Den socialpædagogiske slagmark har mistet sin måske stærkeste kriger, og Danmark har – ret sikkert – mistet sit eneste trykte kvalitetsmagasin for socialpolitisk analyse og debat, Social Kritik. Benny Lihme er død 73 år gammel efter kortvarig hidsigt fremfarende sygdom.

’Det er så fucking træls’, for nu at genbruge titlen på Bennys første bog om det socialpædagogiske opholdssted Solhaven i Farsø som overskrift på denne nekrolog.

Benny Lihme skrev og redigerede mange bøger. Det er så fucking træls er én titeltype. En anden er Det sociales betydning for mennesker med sindslidelse. Benny Lihme var også vidtspændende rent sprogligt. Han kunne det videnskabelige sprog med referencer og forbehold, men han kunne så bestemt også det helt direkte uden omsvøb. Og han kunne lide det.

Han var ikke student og var blevet akademiker (sociologi og psykologi) på dispensation. Han kom fra en dårlig barndom og en lavproletarisk familie, men »arbejderismen havde brug for mig«, sagde han selv. Det var dengang i slutningen af 1960’erne.

Det var klogt at give ham dispensation, for han har været guld værd for samfundet, og selv om de politiske bestemmere ofte lod være med at høre efter, fik han stor indflydelse på hele den socialpædagogiske tænkning og praksis. Det skete i øvrigt til dels, efter at han nærmest havde vendt den egentlige universitetsverden ryggen.

Han lagde vægt på viden og havde den selv næsten til overflod, men han var i sit praksisarbejde også i stand til at se den enkelte. I et interview i Weekendavisen i 2001 udtrykte han det således: »Det er sådan set i orden at kende en masse teorier og metoder, blot man også er god til at glemme dem, når man er sammen med et andet menneske. Det vigtigste er at kunne se den anden i øjnene og ikke være angst for kaos.«

Kort tid efter skrev han i forordet til bogen Det kulørte akvarium om, hvordan staten var blevet langt mindre tænksom end tidligere, og om politikere som hyldede vidensamfundet, men fandt »viden overflødig, når det drejer sig om tilpasningsvanskelige unge«.

Han harcelerede over, hvordan politikernes interesse for børne- og ungdomskriminalitet var vokset eksplosivt i en tid, hvor problemet reelt havde været aftagende, og han talte om, hvordan specielt de »fremmede unge« var velegnede for politikerne som kanonføde i deres indbyrdes konkurrence i handlingsparathed og i »tough-on-crime-spillet«.

Han skrev også, at han uden at sanktionere kriminelle handlinger var disse unge en tak skyldig, »fordi de har vakt min interesse, undertiden ligefrem fascination i en sådan grad, at jeg til dels lever af at tale og skrive om dem og om den måde, hvorpå myndigheder og eksperter italesætter og stigmatiserer dem«.

’Social Kritik’

Benny Lihme var med på mange forskellige niveauer, var aktiv i mere og mindre alternative institutioner, var medstifter af Galebevægelsen, dyrkede hvad han selv kaldte »socialpædagogiske punkere« og var involveret med skæve eksistenser med en evne til at lytte til den klogskab, der nogle gange er en del af skævheden. Og apropos Solhaven i Farsø stod han ved og bag institutionen og dens alternative metoder, også da leder og ansatte blev anklaget for overgreb mod de unge. Anklager, som de siden blev frifundet for.

Sideløbende med alt det andet var Benny ’Social Kritik’, som er udkommet fra en kælder i Nansensgade siden 1988. Der er et selskab til fremme af social debat, og der er en bestyrelse, men det var alene for at give Benny totalt frie rammer.

For så vidt var det enkelt. Ingen annoncer. Ingen honorarer. Vistnok det meste af tiden en elendig økonom, men alligevel indtægter nok til at få det til lige at hænge sammen. Også fordi særnumre indimellem nåede meget store oplag. Benny skrev og redigerede i sin del af kælderen. Susanne fra Grafisk Himmel layoutede i hendes del. Skribenterne var glade for at få lov at skrive. Resultatet blev et smukt magasin af meget høj kvalitet. Nummer 160 udkom i december.

Salget og en trofast skare abonnenter vidnede om læsernes behov for indholdet. Men Benny fortalte også en anden historie, som glædede ham. Hvor han i magasinets første år ofte måtte ud på jagt efter skribenter, oplevede han nu en stadig voksende strøm af henvendelser udefra. Blandt andet fra unge forskere, der gerne ville have mulighed for at formidle resultater i et velredigeret tilgængeligt magasin.

For samfundet lever jo med et andet paradoks. Hvad Benny Lihme skrev om politikerne for tyve år siden gælder om muligt i endnu højere grad i dag. Viljen til at handle på børnenes vegne (for eksempel som børnenes statsminister) er meget stor, men det er den socialpolitiske indsigt ikke nødvendigvis efter mange års nedprioritering af socialpolitikken.

Og i dagsmedierne er der stort set hverken socialpolitisk eller socialpædagogisk ekspertise, og dækningen af området er – som for politikernes vedkommende – præget af løben efter enkeltsager. Uden den nødvendige grundviden.

Det er svært at se ’Social Kritik’ overleve Bennys død, men hvor vil magasinet dog blive savnet, hvis det ikke lykkes. Både blandt læsere og skribenter.

Nansensgade

Man kan ikke skrive om Benny Lihme og om ’Social Kritik’ uden også at skrive om Nansensgade – en helt særlig gade i København med egen lokalhistorie og særpræg.

Benny Lihme var en del af Nansensgade. Rebecca Preisler Ahmad udgav sidste år en smuk lille bog med Nansensgade-portrætter. Et af portrætterne er af Benny Lihme, der – måske lidt modsætningsfyldt – fortæller, at han »plejer at sige, at Nansensgade er vores egen lille Gazastribe, og du kan ikke være noget bedre sted end her«.

Selv om Nansensgade har undergået en vis »deodorantisering«, synes han også, gaden har undgået at blive snobbet og Østerbroagtig.

Rebecca Preisler beskriver store varme Benny Lihme som et bjerg og som Benny Bomstærk, hvis indre nervøsitet kun kommer til udtryk, hvis børnebørnene hoster og gør ham svag.

Han nåede rigtig langt fra en barndom, der signalerede, at han lige såvel kunne være endt som ufrivillig beboer på et socialpædagogisk opholdssted (eller det, der var værre) som i en af bestyrelserne. Det er synd for os, at han nu ikke når længere.