nem ismerünk 
senkit, aki meséket mond."
Mindenki nagyon kedves volt velem.
A leveleken keresztül 
elkezdtek engem tanítani.
Én meg elkezdtem mesélni.
Teljesen találomra küldtem néhány
levelet múzeumoknak, meg könyvtáraknak,
hogy hátha valakinek van 
szüksége egy mesemondóra.
Voltak, akik meghívtak,
és elkezdtem mesélni.
Aztán eljött az a pillanat, amikor én is 
útnak indulhattam, mint a mesék főhősei.
A Kellner Alapítvány jóvoltából 
kaptam egy ösztöndíjat,
hogy egy évet Amerikában tanulhassak.
Ez volt az én világraszóló lehetőségem.
Ez az egy év nagyon sokat tanított nekem.
Van egy mese, egy nagyon régi 
kínai történet, ami arról szól,
hogy élt egyszer régen egy császár,
aki a Sárkány jegyében született 
és rajongott a sárkányokért.
Azt szerette volna, ha valaki fest neki 
egy hatalmas képet a tökéletes sárkányról.
Sorba álltak a festők a palota előtt,
és mindenki megpróbálta 
a tökéletes sárkányt lefesteni,
de senkinek nem sikerült.
A végén jelentkezett a császár 
palotájában egy fiatal fiú,
és azt mondta, hogy hajlandó 
megfesteni a tökéletes sárkányt,
de egy év haladékra van szüksége.
A császár egy évig etette, itatta a fiút,
kapott szobát a palotában.
Kapott mindent, ami a festéshez kell.
Amikor az egy év lejárt, a fiú megjelent 
a császár színe előtt egy üres vászonnal.
A császár éktelen haragra gerjedt 
és kérdőre vonta a fiút:
"Egy évig etettelek, itattalak, ruháztalak
és vártam a tökéletes sárkány képét,
és ideállítasz nekem egy üres vászonnal?"
És a fiú azt mondta, hogy még két perc 
hátra van az egy évből.
"Mondd el nekem felséges császár, 
hogyan képzeled el a tökéletes sárkányt?"
Miközben a császár magyarázta,
hogy a tökéletes sárkánynak 
milyenek a szemei,
milyen a színe és milyenek 
a karmai és a formája,
a fiú két perc alatt megfestette 
a tökéletes sárkány képét.
A császár elcsodálkozott, és azt mondta:
"Igen. Pontosan erre gondoltam. 
Ez az én sárkányom.
De áruld el nekem,
miért kellett egy évig várnom,
hogyha most festetted meg két perc alatt?"
"Azért felséges császárom -
mondta a fiú -
mert egy évembe került megtanulni,
hogyan kell két perc alatt
sárkányt festeni."
(Nevetés)
Ez a történet több szempontból is 
igaz arra, amit a mesemondók csinálnak.
Először is nagyon hosszú idő megtanulni,
hogyan kell egy mesét jól elmondani,
és én ezt nagyon sokáig tanultam 
és még mindig tanulom.
Másrészt azért is, mert a tökéletes mese
mindig abban a pillanatban készül
a közönség segítségével,
amikor a mesemondó elkezdi mondani,
és látja az arcokat, a közönség reakcióit.
Így születik meg minden mese, 
minden egyes alkalommal,
újra és újra, amikor elmesélem.
A másik nagyon érdekes élményem
az Óperencián túl volt,
mert egy nagyon barátságos 
közösség ez a mesemondó világ.
Akárhova utaztam, valakinek 
az ajtaja mindig nyitva állt,
mindig volt egy mesemondó,
aki azt mondta:
"Gyere, adunk neked szállást, 
etetünk, itatunk,
csak gyere és látogass meg minket."
Akárhova utazok a világban még mindig
van egy mesemondó a környéken,
aki szeretettel fogad és bemutatja nekem
az ő országát és az ő világát.
Rájöttem Amerikában,
hogy ezért a sok kedvességért 
és a vendégszeretetért cserébe
csak egy dologgal tudok fizetni.
Van egyetlenegy nemzetközi valuta,
amivel vissza tudom fizetni
ezt a sok jóságot, amit kaptam:
a magyar mesék.
Angolul és spanyolul mesélek 
külföldön magyar népmeséket.
Ilyenkor mindig az első kérdés, 
amit meg szoktak tőlem kérdezi:
"Hogyan fordítja le az ember azt, 
hogy Hétszűnyű Kapanyányimonyók?"
(Nevetés)
Hát sehogy.
