He states: “I thereupon spent as much of my time as possible with one who had lately settled in our city ​ — a sagacious man, holding a high position among the Platonists, — ​ and I progressed, and made the greatest improvements daily..., so that in a little while I supposed that I had become wise; and such, ” Justin concludes,“ was my stupidity. ”
Ta teatab: „Seejärel veetsin niipalju aega kui võimalik mehega, kes hiljuti meie linna oli kolinud — ta oli terane mees, kel oli platonistide hulgas kõrge positsioon, — ja ma tegin iga päev hiigelsuuri edusamme..., nii et peagi arvasin, et olen saanud targaks; aga see, ” tõdeb Justinus lõpuks,„ oli minu rumalus. ”