Da nyheden om, at den skandaleramte københavnske borgmester Anna Mee Allerslev ville trække sig fra politik, tikkede ind på redaktionen bag Tæt på sandheden onsdag den 25. oktober, havde de allerede skrevet et indslag om sagen. Nu kunne det ikke bruges i lyset af den dramatiske drejning. Så hvad skulle de gøre? Tiden var knap.

Det blev besluttet, at Jonatan Spang og redaktionens yngste komiker, Kasper Stensgaard Nielsen, begge skulle tage ind til pressemødet samme dag. De skulle stille hvert sit spørgsmål, der refererede til Allerslevs efter manges mening pinlige valgvideo, hvor hun slog vejrmøller og svarede på pseudo-personlige spørgsmål om hendes yndlingsserier, spisevaner og den slags. Hvordan det skulle bruges i programmet, måtte de finde ud af bagefter.

Ved pressemødet spurgte de så om Allerslevs forhold til henholdsvis frysemad og tv-serierne Game of Thrones/Sex and the City. Allerslev fangede straks referencen til sin valgvideo og svarede muntert tilbage. Det tog i alt 39 sekunder. Resten af tiden stillede de fremmødte journalister varianter over de samme få spørgsmål, og der kom ikke rigtig nye ting frem på mødet.

“Jeg havde ikke i min vildeste fantasi forestillet mig, at nogle ville blive sure over det,” fortæller Jonatan Spang i dag. “Der var ingen derinde, der sagde noget til det. Heller ikke bagefter. Stemningen var fin, ingen sure miner eller skulende blikke. Så jeg regnede med, at alt var i orden. Men efter jeg kom hjem, begyndte folk at ringe, og Twitter sprang i luften.”

I det næste døgn var Jonatan Spang målet for en debat blandt journalister, redaktører og endda politikere, der syntes, at satireholdet var gået over stregen. Indvendingerne gik for det første på, at de forstyrrede journalisternes arbejde i en alvorlig sag med deres fjollede spørgsmål, for det andet, at det var respektløst over for borgmesteren, og for det tredje, at det ikke var spor sjovt.

“Den indvending, som var mest forståelig, var, at det var synd for Anna Mee. Og på et tidspunkt under shitstormen begyndte jeg at tvivle på, om jeg faktisk havde gjort noget forkert. Men hun gik selv ind i debatten efter et døgn og sagde, at hun ikke var spor ked af det. Og så kunne jeg slappe af igen.”

Der var kun én måde at tackle situationen på: Det indslag skulle virkelig blive sjovt. Det skulle gøre forhåndskritikerne til skamme. Især dem, der mente, at det ikke var sjovt.

“Det mærkelige var jo, at de også havde en mening om, at det ikke var sjovt, at de kunne bedømme et satireindslag på baggrund af de to spørgsmål, vi stillede. Det svarer til, at jeg gik hen til en af journalisterne, hev blokken ud af hånden på ham og sagde: ‘Det er en dårlig artikel’ ud fra hans stikord.”

Søndag den 29. oktober blev programmet sendt, og den omfattende medieomtale gav et markant større seertal end hidtil, hvor opmærksomheden om programmet havde været til at overse. Hvad havde de nu fundet på? Selve indslaget fokuserede direkte på medierne. Det tog fat i shitstormen og viste, hvilke spørgsmål de ‘rigtige’ journalister så stillede – især gentagne hypotetiske spørgsmål om, hvad hun ville gøre, hvis hun blev valgt alligevel.

Det blev efter de flestes mening et vellykket indslag, og selv en af de markante kritikere, Berlingske-redaktør Tom Jensen, måtte på Facebook indrømme, at det faktisk var meget sjovt.