Hon är den ledamot från Västernorrland som suttit längst i riksdagen, hon är riksdagens förste vice talman och hon kommer, med största sannolikhet, att bli talman i den händelse det blir ändrade maktförhållanden i rikets lagstiftande församling i höst. En gång i tiden var hon också en het kandidat till att bli justitieminister i Göran Perssons regering, men hennes agerande i frågan om samkönade pars rätt att adoptera – i kombination med att en yngling ur sosseadeln vid namn Bodström dök upp – bidrog säkert till att det inte blev någon statsrådskarriär.

Susanne Eberstein sliter dock oförtrutet vidare, för tillfället med talmansposten som främsta mål, och är en riksdagsledamot som överraskar mer än vad många tror vid första anblicken. Hon är nämligen, trots snart 20 år i riksdagen, mer jurist än politiker.

Hennes uttalande om samkönade pars rätt att adoptera hade kunnat döda hennes politiska karriär redan i september 1999, då hon i Expressen lät meddela att "Man kan inte chansa. Det är som att släppa ut ett lösningsmedel och säga: Det är ingen som vet om det här är livsfarligt. Men vi släpper ut det och ser vad som händer." Men trots massiv kritik pudlade inte Eberstein, utan beklagade bara om folk tagit illa vid sig och förklarade att hon ville se en ordentlig utredning och att frågan skulle belysas från flera håll.

Hennes envetna kamp för att begränsa polisers rätt till meddelarfrihet – något hon motionerat om i flera år – har hon motiverat med att polisens grundlagsskyddade rätt att anonymt tala med medier försvårar utredningsarbetet.

Och när hon i lördagens Tidningen Ångermanland, i en krönika på den socialdemokratiska ledarsidan, fick chansen att lägga ut texten om avlyssning konstaterade hon kallt att Tysklands förbundskansler Angela Merkel nog fick räkna med att bli avlyssnad om hon nu använde sig av en vanlig mobiltelefon och att avlyssning är ett bra verktyg både för polisen och FRA. Givetvis med tillägget att man "måste alltid följa de lagar vi har".

Med tanke på att Susanne Eberstein verkat i ett politiskt system som det svenska, där politik alltid trumfar juridik, och dessutom i ett parti som tagit på sig att leda arbetet med att hålla juridiken på mattan – "Författningsdomstol? Vafalls? Ska lagar stå över lagstiftare?" – är det smått fantastiskt att hon ändå tagit sig så långt.

Samtidigt kommer man inte in i socialdemokratiska regeringar och verkställande utskott om man uppträder som en jurist på kammarrätten och inte inser att både partikamrater och väljare vill höra "så ska vi förändra samhället", inte "så här är lagtexten formulerad" och "så ska vi ge rättsväsendet mer makt".

Nej, då får man sikta på talmansposten i stället.

Och den som siktar på att bli primus inter pares bland de folkvalda i riksdagen – och rikets främsta företrädare efter kungligheterna – kommer undan med att applådera avlyssning och kräva begränsad meddelarfrihet. En sådan politiker behöver heller inte vara orolig för att kränkande uttalanden om homosexuellas rätt att adoptera kan komma att grävas upp och användas emot honom/henne.

Reaktionerna på Ebersteins avlyssningskrönika i helgen är ett tydligt exempel på det.

Noll. Inga. Uteblivna.

För vem bryr sig om vad en enskild lagstiftare utan statsrådsambitioner egentligen tycker?