Maamme urheilujärjestelmä saa kovaa huutia ortopedi Tuomo Karilalta ja liikunnanohjaaja (AMK), fysiikkavalmentaja Jouni Bergdahlilta. Kaksikko moittii urheilujärjestelmää, valmentajia ja vanhempia. Suurimpana ongelmana on kuitenkin se, että se tärkein, lapsi unohtuu. Kun soppaan yhdistetään yksipuolinen harjoittelu, yhteistyön puute ja ylisuuret haaveet, niin huippuja Suomeen tulee vain sattumalta – tai järjestelmästä huolimatta. Juttu on julkaistu alun perin vuonna 2014.

Liian monen nuoren urheilu-ura tai -harrastus päättyy turhan aikaisin kovien vaatimusten tai ylisuurten toiveiden ja vääränlaisen valmennuksen takia.

Urheilulääkäri Tuomo Karila ja liikunnanohjaaja, fysiikkavalmentaja Jouni Bergdahl sysäävät vastuun vanhemmille, valmentajille, urheilujohtajille ja urheilun taustavaikuttajille. Kaksikon mukaan lapsi unohtuu helposti, kun aikuiset toteuttavat omia pyrkimyksiään ja haaveitaan.

Jouni Bergdahl pukee ongelmat tiukkoihin lauseisiin. Hänen mukaansa meillä huippuja nousee pinnalle vain sen takia, että joku sattumalta tekee jonkun kanssa oikeanlaista työtä.

– Järjestelmä heitä ei tuota, Bergdahl lausuu hiljaa ja harkitusti.

Ortopedi, urheilulääkäri ja entinen huippupainija Tuomo Karila säestää. Esimerkkinä Karila mainitsee joukkuelajit, joissa nuorten joukkueiden valmentajien menestys ja tavoitteet korostuvat.

– Paremmin menestynyt valmentaja saa parempia, aikuisten joukkueita valmennettavakseen. Ei häntä kiinnosta, kuinka nyt 12-vuotiaat pärjäävät joskus 20-vuotiaina.

Joukkueisiin valitaan vain juuri sillä hetkellä nopeimmat, notkeimmat, isoimmat ja parhaimmat. Muut hylätään tai siirretään kakkosryhmiin. Samalla poltetaan loppuun ne nuorina kyvykkäimmät urheilijat. Lopputuloksena on se, että ensin loppuu harrastus siltä joukkueesta poispotkitulta ja sitten siltä loppuun palaneelta.

Karilan mukaan syyllisiä löytyy myös vanhempien joukosta. Lasten kautta eletään omaa mennyttä unelmaa. Karila toteaa virnistäen, että 8-vuotiaiden kanssa tehdään sopimus, jonka mukaan tämä maksaa kymmenyksiä, kunhan pääsee ammattilaiseksi.

– Pitäisi muistaa se, että jos laji valitaan lapselle puoliväkisin, niin viimeistään murrosiässä se on ohi. Silloin saattaa loppua moni muukin harrastus, hän toteaa.

Kaksikko huomauttaa, että tässä kaikessa pitäisi lähteä siitä, että lapsi aloittaisi jonkun harrastuksen ja jatkaisi sitä tai jotain muuta murrosikäisenä, aikuisena ja vielä vanhanakin.

Kokemattomimmat valmentajat pahimmalla hetkellä

Bergdahl ja Karila listaavat monta asiaa, joita pitäisi parantaa.

Ensimmäiseksi listalle nousee valmennusjärjestelmä.

– Ongelma on siinä, että nykyjärjestelmän mukaan nuorilla on yleensä kokemattomimmat valmentajat.

– Ja juuri nuorilla pitäisi olla parhaimmat ikäryhmälle sopivat valmentajat. Silloin, kun kehitetään lajitaitojen lisäksi eri ominaisuuksia ja tehdään pohjatyötä tulevaisuuden varalta, Bergdahl huomauttaa.

Joukkueurheilussa valmentajien kokemattomuus näkyy siinä, että valmentaja kehittää vain joukkuetta, ei yksilöä.

– Valmentajan etu ei ole se, kuinka ne yksilöt kehittyvät, vaan oma menestys tulee joukkueen menestymisen kautta. Silloin yksilö jää, Karila kertoo.

Miehet kuitenkin muistuttavat, että yhtä valmentajaa ei pidä syyllistää, vaan järjestelmää.

– Se on rakenteellinen ongelma. Jos aikoo tehdä valmennuksesta ammatin, niin pitää olla aikuisten valmentaja. Ja siihen pääsee vain menestymällä ensin juniorien valmentajana.

Miehet ottaisivat mallia Ruotsista, jossa on arvostettuja ja hyviä valmentajia myös nuorilla.

– Meillä voi kärjistäen sanoa, että sitä samaa pestiä hoitavat isät ja äidit.

Yksipuolista ja liian varhaista erikoistumista

Karila ja Bergdahl moittivat urheilujärjestelmäämme myös liian yksipuoliseksi. Laji pitää valita jo ennen murrosikää ja 12-vuotiaan pitäisi harrastaa vain sitä yhtä ja ainoaa lajia.

– Parikymmentä vuotta sitten puhuttiin, että ei erikoistuta tarpeeksi ajoissa eikä suhtauduta urheiluun ammattimaisesti. Nyt on menty häränpyllyä. Lopputuloksena on se, että ammattilaisuus tarkoittaa yksipuolista harjoittelua, Karila toteaa.

– Ja tämä näkyy vammoina. Esimerkiksi polven ristisidevammoja voitaisiin vähentää selvästi tekemällä ihan perusjuttuja enemmän ja edes joskus oikein, Karila huomauttaa ortopedin kokemuksella.

Samalla hän luettelee kymmeniä 12–14-vuotiaita, jopa nuorempia, joilla on vakavia urheilu-uran päättäviä rasitusvammoja.

Kaksikon mielestä ongelmat kertaantuvat, kun tähän yhdistyy se, etteivät lapset eivät enää liiku. Enää ei ole entisten aikojen leikkiä ja liikuntaa, vaan kaikki on valvottua ja tarkkailtua. Se taas johtaa jakoon harrastajina. On sellaisia, jotka harrastavat paljon, ja sellaisia, jotka eivät tee yhtään mitään.

Ratkaisujakin olisi.

– Yhden lajin seurojen sijaan pitäisi olla yleisseuroja, jossa eri lajeja voisi kokeilla helposti rajojen yli, Karila sanoo ja kertoo Vantaalla tehdystä kokeilusta, jossa seuran kautta kaikki saivat kokeilla eri lajeja.

Rajojen ylittäminen helpottaisi neuvon kysymystä, kun on ongelmia. Jopa valmentaja voisi kysyä toisen lajin valmentajalta neuvoa. Se taas vaatisi sitä ihan aitoa yhteistyötä.

Bergdahl ehdottaa lisäksi, että seuroissa pitäisi olla lasten ja nuorten ominaisuusvalmentajia, jotka osaisivat ottaa huomioon vielä kasvavan urheilijan.

– He olisivat kuin lääkäreitä. He katsoisivat, että tätä on tehty näin ja tässä on puutteita. Ruotsissa tähän suuntaan ollaan jo menossa.

Kovasta kritiikistä huolimatta Karila ja Bergdahl uskovat parempaan.

– Pitää vain miettiä nämä asiat uudelleen, miehet sanovat.