At the end, he reportedly thanked his fellow churchmen “for having conferred so many honours on one who plainly deserved nothing of the kind ” and begged forgiveness for his enduring weaknesses of impatience and anger.
Enne surma olevat ta tänanud oma kirikumeestest kaaslasi, et nad on „osutanud nii palju au mehele, kes seda ilmselgelt ei vääri ”, ja palunud andestust oma püsivate nõrkuste, nimelt kannatamatuse ja vihameelsuse pärast.