Each Israelite could give whatever he was able to give, and each voluntary contribution ​ — no matter what it might be or how much — ​ could be used in an appropriate way to carry out the divine purpose.
Iga iisraellane sai annetada sedamööda, nagu tal oli võimalik, ning iga vabatahtlikku andi, ükskõik mida või kui palju toodi, tuli kasutada Jumala eesmärgi kohaselt.