Magyarul szoktam a neveket 
használni a mesékben,
mert a külföldi közönség nagyon szereti 
hallani, hogyan hangzik a magyar nyelv.
Ezért sok részletet magyarul 
szoktam hagyni a mesékben.
Mint az egyszer volt, hol nem voltot is. 
Azt nem kell lefordítani.
Mindenki tudja, 
hogy egy mese hogy kezdődik.
Hatalmas élmény volt látni, hogyan
reagálnak külföldiek a magyar mesékre.
Nem tudják, 
mi az a kacsalábon forgó palota.
Tíz percig nevettek rajta, 
amikor elmagyaráztam nekik,
hogy van egy palota, ami kacsalábon forog.
(Nevetés)
Nem ismerték a többfejű 
sárkányok fogalmát.
Az exponenciálisan növekvő fejű 
sárkányok fogalmát végképp nem.
(Nevetés)
Mindig nagyon meglepődtek rajta,
amikor egyre több feje
lett a sárkányoknak.
Hatalmas dicséreteket 
kaptak a magyar mesék.
Nemcsak népmeséket meséltem, 
hanem irodalmi történeteket is.
Van például egy félig népmese, 
félig irodalmi novella.
Jókainak "Az istenhegyi 
székely leány" című története.
Többször is meséltem Amerikában,
és olyan visszajelzéseket kaptam, 
hogy hát ezt Shakespeare megirigyelné.
Ezt jó érzés hallani,
hogy a külföldi emberek is ennyire
élvezettel hallgatják a magyar meséket,
és ennyire tetszenek 
nekik ezek a történetek.
Egy év után hazatértem.
Vannak olyan mesék a világ kultúráiban,
ahol a mesehős egy nagyon rövid
időt tölt egy másik világban utazva.
Amikor hazatér rájön,
hogy idehaza évszázadok teltek el.
Olyan mesék is vannak, amikor a főhős
nagyon hosszú időt tölt valahol máshol,
és amikor hazatér, azt látja, 
hogy itthon egyáltalán nem telt el idő.
Azt hiszem, hogy erre a tapasztalatra 
mind a kettő igaz.
Amikor a főhős hazatér,
akkor vissza kell illeszkednie 
abba a világba, ahonnan elindult.
Elkezdtem mesemondóként dolgozni.
Nagyon sok helyre hívtak fellépni.
Nagyon örültem neki, hogy múzeumokban,
iskolákban, könyvtárakban 
szükség van a mesemondásra.
Nagyon jó volt az is,
hogy amikor mesemondók 
a világnak ezen a részén jártak,
akkor megkerestek engem:
"Szia, Magyarországra jövünk,
megmutatod nekünk Magyarországot?
Megmutatod nekünk,
hogyan élnek a magyar emberek?"
Mindig szívesen fogadtam őket.
Hiszen ők is szívesen fogadtak engem,
amikor én utaztam.
Részt vettem mindenféle 
fesztiválokon, konferenciákon.
Rengeteget rendeznek 
a világ más országaiban,
Nemzetközi Mesemondó 
Fesztiválokat és konferenciákat.
Van egy Európai Mesemondó Szövetség is,
ahol jelen pillanatban én vagyok 
az egyetlen magyar mesemondó.
Rengeteget lehet tanulni egymástól.
Hogy néz ki egy mesemondó munkanapja?
(Nevetés)
A mesemondás mögött rengeteg munka van.
Amikor nem éppen egy fellépésen vagyok 
és mesélek, akkor is dolgoznom kell.
Bár ez nem szokott látszani kívülről.
Az emberek azt látják,
hogy könyveket bújok
vagy a számítógép előtt ülök.
Egy mese elkészítése hosszú folyamat.
Először megtalálok egy történetet,
ami tetszik, ami hozzám szól, 
ami a szívemhez közel áll.
Egy könyvben, az interneten 
vagy egy másik mesemondótól hallom.
Az írott mesékkel az a helyzet -
ahogy a mesemondók szokták mondani -
hogy az írott mese az egy mirelit áru.
Azt ki kell olvasztani, 
hogy az egy élő dolog legyen.
Nem szöveget tanul meg az ember, 
amikor meséket mond, hanem egy történetet.
Ezt mindig újra kell alkotni.
Hogyha megvan egy történet, ami tetszik, 
akkor nekiállok és dolgozok vele.
Zenéket hallgatok, amiktől olyan 
hangulatom lesz, ami illik a történethez.
