Should we conclude, then, that because the law of the Christ “belongs to freedom, ” it is permissive, whereas the Pharisees, with all their oral traditions, at least kept the conduct of people within strict bounds?
Kas me peaksime sellest siis järeldama, et kuna Kristuse seadus on „vabaduse seadus ”, on see liigselt salliv, kuid variserid hoidsid inimeste käitumist kõigi oma suuliste pärimustega vähemalt rangetes piirides?