Det har varit oroligt på flera bibliotek i landet. Gäng har skapat oreda, sabbat och uppträtt hotfullt. Väktare och polis har tillkallats, bibliotek har akutstängt eller lagt om öppettiderna.

Om detta har bland annat journalisten Paulina Neuding skrivit i SvD. Häromdagen replikerade stadsbibliotekarie Katti Hoflin. Hoflin försöker tänja förståelsen för kaoset så långt hon förmår. "Vissa platser är mer stökiga, för att biblioteket är placerat på en sådan plats" skriver hon och påpekar att "alla kan inte kunna alla koder" på biblioteken.

Stadsbibliotekarien avslutar med: "Jag vänder mig mot förenkling av komplexa samhällsfenomen. De kan inte reduceras till att "ungdomar är stökiga" (..) Gå en mil i en annans skor först. Sedan kan du uttala dig."

Hoflin fick ett briljant svar av en annan bibliotekarie: Einar Ehn, från stökiga Hässelby villastad utanför Stockholm. Ehn ser stadsbibliotekariens synsätt som ett symptom på segregationen i storstäderna: De som sällan besöker utanförskapsområden tror att det liksom måste vara stökigt där. För att folk är så och egentligen trivs med det.

"Tvärtom", skriver Ehn, "För en mellanstadieunge som saknar eget rum och curlande föräldrar är ett verkligt lugnt bibliotek den största gåvan vi kan ge. Efter en dag på en orolig skola där det sociala trycket säger att du inte får anstränga dig, genom ett nedgånget centrum kantat av sysslolösa män i varierande grad av utanförskap" behöver detta barn biblioteket som en lugn oas.

Två olika attityder. Einar Ehn ser biblioteksbesökarna som individer och solidariserar sig självklart med offren för stöket. Hofflin, däremot, ser kaos på bibliotek som symptom på komplexa samhällsfenomen. Hon verkar glömma att bibliotekariens huvuduppgift måste vara att värna bibliotekens integritet.



Konsekvensen när viktiga kuggar i samhället ser enskilda, hanterbara missförhållanden som "komplexa samhällsfenomen" blir lamslagenhet. En annan konsekvens är att man riskerar att svika offren.

Detta framstår som väldigt svenskt. Den blågula distanserade solidariteten och toleransen går ofta ut på att betrakta minoriteter som en stor sårbar klump. Som bor där borta. Den klumpen ska man inte ifrågasätta. Då kan man framstå som vidrig. I värsta fall bland folk man känner: andra svenskar.

Lustigt nog är det en hållning som passar konflikträdda svenskar förtjusande bra. Men den har tveklöst lett till att problem har sopats under mattan: Sverige blundade för hedersmordskulturen så länge det bara gick. En del fortsätter, post Fadime, och i kraft av en närmast gudalik solidaritet, att hävda att fenomenet inte existerar.

Även fundamentalismens tillväxt har majoritetssamhället blundat heroiskt för. Således finns det ingen beredskap för att hantera IS-frälsta. Och få orkar ta in att kvinnor i vissa förorter knappt vågar visa sig offentligt utan sedesamma "Rinkebykläder" eller tvekar att gå in oeskorterade på caféer.



Landet med den feministiska utrikespolitiken drivs av en inre integrationslogik som sviker barn, döttrar, kvinnor och som i praktiken stöder mobbarna, gängen, patriarkaten.

Solidaritet är en omistlig tillgång för ett samhälle och den finns i riklig mängd i vårt land. Men detta är inte solidaritet. Det är mest blågul bonnig feghet. Gammelsvenskar kisar distanserat i riktning mot utanförskapsområdena. Men det egentliga fokuset riktas mot vänner och bekanta. Det är framför allt den stora blondlagda klumpen man är rädd för att komma på kant med.