Átgondolom többször, megnézem a hátterét.
Nagyon fontos, hogy egy mese 
sem lóg a levegőben önmagában.
Minden történetnek van 
egy kulturális háttere,
amit muszáj ismernie egy jó mesemondónak.
Meg lehet nézni, hogy egy történetnek 
hányféle variációja van.
Vannak olyan mesék - 
mondjuk a Szépség és a Szörnyeteg,
vagy a Hamupipőke, 
vagy bármelyik híres meseforma,
aminek rengeteg variációja
létezik a világ minden táján.
Ha az ember sokat olvas, 
akkor elkezdi érezni,
hogy mi az, ami ezekben a mesékben közös,
és mi az, ami egy általános
értéket képvisel.
Amikor úgy érzem, hogy készen áll a mese,
akkor bele kell ugrani a mélyvízbe 
és el kell kezdeni közönségnek mesélni,
mert a közönség fog nekem segíteni abban,
hogy ez a mese, hogy működik és mitől jó.
Mi az, aminek benne kell lennie.
Aztán elkezd az ember fellépésekre járni.
Nagyon sok helyre lehet a meséket elvinni.
Mesemondásról azt kell tudni,
hogy a magyar szó nem fedi le
teljesen a valóságot.
Ezt story telling-nek [történetmesélésnek]
szokták hívni angolul.
A "story", a történet, 
sokkal többet foglal magába,
mint csak a népmeséket, 
a mítoszokat és a legendákat.
"Story" minden, amit az emberek mesélnek.
A mesemondás azért fontos,
mert az embereknek,
mindenkinek a vérében van,
hogy történeteket meséljen.
Amikor este hazaérsz a munkából,
és megkérdezik tőled otthon:
"Szia! Mesélj, milyen napod volt?"
Az is "story telling".
Vagy amikor a nagyszüleim 
mesélnek a gyerekkorukról.
Nagyon sokféle történet van, 
amit el lehet mondani.
Az a lényeg, hogy elmondjuk őket,
hogy meséljünk.
Nagyon meglátszik, és nem csak 
a gyerekeken, hanem a felnőtteken is,
hogy ki az, akinek meséltek, 
akinek mesélnek.
Volt olyan fellépésem,
hogy egy másodikos osztálynak meséltem.
A gyerekek mindig imádják a meséket, 
nagyon hálás közönség.
De volt köztük egy kisfiú,
aki hatalmas, csillogó szemekkel figyelt 
és gyakorlatilag nem lélegzett.
(Nevetés)
A mesemondás végére komolyan féltem tőle, 
hogy szegénynek valami baja lesz.
Utána mondta el nekem az osztályfőnökük,
hogy ez a kisfiú most hallott 
életében először mesét.
Hét éves volt.
A szülei úgy gondolták, hogy a mesék 
gyengébbé teszik az embert.
Hogy felesleges időpazarlás,
mert a gyerekeknek is komoly
dolgokkal kellene foglalkozniuk.
Ez a tapasztalat engem nagyon megrázott.
Én úgy gondolom, hogy a mesékből 
nagyon sok mindent lehet tanulni.
Van egy kedves mesemondó barátom, 
Hot Armstrom, aki Svédországban él.
Neki van egy ilyen mondása:
"A mesemondás az oktatás svájci bicskája."
A mesék minden tantárgyhoz kapcsolódnak.
Mindenhez, amit az iskolában
tanulhat az ember,
ahhoz lehet történeteket találni.
Vannak ilyen projektek 
a világ más országaiban,
hogy különböző népmeséket 
vagy mítoszokat használnak
a környezettudatosság tanítására,
vagy a történelemhez, 
ami a történetek folyamata.
Nagyon sok mindenre lehet 
a meséket használni.
Egy jó mesemondó mindig 
megtalálja azt a történetet,
ami pont abban a helyzetbe, annak 
a közönségnek, ahhoz a témához tökéletes.
De nem kell feltétlenül hivatásos 
mesemondónak lenni ahhoz,
hogy valaki történeteket mondjon.
Az a lényeg, hogy hatalmas különbség
van a mesélés és az olvasás között.
A mesélés szemtől-szembe élőben zajlik.
Nem lehet semmiféle más
közvetítő dologgal összekapcsolni,
mert az attól él, hogy egyszeri,
és abban a pillanatban ott van
a hallgató és a mesemondó is.
Ez egy olyan élmény, amiből egyre 
kevesebb van a mai világban.
Egyre nagyobb szükség lenne rá.
