Ending his discussion about the ministry of reconciliation, Paul spoke of himself and his associates “as sorrowing but ever rejoicing, as poor but making many rich, as having nothing and yet possessing all things. ”
Lepitusteenistust puudutava arutluse lõpus ütleb Paulus enda ja oma kaasteenijate kohta, et nad on ” kui kurvastatud, kuid ikka rõõmsad; kui vaesed, kes aga teevad paljusid rikkaks; kui need, kellel ei ole midagi ja kelle päralt on kõik ”.