n saavat Museovirasto ja Senaatti-kiinteistöt, jotka ovat maalanneet suomalaisen kansallismaiseman päälle isolla harmaalla pensselillä ja kaataneet ikimetsän Hvitträskin edustalta.

Virastojen ratkaisu tuli puun takaa, sillä Hvitträsk on Kirkkonummella sijaitseva tunnelmallinen ja historiallisesti arvokas vierailukohde, jonka rakennuttivat vuosina 1901-1903 arkkitehtilegendat Herman Gesellius, Armas Lindgren ja Eliel Saarinen. Hirsistä ja luonnonkivistä kansallisromanttiseen tyyliin rakennetuissa rakennuksissa oli sekä arkkitehtitoimisto GLS:n työtiloja, että Saarisen ja Lindgrenin perheiden kodit.

Tänä keväänä tämän upean monumentin ympäristö on suurin piirtein tuhottu.

Oppaiden kertoman mukaan virastot olivat teettäneet tutkimuksen puuston kunnosta, ja kaataneet kaikki huonokuntoisina pitämänsä.

Nykyisessä turvallisuushysteriassa tuloksen voi arvata. Kun virkamieheltä kysytään, millainen puu voi olla vaarallinen, kaatotuomio tulee kaikille sellaisille rungoille, joita ei ole vahvistettu teräksellä ja betonilla, tai jotka ovat yli kaksi metriä korkeita ja kasvattavat turvallisuutta vaarantavia ulokkeita eli oksia.

Yhdessä kansamme kauneimmista luomuksista metsänparannustyöt ovat menneet avohakkuuksi, sillä silmämääräisesti arvioiden alueelta on kaadettu n. 90 prosenttia puista.

Herätys virastot, se on vanha metsä. Tai siis oli. Jos virkamies ei ole koskaan kävellyt kuin talousmetsässä 30-vuotiaiden runkojen keskellä, jo Esplanadin puiston puut herättävät kauhua romanttisella sääntelemättömyydellään. Ei metsän pidä olla steriili, EU-standardit täyttävä turvallisuustestattu ympäristö, vaan siellä kettu menee koloon ja kelo kaatuu myrskytuulella punarinnan niskaan.

Nyt on tietysti myöhäistä katua, tuhottua maisemaa ei saa enää koskaan takaisin.

Hakatut rungot olivat reilusti yli satavuotiaita, sellaista silmiä hivelevää kalevalaista satumetsää, jonka innoittamana Eliel Saarinen pystytti taiteilijakotinsa kukkulan laelle. Hän kertoi, että rakennusten muotokieli keskusteli luonnon kanssa, ja että hän sai talon materiaaleihin ja rakenteeseen innoituksen ympäröivästä metsästä. Asiat oli Saarisen mukaan nähtävä sijoitettuina ympäristöönsä: “Tuoli huoneessa, huone talossa, talo naapurustossa, naapurusto kaupunkisuunnitelmassa.”

Nyt tuo dialogi on muuttunut monologiksi ja metsikössä sopii kantojen keskellä kertoa enää korkeintaan sellaisia satuja, jotka päättyvät onnettomasti.

Päivän Byrokraatti ottaa selvää, kuka on tämän onnettoman päätöksen takana, ja millaisin perustein Hvitträskin ympäristö on menty tuhoamaan.

Kirjoitamme asiasta lisää myöhemmin ja koetamme saada myös haastateltavaksi päätöksen tekijän. Autuaita ovat puupäät, sillä he eivät huku.