Such an allowance for relative free speech was unprecedented and unrepeated throughout the Middle Ages, a clear evidence of the king’s high regard for Naḥmanides.
See oli kogu keskaja jooksul esimene ja ka viimane kord, kui kellelgi suhteliselt vabalt rääkida lubati, mis näitab selgelt, kui kõrgelt hindas kuningas Nahmanidest.