Csillaghamu
A Nap a legközelebbi csillag.
Egy ragyogó gázgolyó, ami a hője
miatt fénylik, mint egy vörösen izzó liliom.
A felszín, ahogy mi azt a látható
fény határain belül látjuk, úgy 6000 fokos,
de rejtett belsejében, a nukleáris kemencében,
ahol valójában a napfény keletkezik,
úgy 16 millió fokos hőség uralkodik.
Ezt az összes tajtékzó energiát a Nap belseje hajtja,
ami úgy 600millió tonna hidrogént alakít át héliummá
- minden másodpercben.
A Nap egy hatalmas fúziós reaktor,
amibe egy millió Föld is beleférne.
Szerencsénkre 150millió kilométeres távolság
biztonságában helyezkedik el tőlünk.
A csillagok végzete az, hogy összeomoljanak,
de különböző sorsuk felé vezető útjaikon minden
csillagnál beköszönt egyfajta.. halál előtti előérzet..
a végső gravitációs összeomlás
előtt a csillag megremeg
és rövid időre önmaga groteszk paródiájává duzzad.
Utolsó leheletéből vörös óriássá válik.
Úgy ötmilliárd év múlva beköszönt majd
egy utolsó tökéletes nap a Földön..
aztán a Nap lassan megváltozik,
és a Föld elpusztul..
A Nap hidrogén üzemanyagkészlete korlátolt.
Mikor majdnem az egész átalakult már
héliummá a Nap belseje tovább omlik.
Magja magasabb hőmérséklete
tágulásra készteti a Nap külsőbb részeit,
és a Föld lassan felmelegszik,
végül az élet kioltódik,
az óceánok elpárolognak és felforrnak,
majd a légkörünk elszökik az űrbe.
A Nap egy felfújt vörös óriás csillaggá válik,
mi betölti az eget, s elnyeli Merkúrt és Vénuszt,
és talán a Földet is.
A belső Naprendszer immár a Nap gyomrában fog lakni.
De talán akkorra már leszármazottjaink
elutaztak valahová máshova.
Végső haláltusájában a Nap lassan lüktetni kezd.
Akkorra a magja olyan forró lesz, hogy
ideiglenesen héliumot alakít majd szénné:
A mi időnk nukleáris fúziójának
hamuja azzá az üzemanyaggá válik,
ami majd élteti a Napot élete végében,
a vörös óriás fázisban.
A Nap akkor elkezdi levetni külső atmoszférája
kérgeinek egymásutánját az űrbe,
betöltve a Naprendszert egyfajta kísértetiesen parázsló gázzal,
egy csillag kifelé tartó szellemével.
Talán a Nap tömegének fele is elvész ily módon.
Máshonnan nézve, a Naprendszerünk úgy fog kinézni,
mint a Lant csillagkép Gyűrűs-ködje.
A Nap atmoszférája szappanbuborék
módjára fog kifelé terjedni
és az egész közepén egy fehér törpe lesz majd,
a Nap leleplezett forró magja,
minek nukleáris üzemanyaga elfogyott,
így lassan lehűlőfélben van,
hogy egy hideg, halott csillaggá váljon.
Ilyen egy közönséges csillag élete:
Egy gázfelhőben születik,
sárga napként nő fel,
vörös óriásként hanyatlik,
és fehér törpeként hal ki,
melyet egy gázköpönyeg takar el.
A Kozmosz eleinte csupa hidrogén és hélium volt.
A nehezebb elemeket vörös óriások és
szupernóvák készítették, majd lőtték ki az űrbe,
ahol csillagok és bolygók
újabb generációi alapjául szolgáltak.
Csillagunk valószínűleg egy 3. generációs csillag.
A hidrogén és a hélium kivételével a Nap és a Föld
minden atomja korábbi csillagokban szintetizálódott.
