Nyligen såg jag en gripande historia delas i mina sociala flöden. En liten flicka på fem år hade drabbats av en obotlig tumör på hjärnstammen. På bilden som spreds log hon stort, med vinden i sitt hår.

Föräldrarna skrev att svensk sjukvård inte kunde göra mer – nu var hoppet nästan ute. Det enda som återstod var en experimentell behandling utomlands som kanske kunde förlänga hennes liv. Men det skulle kosta 700 000 kronor, vilket de inte hade. Därför bad de om hjälp. Historien påverkade både mig och min fru starkt – vi har två små barn – så vi gav pengar. I skrivande stund har över 2600 givare donerat nästan 1,9 miljoner kronor. Det är hoppingivande att människor kan känna sådan empati för främlingar. Eller?