Are reports of rage — road rage, domestic rage, air rage — being blown out of proportion? Or like cracks in the walls of a building, are they just the visible warnings of a serious underlying problem?
Kas teadaanded sellest, kuidas inimesed valavad välja oma viha maanteedel kaasliiklejate peale, kodus pereliikmete peale või lennukis lennukimeeskonna ja teiste reisijate peale, on liialdused või on need nagu praod majaseinas, mis annavad märku tõsistest varjatud probleemidest?