Expressionisme
L'expressionisme sorgí com a reacció a l'impressionisme: així com els impressionistes plasmaven al llenç una "impressió" del món circumdant, un simple reflex dels sentits, els expressionistes pretenien reflectir el seu món interior, una "expressió" dels seus propis sentiments. Així, els expressionistes empraren la línia i el color d'una manera temperamental i emotiva, amb fort contingut simbòlic. Aquesta reacció enfront de l'impressionisme suposà una forta ruptura amb l'art elaborat per la generació precedent, i va convertir l'expressionisme en un sinònim de l'art modern durant els primers anys del segle xx. L'expressionisme suposà un nou concepte de l'art, entès com una forma de captar l'existència, de traslluir en imatges el substrat que existeix sota la realitat aparent, de reflectir l'immutable i etern de l'ésser humà i la natura. Així, l'expressionisme fou el punt de partida d'un procés de transmutació de la realitat que cristal·litzà en l'expressionisme abstracte i l'informalisme. Els expressionistes utilitzaven l'art com una forma de reflectir els seus sentiments, el seu estat anímic, propens en general a la malenconia, a l'evocació, a un decadentisme de tipus neoromàntic. Així, l'art era una experiència catàrquica, en què es purificaven els desfogaments espirituals, l'angúnia vital de l'artista.
Com solia ser l'estat anímic que reflectien els expressionistes?
propens en general a la malenconia, a l'evocació, a un decadentisme de tipus neoromàntic