Aina välillä tulee vastaan kokouksia, joissa on pakko miettiä, olenko saanut huomaamattani aivovaurion vai ovatko muut läsnäolijat menettäneet järkensä. Kuullessani muiden puhuvan sujuvasti ”strategisten tahtotilojen määrittelystä”, ”toimintaprosessien omistajuudesta”, ”visiopohjaisesta johtamisesta”, ”klusteritasoisesta skenaariotyöskentelystä” ja ”innovaatiokeskittymänä etabloitumisesta” olo on orvompi kuin pirulla Kalajoen markkinoilla.

Elämme ”strategiatyöksi” kutsutun puuhastelun kulta-aikaa. Satojen vuosien ajan strategialla tarkoitettiin oppia sodan voittamisesta. 1950- ja 1960-luvuilla käsite omittiin liikkeenjohdon teorioihin, joissa alettiin puhua pitkän tähtäimen suunnitteluun ja tavoitteiden asettamiseen perustuvasta strategisesta johtamisesta. 1980-luvulta alkaen nämä ideat kulkeutuivat myös julkiseen hallintoon.

NYT OLLAAN tilanteessa, jossa kaikilla itseään kunnioittavilla organisaatioilla ja niiden alaorganisaatioillakin pitää olla oma strategiansa. Yritysten lisäksi myös puolueilla, kunnilla, seurakunnilla ja kansalaisjärjestöillä on oma ”strategiaprosessinsa”, jossa pohditaan ”kriittisiä menestystekijöitä”, ”ydinkompetensseja”, visioita, missiota ja arvoja, ja jonka tulokset sitten ”toiminnallistetaan”, ”jalkautetaan” ja ”implementoidaan”.

Jatkuu mainoksen jälkeen Mainos päättyy

Tosiasiassa suurimmalla osalla näistä linjauksista on hyvin vähän tekemistä strategian kanssa. Toiminnan ohjaamisen sijaan niiden tavoitteet ovat aivan muualla. Enemmän kuin mitään muuta ne ovat sisäistä ja ulkoista propagandaa, organisaation itsetunnon kohottamisen, imagon kiillottamisen ja olemassa olevan tilanteen oikeuttamisen välineitä.

Esimerkiksi kuntastrategiat eivät ole juuri muuta kuin kapulakielisellä sanahelinällä silattuja todellisuuspakoisia haavekuvia siitä, millaisena kunnat haluaisivat itsensä nähtävän. Yliopistojen strategioissa taas kansainvälisesti tunnetut johtavat huippuosaajat operoivat monialaisilla tavoiteulottuvuuksilla globaaleihin innovaatioekosysteemeihin verkottuen.

Esimerkkiä asiassa on näyttänyt hallitus tilaamalla erilaisia kukoistuksen käsikirjoituksia ja kestävän kasvun malleja maan onnellisen tulevaisuuden tiekartaksi. Kun poliittisen päätöksenteon tueksi on tarjolla sellaisia viisauksia kuin ”askel hyvinvointiyhteiskuntaan 2.0 voidaankin ottaa vain hyvinvointivaltion 1.0 perustalta” ja ”kestävästi menestymiseksi on olennaista pystyä kehittämään ja hallitsemaan globaalin arvoverkoston korkean arvonlisäyksen kohtia”, voi Suomen pelastaminen kuitenkin osoittautua odotettua työläämmäksi.

TOISTAISEKSI NÄKYVIN tulos julkisten organisaatioiden strategiatyöstä on ollut pöyristyttävä suomen kielen raiskaaminen. Käsittämättömän kielen takaa ei löydy korkeampia oivalluksia vaan ajattelun yhtäläistä epäselvyyttä tai suoranaista puuttumista. Prosessin pyörittämisestä on tullut lopputulosta tärkeämpää ja strategiapalaverien ilmassa leijuu tömäkkä pollenpökäleen tuoksu.

Nykyisessä muodossaan julkisten organisaatioiden strategiatyöstä suurin osa on niiden varsinaisten tehtävien hoitamisen kannalta ajanhukkaa ja kansakunnan resurssien hukkaamista. Kun imagokikkailua ja bullshit-bingoa kutsutaan strategiaksi, yksinkertaisista asioista tulee monimutkaisia ja monimutkaisista näennäisen selkeitä.

Strategia on työkalu, ei päämäärä. ”Vaikka strategia olisi kuinka kaunis tahansa, on hyvä aina välillä vilkaista myös tuloksia”, neuvoi jo Winston Churchill.

Markku Jokisipilä

Kirjoittaja on valtiotieteiden tohtori ja poliittisen historian tutkija.