A szilícium a kövekben, az oxigén a levegőben,
a szén a DNSünkben, az arany a bankjainkban,
az uránium az arzenáljainkban
mind fényévek ezreinek és évek
milliárdainak távlatában keletkeztek.
A bolygónk, a társadalmunk és mi magunk is
csillagok hamujából épülünk fel.
A csillagok élete és halála elképzelhetetlenül
távolinak látszik az emberi tapasztalattól.
Ennek ellenére a legszorosabb értelemben
kapcsolódunk az életciklusaikhoz:
A minket alkotó anyag is vörös óriás csillagokban
keletkezett réges-rég és messzi távol.
Egy szál fű - ahogy Walt Whitman mondta -
a csillagok életútjának gyümölcse.
A Naprendszer kialakulását talán egy
közeli szupernova robbanás idézte elő.
Miután a Nap bekapcsolt az
ultraibolya sugarai a Föld légkörébe hullottak,
a melege villámokat szült és eme energiaforrások
az élet keletkezésének szikrái voltak.
A növények betakarítják a napfényt:
napenergiát kémiaivá alakítanak.
Mi és a többi állat a növényeken élősködünk,
szóval mindannyian napenergiával működünk.
Az élet evolúcióját mutációk hajtják,
amikért részben a természetes
radioaktivitás és kozmikus sugárzás felelnek,
amik részben a több ezer fényévre lévő,
óriási csillagok haláltusájából erednek.
Gondolj a Napunk az arcodat egy
felhőtlen nyári napon melegítő hőjére:
150millió kilométer távolságból
is megismerjük erejét.
Mit éreznénk forrongó, fénylő felszínén,
vagy nukleáris tűzből álló szívébe mártva?
Ennek ellenére a Nap
egy hétköznapi, középszerű csillag.
Őseink imádták a Napot
és nem is voltak oly bolondok:
érthető a Nap és a csillagok nagyra becsülése,
hiszen gyermekeik vagyunk.
Tanúi voltunk a csillagok életciklusának:
Megszületnek, felnőnek, majd elpusztulnak.
Ahogy telik az idő egyre több fehér törpe,
neutroncsillag és fekete lyuk lesz.
A csillagok maradványai
felhalmozódnak ahogy a korok továszállnak.
De a csillagközi űr is egyre gazdagabb
lesz a nehezebb elemekből,
amikből csillagok, bolygók, élet
és értelem új generációi születhetnek.
Egyetlen csillag befolyásolhat egy fél galaxissal
arrébb lévő világot akár egy milliárd évvel később is.
A Tejutat egy anyagkoszorú veszi körbe,
minek részei gömbhalmaz nevű csillagcsoportulások is,
melyekben akár milliónyi öreg csillag is lehet.
A gömbhalmazok közepén és galaxis magjában
talán masszív fekete lyukak vannak,
a jövőbeli felfedezés tárgyai.
Mi, itt a Földön csodálkozva bámuljuk a
huszonnégyóránkénti visszatérését egyetlen napunknak,
de egy távoli gömbhalmaz csillaga
körül keringő bolygóról nézve
egy még dicsőségesebb hajnal virrad:
Nem egy napfelkelte,
hanem egy galaxiskelte
- egy 400millió nappal aranyozott reggel,
a Tejút felkelte.
Egy óriási spirális alakzat, mely összeomló gázfelhőkből áll,
és sűrűsödő bolygórendszerekből,
fényes szuperóriásokból, stabil középkorú csillagokból,
vörös óriásokból, fehér törpékből, planetáris ködökből,
szupernóvákból, neutroncsillagokból,
pulzárokból, fekete lyukakból,
és - minden okunk megvan feltételezni -
más egzotikus dolgokból, amiket még nem fedeztünk fel.
Egy ilyen, a Tejút lemeze fölött magasló bolygóról
tisztán látszana, hogy
a csillagok atomjaiból épülünk fel,
hogy az alkotóanyagunkat és formánkat a
Kozmosz szabta, melynek mi is részei vagyunk.