Nagyon sokszor meg szokták nekem
köszönni a fellépéseim után,
hogy milyen szép meséket olvastam.
És nincs könyv a kezemben, 
még a közelemben sincsenek könyvek.
Az emberek egyszerűen nem ismerik már 
azt a fogalmat, hogy mesemondás.
Mindenkinek az jut eszébe, 
hogy meséket csak olvasni lehet.
Ami nem igaz.
A mesék azok élnek körülöttünk.
Mi is a saját életünket történetek 
formájában gondoljuk el,
és úgy emlékszünk rájuk.
Vagy nem emlékszünk például egy dátumra,
hogy három évvel ezelőtt 
melyik napon történt,
de arra emlékszünk, hogy volt 
az a bizonyos szülinapi parti.
Az emberek így gondolkodnak.
Nagyon fontos, hogy a hagyományos
történeteket is megőrizzük.
Én személy szerint azért szeretek 
hagyományos történeteket mesélni,
mert érzem azt,
hogy ezeket már évszázadokkal
előttem is mesélték az emberek.
És ez nekem egy jó érzés.
A mesemondók így dolgoznak.
Megtanulnak rengeteg történetet 
és viszik őket magukkal mindenhova.
Miközben utaznak, kicserélik
egymással a történeteiket.
Gyűjtenek élményeket és tapasztalatokat.
Ez nagyon fontos része a mesemondók 
munkájának és az utazásnak.
Azok az élmények és tapasztalatok,
amiket az ember összegyűjt,
azok hozzáadnak a mesékhez.
A mesék színesebbek lesznek 
és élvezetesebbek.
Én is jobban átérzek egy olyan
történetet, aminek jártam a helyszínén.
Ha jártam olyan országban, 
ahol az a történet játszódik.
Ha ismerem azt a kultúrát, ahonnan jött.
A mesemondás így kapcsolódik
össze az utazással.
Azt hiszem, hogy a mondandóm annyi lenne,
hogy mesemondók márpedig vannak.
Mindig meg szokták tőlem kérdezni:
"Van még egy nagyon fontos kérdés -
amiről ebben az előadásban
még nem esett szó -
meg lehet élni a mesélésből?"
(Nevetés)
Nekem az a kérdésem: 
vajon meg lehetne élni nélküle?
Köszönöm szépen.
(Taps)
András: Picit szégyellem, 
hogy ilyen tucat a gondolkodásom,
de amikor mi találkoztunk, 
nekem is ez volt az első kérdésem.
(Nevetés)
Csenge: A legtöbb embernek 
ez az első kérdése.
András: Igen, de a valódi választ 
nem kaptuk meg.
Mindegy, nem kérdezem meg.
Csak egyetlen egy kérdés, 
hogy egy közönség előtt az a jó mese,
amiről azt lehet gondolni, 
hogy a közönség arra rezonálni fog?
Valami olyan kérdésre válaszol, 
ami a közönségnek fontos?
Csenge: Igen.
(Nevetés)
András: Jó, köszönöm.
Csenge: Úgy néz ki, hogy elmegyek 
egy fellépésre és adnak egy témát.
Mondjuk, hogy meséljek adventi meséket, 
úgyis jön ennek a szezonja.
Felkészülök öt mesével, 
odaállok a színpadra,
és ránézek a közönsége 
és azt mondom: "Na, nem."
És előhúzok egy teljesen más történetet,
mert ahogy rájuk néztem úgy érzem,
hogy nekik ez most tetszeni fog.
András: Elmondom, miért kérdeztem.
A kínai mesével kapcsolatban 
eszembe jutott az,
hogy Magyarországon és máshol is 
nagyon nehezen értik meg az emberek,
hogy miért olyan drágák a gyógyszerek.
Hogyha vesz az ember egy fiola gyógyszert,
abban van 12 tabletta,
és akkor miért adtam én ezért 30 eurót,
amikor nyilvánvaló, 
hogy az a pici kis tabletta
az nem kerülhetett többe egy eurocentnél.
Az teljesen kizárt.
Ez egy valódi kérdés, valódi dilemma.
A válasz pedig az,
hogy igen, a második tabletta 
az már valóban egy eurocentbe került.
De az első az egymilliárdba.
Ez a történet remek választ ad erre
a kérdésre. Hogyha nem baj, ellopom.
Csenge: Nyugodtan.
András: Csenge, nagyon szépen köszönjük.
Csenge: Köszönöm szépen.
(Taps)
