Fins i tot des del clot més enfonsat es veu que només hi ha una eixida
Avui fa un any de la sentència del tribunal de Slesvig-Holstein que dictaminava que el president Puigdemont no podia ser jutjat a Espanya per rebel·lió i sedició i oferia solament d'extradir-lo per malversació. La bufetada que aquella sentència va significar per a l'estratègia espanyola de negació del conflicte polític, de judicialització i de repressió constant i creixent encara avui ressona i té i tindrà conseqüències determinants per al procés. Però, deixant de banda el record, la casualitat cronològica ha volgut que l'aniversari d'aquell punt culminant de la lluita contra la repressió i per la independència coincidesca gairebé hora per hora amb un dels clots més profunds en què s'ha ficat la classe política independentista: la votació d'ahir, en què Junts per Catalunya regalava la presidència de la Diputació de Barcelona al Partit Socialista. És una casualitat, però és una casualitat interessant perquè serveix per a centrar una mica les emocions d'aquestes darreres hores. Perquè convida a parlar dels clots, però també de les eixides. És evident que d'ençà de l'endemà del Tres d'Octubre que ERC i Junts per Catalunya han perdut el nord i viuen més pendents de fer mal a l'altre que no pas de fer allò que haurien de fer pel bé de tots.
Què va resoldre la sentència del tribunal de Slesvig-Holstein?
que el president Puigdemont no podia ser jutjat a Espanya per rebel·lió i sedició